Саймън Бекет

Мъртви води

Хрониките на Дейвид Хънтър #05

На Хилъри

1

Съставено от над шейсет процента вода, човешкото тяло не се отличава с добра плаваемост. Ще се задържи на повърхността само докато има въздух в дробовете, преди постепенно да потъне на дъното. Ако водоемът е много студен или дълбок, ще си остане там и ще премине през бавно и постепенно разпадане, което може да продължи с години.

Но ако водата е достатъчно топла, за да се хранят и размножават бактериите, трупът ще продължи да гние. В червата ще се натрупат газове, които ще повишат плаваемостта, докато той не се покаже отново на повърхността.

И мъртвецът буквално ще се въздигне.

Обърнато с лицето надолу, с крайници, протегнати към дълбините, тялото ще се носи на повърхността или точно под нея. С времето, като в зловещо, обърнато наопаки повторение на сътворението си в амниотичния мрак на утробата, евентуално ще се разчлени. По-дребните части се отделят първи: пръсти, китки, стъпала. После ръцете и краката, накрая — главата. Всички те отпадат една по една, докато не остане само торсът. Когато и последните газове, образувани от разлагането, се разсеят, трупът потъва полека за втори и последен път.

Но водата може да стане причина и за по-различна трансформация. При разлагането на меките тъкани пластът подкожна мазнина започва да се разпада и обгръща някога живото тяло в дебел мазен слой. Известна като адипоцир или "трупен восък", ако я представяме с по-живописното название, тази светла субстанция има и не тъй кошмарно име.

Сапун.

Обвити в мръснобелия си саван, вътрешните органи остават съхранени, докато тялото се отправя на последното си самотно плаване.

Освен ако случайността не го извади на бял свят.

Черепът принадлежеше на млада жена, за пола намекваше по-грацилната структура. Фронталната кост беше висока и гладка, липсваха изразени издатини на надочните дъги, а малката бучица на мастоидния израстък под отвора на ухото изглеждаше прекалено деликатна за мъж. Подобни белези не са определящи поотделно, но взети заедно не ми оставяха и капка съмнение. Всички постоянни зъби бяха пробили преди смъртта — показател, че жертвата е на повече, от дванайсет години, но не ги надвишава с много. Макар че липсваха два кътника и горен резец, вероятно избити след смъртта, останалите зъби почти не бяха износени. Те потвърждаваха историята на останалата част от скелета — че девойката е умряла, преди да стигне до края на юношеството.

Причината за смъртта беше твърде очевидна. Почти в средата на окципиталната кост, в тилната част на черепа, зееше назъбен отвор с дължина около три сантиметра и ширина горе-долу наполовина. Нямаше белези на зарастване, а ръбовете на раната бяха напукани, което подсказваше, че по време на нараняването костта е била жива. Ако контузията беше нанесена посмъртно, картината щеше да е различна, а костта — суха и крехка. Първия път, когато вдигнах черепа, с изненада дочух отвътре почти музикално трополене. Помислих, че е заради костните фрагменти, натикани в черепната кухина от предмета, с който е била убита младата жертва. Но звукът беше прекалено силен и плътен. Рентгенът потвърди предположението ми: в черепа на момичето свободно се търкаляше нещо тънко и симетрично по форма.

Връх на стрела.

Невъзможно беше да се каже точно колко стар е черепът или колко време е лежал в земята на ветровитите нортъмбърлендски блата. Със сигурност можеше да се твърди само, че жертвата е мъртва от над петстотин години — време, достатъчно дръжката на стрелата да се разпадне и костта да потъмнее до тъмнокарамелен цвят. Никога нямаше да узнаем подробности за момичето — нито кое е било, нито как е загинало. Щеше ми се да мисля, че убиецът й — тъй като тя или се е обръщала, или е бягала от него — в крайна сметка е бил наказан за злодеянието. Но и това нямаше как да бъде узнато.

Върхът на стрелата се завъртя с тих, мелодичен тропот, докато прибирах черепа и внимателно го увивах в хартия, преди да го върна в кутията. Като другите древни скелети в университетската катедра по антропология, и този се използваше за обучение на студентите: зловещ сувенир, достатъчно древен, за да не е чак толкова шокиращ. Бях свикнал с това — Бог знае, че бях виждал много по-страшни неща, — но точно този memento mori[1] винаги ми се е струвал особено значим. Може би е заради младостта на жертвата или заради бруталната й смърт. Приживе това момиче е било нечия дъщеря. Сега, векове по-късно, единственото, останало от безименното дете, се съхранява в лабораторен кашон.

Прибрах кутията в металния шкаф при останалите. Разтрих схванатия си врат, влязох в кабинета си и седнах пред компютъра. Докато машината зареждаше, бях обзет от обичайното нетърпение — като кучето на Павлов. И както винаги, нетърпението бе изместено от разочарование. Открих единствено присъщите на академичния живот ежедневни писма: въпроси от студенти, напомняния от колеги и тук-там реклами, които спам филтърът не е успял да улови. Нищо друго.

Това продължаваше месеци наред.

Едно от писмата беше от професор Харис — новия декан на антропологията, който ми напомняше да се свържа със секретарката му и да си насроча среща. Да прегледаме вариантите относно поста ви, както деликатно се беше изразил. Стомахът ми се присви, когато го прочетох, но не беше изненада. А и, така или иначе, беше проблем за следващата седмица. Изключих компютъра, оставих лабораторната престилка на закачалката и си облякох якето. На излизане в коридора се разминах с една от докторантките.

— Лека, доктор Хънтър! И весели празници! — пожела ми тя.

— Благодаря, Джамила, и на теб.

Мисълта за предстоящия дълъг празничен уикенд понижи духа ми още повече. Глупашки бях приел покана да го прекарам с приятели в дома им в Котсуолдс. Беше преди седмици, когато празниците изглеждаха достатъчно далечни, че да няма от какво да се притеснявам. Сега обаче бяха дошли и аз не бях толкова оптимистично настроен, особено като се имат предвид многобройните други гости, които не познавах.

Твърде късно. Отключих колата, прекарах пропуска си през скенера и зачаках бариерата на паркинга да се вдигне. Предвид лондонските задръствания и допълнителния данък беше глупаво всеки ден да шофирам до университета, вместо да пътувам с метрото, но навикът умира трудно. Като консултант в полицията бях свикнал при откриване на труп да ме викат в различни части на страната, често без предизвестие. Тогава възможността да се придвижвам бързо бе от полза, но, разбира се, това беше преди неофициално да попадна в черния списък. Сега ходенето на работа с кола започваше да ми се струва по-скоро пожелателно мислене, отколкото важна привичка.

По пътя към къщи спрях да напазарувам дреболиите, които трябваше да носи всеки гост. Заминавах чак сутринта, така че ми трябваше и нещо за вечеря. Помотах се из магазина без особено въодушевление. От няколко дни не се чувствах особено добре, но го приписвах на отегчението и апатията. Когато осъзнах, че разглеждам полуготовите храни, си теглих един ритник наум и продължих нататък.

Пролетта тази година закъсня, зимните ветрове и дъждове продължиха чак до април. Натежалото небе не помагаше за удължаването на дните и вече бе започнало да се смрачава, когато завих в улицата, на която живея. Намерих къде да паркирам и занесох пазарските торби до апартамента си. Намираше се на първия етаж в голяма викторианска къща с малко фоайе, което делях с жилището над мен. Щом наближих, видях мъж с гащеризон да работи по входната врата.

— Добър вечер, началник — приветства ме весело той. Държеше ренде, а около отворената чанта в краката му бяха разпръснати разнообразни инструменти.

— Какво става? — попитах, загледан в новата дъска около ключалката и стърготините, посипани по пода.

— Тук ли живеете? Някой се е опитал да разбие вратата. Съседката ви ни извика да я оправим… — работникът издуха стърготините от ръба на вратата и отново плъзна рендето по него. — Не е добре да си оставяте къщата отключена в този квартал.

Прекрачих чантата с инструменти и отидох да говоря с въпросната съседка. Беше се настанила в горния апартамент само преди няколко седмици — привлекателна рускиня, която, поне с такова впечатление бях останал, работеше като туристически агент. Бяхме си разменяли само обичайните любезности и сега не ме покани да вляза.

— Вратата беше разбита, когато се прибрах — обясни рускинята. Тръсна гневно глава и ме лъхна вълна мускусен парфюм. — Някой мръсен наркоман се е опитал да влезе. Биха отмъкнали всичко!

Кварталът не беше особено читав, но наркоманските набези тук не бяха по-сериозни, отколкото другаде.

— Входната врата беше ли отворена?

Вече бях проверил апартамента си, но неговата врата бе непокътната. Нямаше следи някой да се е опитвал да проникне вътре насила. Съседката поклати глава и разлюля гъстата си тъмна коса.

— Не, беше само разбита. Негодникът се е изплашил или се е отказал.

— Обадихте ли се на полицията?

— Полицията ли?! — Тя изпухтя презрително. — Обадих се, да, но не ги е грижа. Вземат отпечатъци, свиват рамене и се разкарват. По-добре да сменим ключалката. С по-здрава този път!

Каза го многозначително, сякаш разбиването на старата ключалка е по моя вина. Ключарят вече привършваше, когато слязох долу.

— Всичко е оправено, началник. Ще му трябва една ръка боя, за да не се надуе дървената вложка, когато завали… — Той вдигна вежди и разлюля в ръка два комплекта ключове. — Е, кой ще плаща сметката?

Погледнах пак към горния етаж и вратата на съседката. Остана си затворена. Въздъхнах.

— Приемате ли чекове?

След като ключарят си отиде, донесох лопатка и метла да почистя стружките от фоайето. В ъгъла се бе забучила една, навита на спирала. Приклекнах да я измета и, когато видях ръката си на фона на черно-белите плочки, ме обзе замайващо чувство за дежавю.

Лежа в коридора със забит в корема нож, а кръвта ми изтича върху шахматния под…

Беше толкова ярко, че останах без дъх. Сърцето ми биеше бясно. Изправих се и се заставих да дишам дълбоко.

Усещането вече отминаваше. Отворих външната врата и поех хладния нощен въздух.

Исусе! Това пък откъде дойде?

Споменът за нападението не ме бе връхлитал отдавна и този път стана без причина. Вече се сещах за случката толкова рядко. Бях направил всичко по силите си да я оставя зад гърба си и, макар физическите белези да стояха, смятах, че психологическите рани са зараснали.

Очевидно не бяха.

Посъвзех се, изтърсих стружките в кофата за боклук и се прибрах в апартамента. Познатият ми дом бе точно какъвто го оставих сутринта — безлични мебели в прилична по размери стая, с кухня и малка градинка отзад. Беше напълно удобно място за живеене, но сега, с още пресния спомен в мислите си, осъзнах колко малко от свързаните с него спомени са щастливи. Както при ходенето до работа с кола, така и тук ме задържаше единствено навикът.

Може би беше време за промяна.

Без особен ентусиазъм разопаковах покупките и си взех бира от хладилника. Факт беше, че се намирам в задънена улица. И промяната се задаваше независимо дали я исках, или не. Макар да бях на щат в университета, прекарвах по-голямата част от времето си в консултации за полицията. Като съдебен антрополог ме викаха при намерени човешки останки, прекалено разложени или унищожени, за да се занимава с тях патологът. Работех в тясно специализирана област, населена предимно от лица на свободна практика като мен, които помагаха на полицията да идентифицира останки на жертви и осигуряваха колкото се може повече информация за момента и начина на настъпване на смъртта им. Бях станал близък със смъртта във всичките й кървави форми, владеех езиците на костите, разложението и гнилостните процеси. По мнението на повечето хора заниманията ми бяха зловещи и имаше моменти, когато аз самият ги понасях трудно. Преди години изгубих съпругата и дъщеря си при катастрофа, животът им бе отнет от пиян шофьор, който се измъкна невредим. Случилото се с тях ме накара да се откажа от професията си и да се върна към първоначалната си кариера на общопрактикуващ лекар, грижех се за проблемите на живите, а не на мъртвите. Погребах се далеч в малко селце в Норфолк и се опитах да избягам от стария си живот и спомените, свързани с него. Но експериментът не продължи дълго. Пипалата на смъртта и последиците от нея ме намериха и когато едва не загубих друг човек, когото обичам, ми се наложи да приема, че не мога да избягам от онова, което съм. За добро или лошо, антропологията е моята работа. В това съм добър.

Или поне бях. Миналата есен се включих в бруталното разследване в Дартмур, завършило с двама мъртви полицаи и принуден да подаде оставка старши инспектор. Макар че вината не беше моя, аз се превърнах в неволен катализатор на скандала, който последва, а никой не обича проблемните сътрудници. Полицията — най-малко от всички.

И внезапно работата ми като консултант пресъхна.

Неизбежно това оказа ефект и върху университета. Технически бях само сътрудник на временен договор, не на постоянна длъжност. Сделката ми даваше свобода да се занимавам с консултации за полицията и позволяваше на катедрата да извлича ползи по съвместителство. Но сътрудник, който работи по разследвания на важни убийства, е много далеч от сътрудник, който внезапно е станал persona non grata във всички полицейски участъци. По договор ми оставаха само няколко седмици на работа и новият декан на катедрата по антропология даваше да се разбере, че няма да продължава да влачи безполезен кадър.

Ясно беше, че ме вижда в тази роля.

С въздишка се наместих в креслото и отпих от бирата. Изобщо не се чувствах в настроение за провинциални празненства, но Джейсън и Аня бяха стари приятели. Познавах Джейсън от медицинския университет и бях срещнал съпругата си на един от неговите купони. Когато напуснах Лондон след смъртта на Кара и дъщеря ни Алис, оставих приятелството да се разсъхне заедно с всичко останало и така и не стигнах до възстановяването му, след като се върнах.

Джейсън обаче се свърза с мен точно преди Коледа, след като видял в новините името ми във връзка с проваленото разследване в Дартмур. Оттогава няколко пъти се срещах със семейството му и с облекчение открих, че липсва неудобството, което очаквах. Бяха се преместили, откакто изгубихме връзка, така че ми спестиха горчивите спомени, които старата им къща щеше да пробуди. Сега живееха в просълзяващо скъп дом в Белсайз Парк и имаха вила в Котсуолдс.

Именно там щях да ходя утре. Едва след като приех поканата, научих, че има уловка.

— Поканили сме още няколко души — съобщи ми Джейсън. — Аня иска да те запознае с една дама. Тя е адвокат по наказателни дела, така че би трябвало да имате доста общи теми. Сещаш се, полицейски истории и подобни. Плюс това не е омъжена. По-точно е разведена, което е все същото.

— Значи за това става дума? Опитвате се да ме уредите с някого?

— Не аз, Аня — обясни приятелят ми подчертано търпеливо. — Но запознанството с красива жена няма да те убие, нали? Ако се харесате, прекрасно. Ако ли пък не, какво толкова? Просто ела и каквото стане.

В крайна сметка се съгласих. Знаех, че двамата с Аня имат добри намерения, пък и купонджийският ми календар не беше препълнен напоследък. Сега обаче перспективата да прекарам празниците с непознати ми се струваше ужасна идея. Е, вече е твърде късно. По-добре се възползвай, доколкото е възможно.

Уморено се надигнах и се захванах с вечерята. Когато телефонът звънна, помислих си, че е Джейсън, който проверява дали ще отида. Не отричам, че ми хрумна да измисля извинение в последния момент, но после видях, че номерът на екрана е скрит. Реших, че е някое рекламно обаждане, и за малко да не вдигна, но старите навици се задействаха.

— Доктор Хънтър ли е?

Обаждаше се мъж и гласът беше твърде стар за телемаркетинг.

— Да, кой е на телефона?

— Аз съм инспектор Боб Лънди от полицията в Есекс… — Лънди говореше спокойно, даже бавничко, с по-скоро северняшки, отколкото крайбрежен акцент. Ланкашир, помислих си. — В неудобен момент ли ви хващам?

— Не, нищо подобно… — оставих бирата, напълно забравил за храната.

— Извинете, че ви безпокоя по празниците, но името ви ми даде главен инспектор Анди Макензи. Работили сте с него по разследване на убийство преди време?

Каза го като въпрос, но аз си спомнях Макензи достатъчно добре. Беше първият случай, по който работих, след като изгубих семейството си, и фактът, че чувах името му точно когато мислех за онези дни, бе странно съвпадение. По онова време Макензи беше само инспектор и връзката ни не се оказа от най-леките. По-скоро по моя вина, отколкото по негова. Затова бях благодарен, че ме е препоръчал.

— Точно така — отвърнах и се постарах да не възлагам големи надежди на разговора. — С какво мога да съм полезен?

— Съобщиха ни за забелязан труп в естуара[2] Солтмиър, на няколко километра по брега от Мърси Айлънд. Не можем да свършим кой знае какво тази вечер, но точно след изгрев има отлив. Имаме доста добра представа къде може да е изплувало тялото, затова ще започнем с претърсването и операцията по изваждане на останките веднага щом осветеността ни позволи. Знам, че звъня без предупреждение, но дали има възможност да се видим с вас там утре сутрин?

Сетих се за купона на Джейсън и Аня, но само за секунда. Щяха да ме разберат.

— Искате да съм на линия за изваждането?

И преди бях работил по случаи с удавници, но обикновено ме викаха, след като са извадили тялото. Съдебните антрополози се намесваха, ако има останки от скелет или тялото е силно разложено. Ако ставаше дума за скорошно удавяне и тялото бе в относително добро състояние, нямах работа там. А и това нямаше да е първата фалшива тревога, вдигната от плаващ чувал за боклук или вързоп с дрехи.

— Ако успеете да дойдете, да — обясни Лънди. — Трупът е забелязан късно следобед от неколцина яхтсмени. Планирали да го изтеглят на борда, но след това се приближили достатъчно, за да го подушат, и си променили намеренията.

И по-добре. Ако тялото бе започнало да мирише, това означаваше, че разлагането е започнало. Пренасянето му на лодка вероятно би нанесло още щети и, макар да имаше методи за различаване на посмъртните контузии от тези, предизвикани преди смъртта, винаги бе по-добре травмите да се избягват.

— Имате ли представа кой може да е? — попитах, докато си търсех химикалка и хартия.

— Един от местните изчезна преди шест седмици — отвърна Лънди и, ако не бях толкова развълнуван, сигурно щях да забележа колебанието му. — Смятаме, че има голяма вероятност да е именно той.

— Шест седмици е доста време за плаващ в естуар труп.

Нищо чудно, че яхтсмените са усетили миризмата. Не беше нечувано човешки останки да останат на вода седмици и дори месеци, но това обикновено се случваше в по-дълбоки води или в открито море. В естуар, където тялото би изплувало и оставало на сухо поне два пъти дневно, бих очаквал досега да са го забелязали.

— Не и в този — отвърна Лънди. — Напоследък не го използват толкова много лодки и е насечен от потоци и солени блата като гнездо на плъхове. Тялото би могло да се носи по него със седмици.

Драсках с химикалката в тефтерчето си в опит да я разпиша.

— А мъжът в неизвестност? Има ли подозрителни обстоятелства около изчезването му?

Инспекторът отново се поколеба:

— Нямаме причини да смятаме, че е замесен някой друг.

Спрях да драскам, доловил предпазливостта му. Ако нямаше замесен друг човек, оставаха вариантите естествена смърт, нещастен случай или самоубийство, а отношението на Лънди предполагаше, че не са първите два. Това обаче не обясняваше защо бе така уклончив.

— Има ли нещо специално в случая?

— Не бих го нарекъл точно "специално" — Лънди говореше с тона на човек, който внимателно си подбира думите. — Да речем просто, че сме под натиск да открием дали тялото е на този, на когото смятаме. Ще ви разкажа повече утре. Щабът ни е в стара стридоловна база, която е доста трудна за намиране. Ще ви изпратя упътване на имейла, но си оставете повечко време, за да стигнете дотам. В тази дива пустош сателитната навигация не е от особена полза.

След като затворих, останах да се взирам в празното пространство. Очевидно инспекторът не беше склонен да сподели по телефона всички подробности, но не се сещах какво има да крие. Самоубийствата изискваха внимателно отношение, особено когато става дума за семейството, но полицаите обикновено не бяха чак толкова сдържани.

Е, скоро щях да разбера отговора. Включително и на въпроса защо искат да присъствам при претърсването. Дори ако бяха прави и трупът е бил в естуара от седмици, обикновено не биха имали нужда от присъствието на съдебен антрополог, за да го извадят от водата, а едва когато останките са закарани в моргата.

Но нямах намерение да споря. Това беше първият случай, който ми предлагаха от цяла вечност, и се надявах, че е знак за промяна на отношението към мен. Господи, дано! Изведнъж дори мисълта за партито на Джейсън и Аня вече не ми изглеждаше толкова лоша. Щеше да се наложи да шофирам по-дълго до Котсуолдс, но операцията по изваждането не би трябвало да отнеме цял ден. Ще разберат, ако закъснея.

Отидох да си събера багажа в по-весело настроение, отколкото от седмици.

2

Когато потеглих на следващата сутрин, още бе тъмно. Имаше движение дори по това време, фаровете на камионите и подранилите шофьори се усукваха по шосетата, но с отдалечаването от Лондон намаляха. Насочих се на изток. Щом оставих претъпканите предградия зад гърба си, уличните лампи изчезнаха, а звездите грейнаха по-ярко. Приглушеното сияние от екрана на джипиеса създаваше илюзия за топлина, но толкова рано сутринта все пак се налагаше да включа парното. Зимата се оказа студена и дълга и при все обещанията на календара за пролет, новият сезон бе настъпил само технически.

Бях се събудил схванат и ставите ме наболяваха. Ако бях пил повече от една бира вечерта, щях да припиша състоянието си на лек махмурлук, но след горещия душ и бързата закуска се почувствах по-добре, бях твърде зает с мисли за предстоящия ден, за да се тревожа от болежки.

По пътищата извън града рано сутрин цареше спокойствие. Крайбрежните блата на Есекс не бяха много далеч от Лондон — плоски равни земи и селца, които водеха вечна и често изгубена война с морето. Не бях добре запознат точно с този участък от югоизточното крайбрежие и, макар че в изпратените по имейла указания Лънди отново ме бе предупредил да си оставя достатъчно време, мислех, че е прекалено предпазлив, докато не разгледах картите на естуара онлайн. "Мишето гнездо" от криволичещи канали и потоци, което инспекторът бе споменал, бе част от област, наречена Бакуотърс — приливен лабиринт от канали и канавки в единия край на естуара. На сателитните снимки наподобяваха капиляри, водещи към артерия, и повечето от тях бяха достъпни единствено с лодка. Пътят, по който щях да мина, бе в края им, но пак изглеждаше тесен и мъчен.

Сиянието от навигацията отслабваше с просветляването на небето пред мен. От едната ми страна на фона на изгрева се очертаваха рафинериите на Канви Айлънд — черни насечени силуети, обсипани със светлинки. На шосето се появиха повече коли, но когато завих в поредната отбивка, движението отново отслабна. Скоро пак останах сам, обърнал фарове право към надвисналата зора.

Не след дълго изключих навигацията, вече разчитах само на информацията на Лънди. Навред земята беше равна като опънат чаршаф, намачкан от горички глог и само тук-там по някоя щръкнала къща или хамбар. Указанията на инспектора ме преведоха през малко, запуснато градче, наречено Крукхейвън, което се намираше съвсем близо до началото на естуара. Подминах сглобяеми къщи с мозаечна мазилка и каменни къщурки, за да стигна до мъничко пристанище, където няколко траулера[3] и риболовни лодки с мръсни корпуси бяха катурнати под ъгъл в тинята и чакаха прилива да им върне грацията и смисъла.

Градчето беше неприветливо и не съжалих, че го оставям зад гърба си. Пътят продължи покрай естуара — на местата, където приливът бе заливал бреговете, асфалтът се беше износил. И то скоро, ако се съди по вида му. Бе отминала поредната лоша зима, съпроводена с наводнения, но, затънал в собствените си проблеми в Лондон, не бях обръщал особено внимание на новините за бури по крайбрежието. Тук обаче, съдейки по изсъхналите водорасли на пътя и по околните полета, хората едва ли са могли да ги пренебрегнат. Лошото време и глобалното затопляне не са просто академичен дебат, когато си изложен на резултатите от въздействието им.

Последвах пътя към естуара. Отливът постепенно го превръщаше в гола кална равнина, нашарена с езерца и канали. Започнах да се чудя дали не съм свил в грешно отклонение, но след това видях поредица ниски сгради по брега. Пред тях бяха паркирани разнообразни полицейски коли и, ако оставаше и капка съмнение, дървената табела, побита недалеч от сградите, потвърждаваше местонахождението ми: "Салтмиър Ойстър Ко."

На портата стоеше полицай. За да ме пусне да мина, се консултира по радиостанцията. Спрях на ронещ се асфалтов паркинг, редом с другите коли и полицейската каравана, настанена зад разпадащите се бараки на стридоловната компания. Излязох, схванат от шофирането. Наоколо отекваха скръбните крясъци на чайките и лъхаше на гниещи водорасли, смесени с присъщия мирис на солена тиня. Поех си дълбоко дъх и се загледах над ширналата се блатиста долина. Пресъхналият естуар изглеждаше така, сякаш някой гигант е гребнал голяма шепа от него и е оставил само тинята и отделни локви и езерца. Донякъде напомняше лунен пейзаж, но приливът вече започваше да се завръща: виждах как струйките се промъкват обратно по каналите, врязани в дъното на естуара, и ги изпълват пред очите ми.

Поредният полъх на вятъра донесе до ушите ми равномерното бучене на хеликоптер — полицейски или на бреговата охрана. Виждах далечната прашинка, която се въртеше над водата. Щеше да се възползва максимално от светлината и отлива, за да проведе визуален оглед на района. Плаващият труп не излъчва достатъчно топлина, за да бъде засечен в инфрачервения спектър и е по-трудно да се забележи от въздуха. Особено ако е точно под повърхността. Което означаваше, че няма да разполагаме с много време, за да намерим останките, преди водата да се върне и да ги отнесе.

Затова не стой да зяпаш безцелно. Една от полицайките в караваната ми каза, че инспектор Лънди е на вълнолома. Заобиколих заключената стридоловна база и минах отпред. Заобленият корпус на полицейската РИБ лодка — надуваем плавателен съд с твърд корпус, чакаше върху платформа на края на бетонния улей и сега вече разбрах защо издирването се провежда оттук. Улеят се спускаше до дълбок канал в тинята право пред вълнолома. Завръщащата се вода щеше да напълни първо него и да позволи пускането на лодката, без да се чака пълното наводняване на естуара. Водата още не се бе покачила достатъчно за лодката, но от водовъртежите и вълните по повърхността съдех, че не остава много време.

До РИБ лодката стояха групичка мъже и една жена, говореха си тихичко и държаха димящи пластмасови чаши. Част от тях носеха кажи-речи военни униформи — тъмносини панталони и ризи под обемисти спасителни жилетки, които ги определяха като Морския корпус, но другите бяха цивилни. Обърнах се към тях:

— Търся инспектор Лънди.

— Аз съм — обади се един от цивилните и се обърна: — Доктор Хънтър, нали така?

Трудно е да се съди за вида на човек по гласа му, но този на Лънди чудесно му подхождаше. Инспекторът беше малко над петдесет години, с телосложение на застаряващ борец, който е започнал да трупа килограми; не беше във форма, но масата и мускулите му още си стояха. Щръкналите мустаци му придаваха вид на дружелюбен морж, но зад очилата с метални рамки лицето му изглеждаше едновременно добронамерено, но и някак печално.

— Подранихте. Лесно ли ни намерихте? — попита той и се ръкува с мен.

— Благодарение на указанията — признах. — Бяхте прав за навигацията.

— Има си причина да наричат района Бакуотърс[4]. Елате да ви налея чаша чай.

Мислех, че ще се върнем до караваната, но Лънди ме преведе през натрошения асфалт до колата си — очукан воксхол, на вид издръжлив като собственика си. Инспекторът извади голям термос от купето и наля горещ чай в двете пластмасови чашки от комплекта.

— По-добър е от гадорията в караваната, повярвайте — той завинти обратно капачката. — Освен ако не слагате захар. Аз самият си падам любител на сладкото…

Не слагах, но въпреки това взех чая с удоволствие. Пък и исках да науча повече за случая.

— Имахте ли късмет досега? — попитах, подухвайки горещата течност.

— Засега не, но хеликоптерът лети от изгрев. Шефката — главен инспектор Пам Кларк, идва насам с патолога, но имаме разрешение да извадим трупа, веднага щом го намерим.

Чудех се къде ли са тези двамата. Главният инспектор и патологът винаги присъстват, когато става дума за останки на сушата, тъй като мястото, на което е намерен трупът, е потенциална сцена на местопрестъпление и към него следва да се подхожда съгласно процедурата. За морски операции обаче това невинаги е възможно от практическа гледна точка, понеже тялото е във властта на вълните и течението. Обикновено в такива ситуации приоритетът пада върху изваждането на останките възможно най-бързо.

— Казахте, че имате представа къде може да се намира трупът?

— Така смятаме. Забелязан е в естуара около пет часа вчера следобед. Приливът по това време се е обръщал, така че течението би трябвало да е изтласкало тялото доста бързо. Ако водата го е отнесла в морето, значи си губим времето, но смятаме, че е останало на сушата преди това. Виждате ли ето там?

Той насочи дебелия си пръст към естуара, на около километър разстояние. Различих поредица дълги гърбици, които се издигаха от тинестото дъно като ниски кафяви хълмове.

— Наричат ги Бароус — обясни Лънди. — Наносни дюни, пресичат целия естуар. Откакто сложиха вълноломи по-нататък по крайбрежието, районът е засипан с наноси. Съсипаха теченията и сега всичкият отмит пясък се оказва на прага ни. Дори при висок прилив могат да влизат и излизат само малки плоскодънни лодки, така че има голяма вероятност и тялото да не мине покрай дюните.

Огледах далечните пясъчни гърбици.

— Какви са плановете ви за изваждането?

Именно в тази част на операцията идваше моят ред — да дам съвет как е най-добре да се подходи с останките, без да се повредят, ако са силно разложени. Все още не смятах, че помощта ми тук е толкова важна, но не можех да измисля друга причина да ме извикат. Лънди подухна лекичко димящия си чай.

— Общо взето ще трябва да се ориентираме на място и да преценяваме в движение, щом разберем къде е. Ако е в Бароус, няма да можем да го вдигнем с хеликоптера. Пясъкът там е твърде мек за приземяване и ако се опитаме да спуснем човек, рискът от затъване е прекалено голям. Лодката е най-добрият вариант, само се надяваме, че ще успеем да стигнем до него преди приливът да го отнесе… — той ми се усмихна. — Надявам се, че си носите гумени ботуши.

Знаех от опит до какво може да доведе прибирането на останки по вода и си бях взел дори рибарския гумен гащеризон. От видяното досега този случай обещаваше да е по-зле от повечето.

— Казахте, че знаете коя е жертвата?

Лънди отпи шумно от чая и попи мустаците си.

— Така е. Местен жител на трийсет и една на име Лео Вилиърс, обявен за изчезнал преди месец. Баща му е сър Стивън Вилиърс…

Произнесе го като въпрос, но името не ми говореше нищо. Поклатих глава.

— Не съм го чувал.

— Е, родът е доста известен наоколо. Цялата земя ей там — той посочи отсрещния бряг на естуара. Изглеждаше малко по-високо от мястото, на което стояхме, и вместо солени тресавища и канали по него се виждаха обработваеми ниви, ясно очертани от тъмните щрихи на междите. — Това е имението на Вилиърс. Поне част от него. Притежават много земя и от тази страна. Занимават се със селско стопанство, но сър Стивън има пръст в един куп начинания. Шелфов петрол, фабрики. Стридоловната база също му принадлежи. Купи предприятието преди около десет години и шест месеца по-късно го затвори. Уволни всички.

— Сигурно е имало много недоволни — започвах да разбирам откъде идва натискът, за който Лънди спомена по телефона.

— Не беше толкова зле, колкото може да се очаква. Имаше план да се изгради яхтено пристанище. Говореше за прокопаване на канали в естуара, построяване на хотел, преобразяване на целия регион. Би отворило много работни места за местните и това притъпи болката от ликвидирането на стридоловната база. Само че природозащитниците оказаха голяма съпротива и, докато вървяха споровете, сър Стивън просто заряза мястото. Може да си позволи да не бърза, а и има достатъчно политическо влияние да спечели накрая.

Хора като него обикновено печелеха. Погледнах към калното дъно на естуара, където водата вече се покачваше.

— И как е замесен синът му в цялата работа?

— Не е. Или поне не директно. Лео Вилиърс е, така да се каже, черната овца. Единствено дете, майка му починала, когато бил малък. Изритали го дори от частно военно училище и след това отпаднал от университетско офицерско обучение в последната година. Баща му все пак успял да го вкара в Кралската военна академия, но и нея не завършил. Без особена причина, така че вероятно се е издънил в нещо, а баща му е дръпнал някой конец, за да прикрие нещата. След това просто минаваше от скандал на скандал. Майка му оставила попечителски фонд на негово име, така че нямаше нужда да работи и май му харесваше да си докарва неприятности. При това беше хубавец — като лисугер в кокошарник с момичета, но се държеше зле с тях. Развали няколко годежа и се забъркваше в какво ли не — от шофиране в пияно състояние до телесни повреди. Баща му е много загрижен за името на рода Вилиърс, така че семейните адвокати не остават без работа. Но дори сър Стивън не успяваше да прикрие всичко… — Лънди ме погледна притеснено. — Ясно е, че казаното си остава между нас, нали?

Постарах се да не се усмихвам:

— Не бих казал и дума.

Той кимна удовлетворен.

— Както и да е, казано накратко, известно време изглеждаше, че е мирясал. Баща му сигурно е мислел същото, понеже се опита да го насочи към политиката. Говореше се, че ще става депутат, даде интервюта за местната преса. Обичайната шумотевица. После изведнъж всичко секна. Местната партия намери друг подходящ кандидат и Лео Вилиърс се покри. Все още не сме наясно защо.

— И по това време е изчезнал физически?

Лънди поклати глава:

— Не, онова беше доста по-рано. Но изчезна друг човек. Местна жена, с която е имал афера.

В този момент осъзнах, че съм разбрал целия случай погрешно. Не ставаше дума просто да се открие изчезнал човек. Бях приел, че Лео Вилиърс е жертвата, но той не беше.

Беше заподозреният.

— Това е изцяло поверително — допълни инспекторът и понижи глас, въпреки че наоколо нямаше кой да ни подслуша. — Не е пряко свързано с днешното издирване, но е по-добре да сте наясно с предшестващите събития.

— Смятате, че Лео Вилиърс я е убил?

Инспекторът сви рамене.

— Така и не намерихме тялото, така че не можехме да докажем нищо. Но той е единственият сериозен заподозрян. Жертвата беше фотографка, премести се тук от Лондон преди две-три години, когато се омъжи. Ема Дерби — бляскава и много привлекателна. Такива жени не се намират в западнали краища като нашия. Лео я нае да му направи официалните снимки, когато се канеше да влиза в политиката, а после и за вътрешния дизайн на дома си. Оказа се, че не се е занимавала само с това, тъй като и икономът, и градинарят поотделно твърдят, че са виждали в спалнята на собственика полугола жена, която съвпада с описанието на Дерби.

Лънди стисна неодобрително устни, потупа се по джобовете и извади таблетки срещу киселини. Обели две хапчета от ивицата фолио.

— Изглежда са се скарали — продължи, докато дъвчеше таблетките. — Имаме няколко свидетели, които са я чували да се оплаква и да го нарича "арогантно шибано прасе" на някакъв лъскав политически купон, малко преди да изчезне.

— Разпитахте ли го?

— Не беше от особена полза. Той отрече да е имал връзка с Дерби, твърдеше, че му се предлагала, но я отблъснал. С минало като неговото е трудно да се повярва, особено след като няма алиби за деня, в който е изчезнала. Твърдеше, че е отсъствал, но не казва къде е ходил и не предложи начин да го потвърди. Очевидно криеше нещо, но семейните адвокати измисляха всякакви пречки и заплашваха да ни съдят за тормоз, ако даже погледнем накриво Лео. А без труп и улики не можехме да направим много. Претърсихме района около мястото, където са живели Ема Дерби и съпругът й, но там са предимно солени блата и тинести местности, където не може да се влезе пеша. Идеалното място да се отървеш от труп. Истински ад за претърсване, така че намирането на каквото и да е там е почти невъзможно. А след това изчезна и самият Лео Вилиърс, общо взето — това е…

Замислих се за онова, което Лънди бе споделил по телефона предишната вечер.

— Снощи казахте, че изчезването му не е подозрително, но такъв човек сигурно е имал врагове. Ами съпругът на Ема Дерби?

— О, него го проверихме отвсякъде. Малко странен избор, честно казано. Той е доста по-възрастен от нея и не беше тайна, че бракът им бе започнал да се разпада още преди тя да се сдуши с Вилиърс. Но съпругът има солидно алиби. Бил е извън страната по време на изчезването на жена си и в Шотландия, когато изчезна приятелят й… — Лънди цъкна недоволно с език и мина на "ти". — Прав си, че Вилиърс има врагове, и смея да кажа, че не са много хората, които биха пролели и сълза за него. Но нищо не предполага, че е замесен някой от тях или че в изчезването му има нещо съмнително. Имаше доклад, че малко преди изчезването му градинарят изплашил някакъв тип в района на къщата, макар че най-вероятно са били местни хлапета.

Погледнах отвъд бараките на стридоловната база към тинестото дъно на естуара, което изчезваше под завръщащата се вода.

— Значи смяташ, че Вилиърс се е самоубил?

Потайността на инспектора по телефона ме навеждаше на мисълта, че случилото се не е нещастен случай.

Лънди сви рамене.

— Беше под голямо напрежение и знаем, че има поне един провален опит за самоубийство като млад. Адвокатите на сър Стивън все още осуетяват искането ни за достъп до медицинския му картон, но ако се съди по показанията на някои свидетели, младият Вилиърс очевидно е имал проблеми с депресията. Освен това и бележката…

— Оставил е писмо преди самоубийството?

Инспекторът направи гримаса.

— Официално не го наричаме така. Сър Стивън не би позволил някой да твърди, че синът му се е самоубил, така че се налага да пипаме предпазливо. А и бележката беше намерена в кошчето, така че или е чернова, или си е променил намерението. Но е с неговия почерк и в нея пише, че не можел да продължава така, че мразел живота си… Такива работи. Икономката, която намери бележката, твърди, че липсвала и пушката му. Ръчна изработка от "Мобри и синове". Чувал ли си ги?

Поклатих глава. Бях по-добре запознат с ефектите от стрелбата с пушка, отколкото с производителите на оръжие.

— Те са на челно място заедно с "Пърди", когато става дума за ръчна изработка. Прекрасни са, ако си падаш по оръжията, и са феноменално скъпи. Бащата на Вилиърс му купил пушката за осемнайсетия рожден ден. Сигурно е струвала горе-долу колкото къщата ми.

По-евтина пушка би била също толкова смъртоносна. Но започвах да разбирам защо Лънди проявяваше такава предпазливост при споделянето на фактите. Самоубийството е трудно за преглъщане от което и да е семейство. А особено ако жертвата е заподозряна в убийство, би било двойно по-тежък удар за всеки родител — нищо чудно, че сър Стивън Вилиърс отказваше да го приеме. Той обаче имаше достатъчно пари и власт, за да наложи мнението си.

Но щеше да му е трудно да го направи, ако трупът се окаже на сина му.

Далечната прашинка на хеликоптера още се виждаше, но вятърът отнасяше шума встрани от нас. Струваше ми се, че е спрял да се движи.

— Какво те кара да мислиш, че това е Вилиърс, а не Ема Дерби? — попитах. — Съмнявам се, че яхтсмените, които са забелязали трупа, са били в състояние да определят пола.

— Понеже тя изчезна преди седем месеца — отвърна Лънди. — Не си представям тялото й просто да изскочи след толкова време.

Прав беше.

Щом въздухът в дробовете излезе, тяло по принцип потъва, докато газовете от разложението не се натрупат в такова количество, че да го направят отново плавателно. След това, в зависимост от температурата и условията, би могло да остане на вода седмици наред. Но седем месеца е прекалено дълъг период, особено в относително плитките води на естуара. Комбинацията от приливи, мършоядни морски животни и гладни птици би взела своя дан много преди това.

Дори и така все още имаше подробности, които не успявах да разбера докрай. Премислих всичко, казано от Лънди, и се опитах да сглобя картинката.

— Значи Лео Вилиърс е изчезнал чак шест месеца след изчезването на Ема Дерби?

— Горе-долу толкова, макар да не сме съвсем сигурни кога точно. Има две седмици между последната доказана връзка на някого с него и момента, когато е обявен за изчезнал, но сме сравнително сигурни, че…

Инспекторът замлъкна, когато откъм пристана се разнесе подсвирване. Един от членовете на морския корпус се показа зад бараките. Вдигна палец, обърна се и отново изчезна.

Лънди глътна последните капки чай от чашата, след което я завинти отново на термоса.

— Надявам се, че си готов да си понамокриш краката, доктор Хънтър. Изглежда, хеликоптерът е открил нещо.

3

Лодката рязко се наклони на една страна и солените пръски ме ужилиха по лицето. Избърсах ги от очите си и стиснах ръба на седалката. Подскачахме над вълните и пропадахме между тях. Естуарът не беше особено бурен, но се движехме срещу течението и вятъра. Полицейският РИБ се разтърсваше всеки път, щом носът се забиеше в напиращите една след друга вълни, и всяка шибаше порой студени пръски срещу открития кокпит.

Вече беше съвсем светло, макар че слънцето представляваше само разсеяно сияние в ниско надвисналото небе. Мирисът на гума от борда на лодката се смесваше с дизеловите изпарения и аромата на просмукани със сол въжета. Сержантът от Морския корпус стоеше на конзолата за управление и яздеше вълните с лекота, стиснал малкия рул. Седях зад него с Лънди и трима други офицери от корпуса, всички със спасителни жилетки. Лодката беше претъпкана. Шестимата я деляхме с носилка и две купчини алуминиеви подпорни плочи, наредени от двете страни, за да не нарушат баланса.

Лодката разцепи поредната вълна и аз залитнах на пейката. Лънди ми се усмихна, очилата му бяха опръскани с вода.

— Добре ли си? — надвика той тътена на вятъра и двигателя. — Не би трябвало да остава още много.

Кимнах. Като по-млад карах платноходка и при друг случай суровите условия за плаване не биха ме тревожили. Но и не помагаха на неприятното усещане, с което се бях събудил. Направих всичко по силите си да го пренебрегна.

Бяха ми дали спасителна жилетка — само че моята беше яркооранжева за разлика от тъмносините на Морския корпус. Гуменият ми гащеризон стигаше до гърдите и не беше особено удобен за седене, особено с неопрена, който носех отдолу. И все пак един поглед към калните брегове на естуара от двете ни страни стигаше да се зарадвам, че съм ги сложил.

Приливът прииждаше с изненадваща скорост. Докато се преоблека и си взема куфарчето от колата, Морският корпус вече бе готов да спусне лодката. Каналът пред пристана беше почти напълно залят, водата плискаше по бетонната рампа, а тинята и чакълът на естуара изчезваха под настъпващото море.

— Няма да разполагаме с много време — предупреди ме Лънди, докато стояхме до улея. — От хеликоптера съобщиха, че трупът е частично заседнал в една дюна, но няма да остане дълго там. Приливът тук е по-бърз от тичащ човек, така че трябва да работим скоростно.

Наистина бързахме, ако се съди по звука на двигателя. Щеше да е истинско състезание да приберем тялото, преди надигащата се вода да го отнесе, което отново ме накара да се питам защо съм тук. Макар да предпочитах да проучвам останките in situ[5], нямаше да разполагам с много време за целта. Основният приоритет бе трупът да се прибере възможно най-бързо, а Лънди и морският патрул бяха напълно способни да го направят и сами.

Взрях се над затъпения нос на лодката, когато достигнахме по-дълбоките води в средата на естуара и се насочихме към Бароус. Наносните дюни бяха право пред нас — естествена преграда, която се простираше почти от край до край на хоризонта. Прииждащата вода ги обграждаше, но пак се виждаха — гладки кафяви гърбици, които стърчаха от водата като стадо излезли на брега китове. Отвъд, където естуарът се срещаше с открито море, забелязах от водата да стърчат три странни постройки. Бяха прекалено далеч, за да различа каквито и да е подробности, но от люлеещата се лодка изглеждаха като квадратни кутии, кацнали на пирамидални кокили. Петролни платформи, навярно, макар да ми се струваха твърде близо до брега за целта.

Лънди ме видя, че ги зяпам.

— Морска крепост е.

— Какво?

Налагаше се да крещим над рева на двигателя.

— Морска крепост "Монсел"[6]. Военните и флотът са ги построили по протежение на брега по време на Втората световна война, за да държат германските кораби далеч от естуарите. Тази тук е военна. Имало е седем кули, свързани с мостове, но сега са останали само тези трите.

— Все още ли се използват? — извиках.

Лънди каза нещо, но вятърът и шумът го заглушиха. Поклатих глава. Той се наведе към мен.

— Казах, че там има само чайки. Армията вече не използва крепостите. Няколко пиратски радиостанции се бяха установили в тях през шейсетте. Имаше една тук, долу в Ред Сандс и при устието на Темза. Но повечето са демонтирани или са рухнали още преди години. Преди доста време се говореше, че тази ще я превръщат в хотел, но така и не се стигна дотам… — Лънди поклати глава при мисълта за подобна глупост. — Не съм изненадан, да знаеш. Не бих искал да отседна на такова място.

Аз също, но вече почти бяхме стигнали Бароус и след този опит се отказах от разговорите. Когато лодката намали оборотите и забави ход, настъпи благословена тишина. Вече можеше да се чуе и воят от перката на хеликоптера. Въртеше се над нас, а лампичките му примигваха, докато стоеше на позиция над трупа.

Сержантът от Морския корпус вкара лодката между дюните. Издигаха се наоколо като малки острови, а вълните ближеха гладките им брегове. Не след дълго прииждащата вода щеше да ги покрие изцяло и вече разбирах какво имаше предвид Лънди с твърдението, че Бароус прави естуара на практика непроходим. Достатъчно трудно беше да се маневрира между дюните дори когато се виждаха над повърхността. Скрити от високия прилив, щяха да са сериозна опасност.

Вече се намирахме точно под хеликоптера. Тътенът от перките му беше оглушителен, отблъскваше ни и изравняваше водната повърхност.

— Ето го.

Лънди сочеше нещо пред нас, но заради едрите му рамене не виждах какво е. Лодката намали още повече и се завъртя странично. Така видях трупа за първи път. Отливът го бе оставил полегнал на тинестия склон на една дюна — просмукана с вода купчина дрехи, превита в покой, какъвто само неодушевеното и мъртвото може да постигне. Лежеше по лице, с глава най-близо до водата и крака, изкривени нагоре по брега, под ъгъл спрямо нас. Пред очите ми една чайка кацна наблизо, но изгуби интерес още след първия подскок към тялото.

Вече знаех, че смъртта не е настъпила скоро.

Лънди заговори по радиостанцията и вдигна ръка да даде знак на хеликоптера, който се издигна и се оттегли. Инерцията ни тласна напред, щом изключиха двигателя, а във внезапната тишина се чу стържене от заораването в пясъка. Съсредоточен върху тялото, понечих да се прехвърля през борда. Брегът ми изглеждаше напълно солиден, но имаше неравната, зърнеста консистенция на мокър цимент. Почти изгубих равновесие, кракът ми потъна чак до коляното.

— По-полека! — обади се Лънди и ме хвана за ръката. — Най-добре почакай да извадим плочите за стъпване. Ще трябва да се пазиш, иначе това чудо може да те глътне до кръста.

— Благодаря — смотолевих засрамено. Издърпах си крака — добре, че бях сложил рибарския гащеризон, а не ботуши. Вече разбирах защо полицията не иска да сваля хора от хеликоптера. Щеше да е невъзможно да се прибере трупът по този начин, без някой да затъне.

Полицаите от бреговата охрана започнаха да разпределят плочите за стъпване на брега и проправиха пътека към трупа. Металните листове потъваха под тежестта ни, а покрай ръбовете им бликаше вода. Скоро станаха хлъзгави и мокри, но пак беше по-добре, отколкото да се ходи по мокрия пясък.

Изостанах, докато екипът работеше, и обърнах внимание на безсилно разкривените крайници на трупа. Отливът го бе захвърлил с лицето надолу — в същото положение, в което е плавал по водата. Беше облечен в дълъг тъмен шлифер от памук с восъчно покритие или друг твърд материал, сплъстен от кал и издут от все още задържания отдолу въздух. Едната ръка беше до хълбока, а другата — преметната върху главата, очевидно от вълните.

Дланите и стъпалата липсваха.

— Ще ми се да го погледна, преди да го преместим — казах на Лънди, когато полицаите приключиха с поставянето на плочите.

Той кимна.

— Ще трябва да си бързичък. След още няколко минути всичко ще е под вода.

Прав беше. Въпреки предишното му предупреждение се изненадвах колко бързо нахлува приливът. Вълните вече пълзяха по петите ни — за времето, нужно да се поставят плочите, нивото на водата се движеше в крак с нас и сега достигаше до средата на дюната.

Отправих се към тялото, като внимавах да не се подхлъзна по калните плочи. Находката изглеждаше като захвърлен и изоставен отпадък. Една чайка кацна наблизо и остави във влажния пясък стъпки, подобни на стрели. Подскочи във въздуха и отлетя, като грачеше сърдито, стресната от приближаването ми. Още няколко чайки кръжаха над главите ни в небето с цвят на цинк, но — също като онази, която видях по-рано, никоя не обръщаше внимание на тялото. Това говореше много за състоянието му. Щом дори лакоми мършояди като чайките не показваха особен интерес към него, явно беше силно разложено.

Това предположение се потвърди след малко, когато вятърът се обърна и киселата миризма на гниеща животинска тъкан замърси соления въздух. Спрях на няколко метра и огледах трупа. Дори просната така изкривена, беше очевидно, че приживе жертвата е била с по-висок от средния ръст. Това правеше по-голяма вероятността трупът да е на мъж, макар че можеше да се окаже и твърде висока жена. По-голямата част от главата беше скрита от дългия шлифер, сгърчен над нея като качулка, виждаха се само няколко кичура пълна с пясък коса над яката.

Приклекнах, за да разгледам по-добре находката. От крачолите на панталоните стърчаха затъпени чукани пожълтяла кост и хрущял, а ръцете завършваха при китките. В подутата плът над едната беше потънал златен часовник. По съседните дюни не се забелязваха следи от дланите и стъпалата, но щях да се изненадам да ги открия наоколо. Макар че нямаше да е първият труп в кариерата ми с ръце, премахнати, за да се предотврати разпознаването, не виждах очевидни щети по краищата на костите, които да предполагат, че са били отрязани. Без облекло да ги защитава, дланите и стъпалата просто се бяха откъснали при разлагането на съединителните тъкани на ставите.

Извадих фотоапарата си от предния джоб на гащеризона и започнах да снимам. Не чух приближаването на Лънди, докато не заговори:

— Ще ти дам копия от видеозаписа.

Озърнах се — дори по металните плочи, той се движеше учудващо леко за едър човек.

— Благодаря, но все пак ще заснема няколко кадъра.

Така щях да виня само себе си, ако пропусна нещо. Лънди спря, загледан в трупа.

— Мъж е, ако се съди по вида му. Очевидно е прекарал във водата доста време, за да загуби дланите и стъпалата си. Дали давността съвпада с периода, откакто липсва Лео Вилиърс?

Очаквах да ме попита нещо такова. По принцип оценяването на времето от смъртта беше един вид моя специалност. Бях се обучавал в оригиналната ферма за трупове в Тенеси, където използват човешки скелети за контролирани експерименти по разложение. Бях се научил да установявам момента на смъртта на жертвата според бактериалната активност и гнилостните процеси с помощта на екзотични формули за анализ на разпада на летливите мастни киселини. Бих могъл спокойно да твърдя, че познавам жизнения цикъл на мухите месарки и начините, по които различните насекоми колонизират гниещия труп не по-зле от съдебните ентомолози. И макар да предпочитах да го наричам опит, а не инстинкт, с годините правилната преценка за всичко това се бе превърнала във втора природа.

Но това се отнасяше за сушата. Там изгубилото виталността си тяло стои на едно място и природата съдейства в доброволното осигуряване на измерими критерии.

Във водата беше различно.

Макар водните мършояди да изобилстват, липсва водно базиран еквивалент на мухата месарка, чийто жизнен цикъл осигурява удобен хронометър за измерване на времето, изминало от смъртта. Тяло, носещо се по водата, се движи, сменя дълбочината и следователно температурата, на която е подложено, по прищявка на прилива и теченията. Ситуацията бе още по-сложна в естуар като този, където реката се смесва с морето и сладководната и соленоводната екосистеми се срещат.

Погледнах трупа. Като изключим щръкналите стави на китките и глезените, шлиферът и бездруго покриваше по-голямата част от него. И все пак виждах достатъчно.

— При подобни условия процесите в плътта се развиват доста бързо, дори по това време на годината. Така че вероятно да…

В последния момент се спрях да не добавя "но". Четири до шест седмици несъмнено стигаха да се откъснат ръцете и стъпалата в плитки приливни води като тези. Не това ме притесняваше, но не исках да споделям нищо повече, преди да имам време за подробен оглед.

Лънди ме погледна за момент, сякаш очакваше да продължа, но тъй като премълчах, кимна.

— Хайде, да го пренесем в катера.

Отстъпих встрани, а двама офицери от морския корпус изтрополиха по плочите, понесли носилката. Сержантът ги следваше с чувал за трупове и сгънат лист дебел найлон.

— Как ще го направим? — попита единият и остави носилката, като погледна с отвращение проснатото по лице тяло.

— Претърколи го на найлона, след това можем да го вдигнем в чувала — предложи сержантът. Обърна се към Лънди, спомнил си в последния момент да включи и мен. — Освен ако нямате други идеи?

— Стига само да го върнем цял — отвърна сухо Лънди. — Това звучи ли ти добре, доктор Хънтър?

Не разполагахме с кой знае какви варианти. Свих рамене, наясно, че въпросът е чисто формален.

— Да, добре. Просто внимавайте.

Сержантът си размени поглед с единия от подчинените си — безмълвен коментар за моя съвет. Вълните вече ближеха главата на трупа, когато полицаите разгънаха и разстлаха найлона. Носеха маски и дебели гумени ръкавици, както и гумени гащеризони до гърдите, подобни на моя. След като приключих със снимките, аз също си сложих маска и допълнителен чифт ръкавици, които навлякох върху сините латексови, които носех.

— Добре, леко и внимателно. Вдигаме и обръщаме на три. Едно, две…

Трупът се разлюля като желе при отпускането му върху найлона. При изваждането му от мокрия пясък и обръщането по гръб ни лъхна вълна гнил, влажен въздух. Един от полицаите се извърна и вдигна ръка да прикрие носа си.

— Уф, леле!

Увитото в дългия шлифер нещо, проснато на носилката, вече не изглеждаше като човек. Нямаше останал и намек за възраст, раса или пол. По-голямата част от кожата и плътта от черепа липсваха, а очните ямки зееха празни. Уязвимите топчета желе и ципи бяха станали една от първите мишени за мършоядите. Имаше дори ранни признаци на адипоцир — мръснобял налеп, все едно по трупа е текла стопена свещ. Накратко, пред себе си имахме карикатура на лице с празни очни ямки, задръстени с пясък, и щръкнал наръфан хрущял на мястото на носа. Логично бе да се очаква нещо подобно предвид продължителния престой на тялото във водата. Но долната челюст беше напълно изчезнала. На мястото на устата зееше влажна паст, през която се виждаха здравите хрущялни тъкани в дъното на гърлото. Долната челюст — мандибулата, липсваше изцяло и от горната стърчаха само няколко строшени парчета от зъби. Главата се наклони на една страна при претърколването на трупа. Вече не беше покрита от яката на шлифера и забелязах от задната страна на черепа подобие на изходна рана, достатъчно голяма да пъхна юмрука си в нея.

Без да се притеснява, Лънди огледа отвора и се извърна към мен.

— Как мислиш, докторе? Пушка?

Осъзнах, че съм се намръщил. Порицах се наум.

— Така ми се струва — съгласих се. Щетите по челюстта предполагаха по-скоро взривната мощ на пушка, отколкото пистолет или револвер. — Има нещо отзад в гърлото.

Наведох се да погледна отблизо, без да докосвам трупа. В натрошените кости и тъкани беше потънал предмет — малък кафеникав диск, твърде правилен, за да е естествен.

— Това е гилзата от изстрела с пушката — казах, без да правя опит да я извадя.

Наличието й щеше да потвърди вида на оръжието. Беше слабо вероятно някоя от сачмите да е останала в тялото. Обикновено те започват да се раздробяват с напускането на дулото. Колкото по-надалеч отиват, толкова по-широко се разпростират и раната, която предизвикват, става по-голяма. От относително малкия размер на тази съдех, че трябва да са били плътно групирани и са си останали така, когато са пробили дупката в задната страна на тила. Това предполагаше, че са изстреляни отблизо.

От много близо.

— Контактна рана, ако се съди по вида — заявих на глас. Изстрел с пушка от един-два сантиметра създава нещо като татуировъчна шарка, която наблюдавахме и тук. — Има почерняване по останките от зъбите и по костите, все още личат и сериозни разкъсвания в меките тъкани. По време на изстрела дулото е било или вътре в устата, или плътно долепено до нея. Изненадан съм, че при изстрела от упор и гилзата не е излязла навън.

Лънди кимна в съгласие.

— Значи раната може да е нанесена собственоръчно.

— Би могло, да.

Контактна рана би била в съгласие с теорията за самоубийство, особено предвид използването на пушка. Дължината на дулото на повечето такива оръжия ги прави сложни за обръщане и достъп до спусъка, така че контактът обикновено е неизбежен. Което, разбира се, не изключваше възможността някой друг да е произвел изстрела.

Лънди сигурно се е досетил по тона ми. В очите му проблесна усмивка, макар че не я виждах поради маската.

— Не се притеснявай, не се хвърлям да вадя изводи. Но на пръв поглед самоличността на жертвата не е под голямо съмнение.

С това не можех да споря. Склонен към самоубийство мъж беше изчезнал с все пушката си, а ние разполагахме с труп с рана от пушка, нанесена от упор. Най-вероятно беше да сме намерили Лео Вилиърс.

Не казах нищо.

Лънди даде знак на чакащите полицаи.

— Добре, да го занесем на катера.

За няколкото минути, докато разговаряхме, водата се бе покачила значително. Морето вече се плискаше в долния край на найлона. Докато Лънди се обади да съобщи, че се връщаме с трупа, аз хванах единия край, а полицаите — другите три. От найлона протече вода, когато вдигнахме мъртвата тежест и я спуснахме в чувала за трупове, който вече беше отворен на носилката.

Поне с това можех да помогна, нямаше кой знае какво друго за правене.

След като всичко бе натоварено на лодката, седнах на същото място като на идване, а двигателят изрева сърдито. Върховете на пясъчните дюни, които до неотдавна бяха стърчали над главите ни, сега се намираха почти на едно ниво с нас. Погледнах през рамо към мястото, на което бяхме допреди малко. Вълните вече наводняваха дюната, където заварихме трупа, приглаждаха пясъка и изтриваха всички следи от намереното.

Когато лодката набра скорост, Лънди ме побутна по рамото. Посочи към каменистия нос, щръкнал в естуара от морската страна на Бароус.

— Виждаш ли онази скала? Това е Уилитс Пойнт, където живееше Лео Вилиърс.

За разлика от повечето парчета суша, които бях видял наоколо, този нос беше гъсто залесен. Почти скрита от короните им, между дърветата надничаше голяма бяла викторианска вила, кацнала на самотна ивица земя. Големите френски прозорци гледаха към морето и към малък понтон, зад него гледката се нарушаваше само от кулите на морската крепост, които бранеха естуара.

— Навремето беше лятната ваканционна вила на семейството, но после я държаха затворена, преди Вилиърс да реши да се нанесе преди няколко години — обясни Лънди на висок глас заради рева на двигателя. — Баща му живее ту в Лондон, ту в голямата къща близо до Кеймбридж, така че младежът разполагаше с цялата вила. Нелошо ергенско гнезденце, а?

Хубава беше, но голямата къща в крайна сметка не бе помогнала с нищо на Вилиърс. Отново се сетих за състоянието на трупа.

— Преди да тръгнем, каза, че не е съвсем ясно кога е изчезнал — извиках. — Защо така?

Лънди се наведе по-близо, за да можем да говорим без викане.

— Не го бяха обявили за изчезнал допреди около месец, но последният доказан контакт, който е имал някой с него, е бил две седмици по-рано. Повикал ветеринарката на домашно посещение, за да приспи старото му куче. Тя каза, че бил много разстроен, и никой не го е виждал и не е говорил с него след това. Не е имало и телефонни обаждания или имейли, нито онлайн активност. Нищо. Така че каквото и да се е случило, било е в рамките на тези две седмици. Не сме ги стеснили повече, но кредитната му карта за последно е използвана, за да плати на ветеринарката. Така че според нас фаталното събитие датира по-скоро отпреди шест седмици, а не преди четири, просто никой не се е усетил веднага.

— Никой не е забелязал липсата ми цели две седмици? — Не бих се изненадал, ако ставаше дума за самотен пенсионер без приятели или семейство, но ми се струваше много време за човек като Лео Вилиърс. — А баща му?

— Не бяха близки. Явно помежду им е имало доста напрежение, така че не беше необичайно да не си говорят седмици наред. За изчезването съобщи икономката му. Вилиърс не е разполагал с голям персонал в къщата — само тя и градинарят. И двамата идвали по веднъж седмично. Икономката имала ключ и често се случвало в дома да няма никого, така че първоначално не се притеснила. Но една седмица наминала и имението било в хаос. Навсякъде бутилки, мръсни чинии в мивката, недоядена храна. Бил правил такива изпълнения и преди, така че тя просто подредила и си тръгнала. Забелязала, че шкафът на морбито бил отворен и празен и й се сторило странно, Вилиърс рядко вадел пушката. Не обичал да ловува, което е изненадващо. Но осъзнала, че нещо не е наред едва следващата седмица, когато се върнала и открила къщата в същото състояние, в което я била оставила. Пощенската кутия преливала от писма, колата на Вилиърс си била на мястото, както и лодката, която понякога използвал. Огледала се, намерила бележката и тогава ни се обади.

— Не е ли звъннала първо на баща му?

— Не мисля, че сър Стивън е от хората, които приемат телефонни обаждания от прислугата. Освен това според мен дамата е сметнала, че е най-добре ние да споделим новината. Застреляйте вестоносеца и тъй нататък… — Лънди ме погледна засрамено, когато осъзна какво е казал. — Съжалявам. Шегичката не беше преднамерена.

— Ами пушката? — попитах. — Не беше ли в къщата?

Дори ако бе паднала във водата, би трябвало да са я намерили при отлив.

— Не, което първоначално ни накара да се запитаме дали не е замесен друг извършител. Но като се има предвид бележката и всичко останало, самоубийството бе по-вероятно. Затова работехме по версията, че се е застрелял някъде другаде. Вероятно в Бакуотърс, затова е било нужно толкова време, преди тялото да изплува. Обяснява и защо все още не сме намерили морбито.

Той се облегна отново и ме остави да обмисля казаното. Лео Вилиърс бе в неизвестност поне от четири седмици, най-вероятно от почти шест. Премислих състоянието на току-що видяното тяло и вероятните фактори, които биха могли да го засегнат при дрейф в естуарните води. Беше подложено на температурни промени и набези на мършояди — както водни, така и летящи. Освен това му влияеха застоялата вода и отливите, които са го оставяли на сухо, на милостта на вятъра и климата.

Размислите ми бяха прекъснати от слънцето, грейнало през процеп в изтънелите облаци. То обсипа неравната повърхност на естуара с ярки точици и внезапно от брега засия блясък, все едно слънцето се отразява в нещо — бутилка или парче стъкло. После облаците се скупчиха и блясъкът угасна.

4

При стридоловната база ни чакаше цял комитет по посрещането. Докато приближавахме, видях, че към полицаите, които оставихме на брега, са се присъединили още няколко души. Единият носеше дебел син предпазен гащеризон, затова предположих, че е патологът, споменат от Лънди. Сред останалите стоеше висока жена със светъл шлифер, която вероятно бе шефката на разследването — главен инспектор Кларк.

Не знаех кои са другите двама. Стояха на известно разстояние встрани от останалите, в отсрещния край на пристана. И двамата бяха облечени с тъмни палта и при приближаването на лодката видях фуражката, която издаваше, че поне единият е старши офицер от полицията.

— О, боже! — промърмори Лънди, когато видя кой стои на кея.

— Какво има? — попитах.

Инспекторът бе прекарал по-голямата част от пътуването на връщане от Бароус на носа на лодката, без да обръща внимание на студените пръски, които го къпеха всеки път, щом се блъснехме във вълна. Люлеенето и клатенето явно изобщо не му пречеха. Видимо и откровено се забавляваше, обърнат срещу вятъра като куче, което подава глава от прозореца на колата.

Сега въздъхна, сякаш краткото плаване беше прелюдия, която свършва твърде бързо. Свали си очилата и се захвана да бърше пръските от тях.

— Това е Драйдън, заместник-началник на полицията. Довел е сър Стивън Вилиърс.

Обърнах се отново към пристана, вече бях наясно откъде идва притеснението му. Никога не бях чувал някой от големите началства да присъства на обикновено прибиране на труп, при това придружен от родител на жертвата. Беше лоша идея, ненужен стрес и за роднината, и за полицаите, принудени да работят под наблюдение.

Цареше тишина, като изключим лаконичните нареждания на сержанта при приближаването ни към стридоловния кей. Двигателят заглъхна до басово бръмчене, лодката забави ход и се предаде на водата. Вълните се блъскаха в заобления корпус, докато инерцията го пренесе през последните няколко метра до кея. Водата в естуара се бе вдигнала достатъчно, за да ни позволи да акостираме до кея, вместо да ползваме улея. Бордът се блъсна в бетонни стъпала, които изчезваха във водата. Кларк и останалите проследиха мълчаливо как един от морските полицаи скача и завързва въжето на лодката за метална гъба.

— Твой ред е, докторе — подкани ме Лънди. — Ще свалим носилката последна.

Хванах се за стълбите, настръхнал заради мрачните наблюдатели на пристана. Слязох от нестабилната лодка, още по-тромав заради гумения гащеризон и водоустойчивите дрехи. Стъпалата бяха хлъзгави и мокрият бетон бе леко позеленял от водорасли. Най-горе спрях да избърша слузта от ръцете си, притеснен от твърде калния си вид, а жената със светлото палто и мъжът в гащеризона ме приближиха.

— Доктор Хънтър? Аз съм главен инспектор Пам Кларк. Това е професор Фриърс, местният ни патолог.

Кларк беше висока и слаба, с бухнала рижа коса, която се вееше около светлото й лице, при все че я беше вързала на опашка, за да я укроти. Трудно беше да се каже на каква възраст е Фриърс. Вълнистата му коса беше прошарена, но лицето му бе гладко и без бръчки, така че можеше да се окаже както на четиридесет, така и добре запазен на шейсет. Зачервените бузи на бохем му придаваха вид на гуляещ херувим.

— Няма да се ръкувам — заяви той весело и вдигна ръце да ми покаже ръкавиците си. Веднага след това се замисли. — Хънтър… Хънтър… Звучи ми познато. Срещали ли сме се?

— Съмнявам се.

— Е, все ще се сетя.

Той съсредоточи вниманието си върху случващото се на борда на лодката, а аз погледнах към двамата облечени в черно мъже, застанали в другия край на пристана. Не бяха достатъчно близо да чуят какво се говори, но въпреки това ми беше неудобно да водя подобен разговор пред човека, за когото се смята, че е баща на жертвата. Сър Стивън Вилиърс изглеждаше над шейсетте. Носеше антрацитено палто — стори ми се кашмирено, върху светлосив костюм. Оредяващите кичури коса, които се вееха по скалпа, също бяха сивкави и лицето му изглеждаше напълно безцветно, докато следеше свалянето на носилката. В него нямаше нищо кой знае колко специално, но въпреки това излъчваше много по-голям авторитет от високопоставения полицай до себе си. Драйдън, заместник-началникът на полицията, бе с телосложението на играч на ръгби, с широка като лопата челюст и с дълбоко хлътнали очи под лъскавата фуражка. Стърчеше над спътника си, но въпреки това по-дребният привличаше вниманието.

На лицето на сър Стивън не се изписаха никакви емоции, макар да не откъсна очи от чувала с трупа на носилката. Вероятно усетил интереса ми, внезапно вдигна поглед право към мен. Огледа ме без любопитство, без интерес. Миг по-късно отново се обърна към носилката и ме остави с чувството, че съм бил оценен и освободен по ненужност.

Лънди на свой ред се бе измъкнал от лодката и се изкачваше по стъпалата, задъхан от напрежението. Извадиха и носилката, и я качиха след него.

— Внимателно! — предупреди Кларк, когато я сложиха на пристана. — Добре, оставете я ето тук!

Морските полицаи я положиха на земята с шумно пъшкане. От дъното й течеше вода, която се събираше на бетона. Отдръпнаха се. Фриърс отиде до главния инспектор.

— Добре, какво имаме тук? — той даде знак на сержанта. — Да надзърнем вътре, става ли?

Кларк видимо изпъна гръб. Макар да не гледаше към застаналия встрани сър Стивън, нямаше и капка съмнение чии възражения очаква.

— Не е ли по-добре да го занесем в моргата?

Патологът се усмихна вяло.

— И на мен не ми харесва да работя пред публика, но след като съм тук, ще си свърша работата.

Тонът му бе дружелюбен, но достатъчно остър, за да пресече всяка последваща съпротива. Кларк кимна отсечено на сержанта от Морския корпус.

— Отваряй!

С отварянето на чувала над пристана лъхна неприятната миризма на разложено. На фона на черния найлон бледото тяло вътре изглеждаше дори още по-зле — като стопено восъчно чучело.

— Подозирам, че справката със зъболекарския картон ще се окаже проблем — коментира Фриърс, загледан в натрошените останки на устата и долната челюст. — Видът предполага мъжки пол, очевидно е прекарал във водата доста време. Отворете още малко чувала, става ли? Хайде, човече!

Сержантът се наведе да извърши заръчаното, но спря. Надзърна по-внимателно.

— Чакайте, тук има нещо… Исусе!

Той се дръпна при вида на внезапно движение в гърлото на трупа. Нещо се криеше в останките от устата и се показа от нея като сребърен език. Внезапно свободна, змиорката тупна в чувала при тялото.

— Май си имаме пътник — отбеляза Фриърс сухо, макар да забелязах, че и той е отстъпил.

— Съжалявам — промърмори сержантът. Кларк махна нетърпеливо с ръка и се изчерви.

— Не стой просто така, махни я оттам!

Явно, докато сме местели трупа, змиорката се е била скрила по-навътре в гърлото. С вид, сякаш би желал да е където и да е другаде, само не и тук, сержантът бръкна в чувала покрай трупа. Създанието се гърчеше с все сили и се усукваше около скритата му в ръкавица китка, а полицаят се изправи разколебан и изпъна ръка с пътника без билет.

— Какво да правя с нея, сър?

— Е, пушените змиорки са доста вкусни, но предлагам да хвърлиш тази в морето — провлачи Фриърс. — Освен ако екземплярът няма да ви е полезен, доктор Хънтър?

Нямаше за какво да го използвам. Трупът не беше намерен на сушата, където от колонизиралите вътрешностите му организми може да се извлече някаква информация. По всяка вероятност змиорката просто се бе заселила в удобен източник на храна — или се възползваше от разлагащата се плът, или похапваше привлечените от нея по-дребни създания.

С изражение на отвращение сержантът отърси змиорката от ръката си и я остави да цопне обратно във водата. Постарах се да не гледам към сър Стивън Вилиърс, докато Фриърс възобновяваше огледа на трупа. Бащата на мъртвеца очевидно бе настоял да присъства и старши полицейският служител с него даваше ясен знак за влиянието му. Но въпреки това не беше редно член на семейството да преживява подобно изпитание.

— Е, входната и изходната рана са относително очевидни — обясняваше Фриърс. — Ако съдим по резултата, стреляно е или с оръжие с голям калибър, или с пушка от упор.

— Според мен е пушка — обадих се. — В дъното на гърлото има заседнал предмет с вид на гилза.

— Аха, ето го — надзърна в раната Фриърс. — И под него има още нещо. Метално… прилича на сачма.

Вторият предмет не се виждаше преди — змиорката навярно бе разместила гилзата по време на измъкването си от вътрешностите.

— Може ли да погледна?

— Заповядайте.

Докторът се отмести, за да надзърна в някогашната уста. Забелязах проблясък на нещо обло и лъскаво, заседнало в разкъсаните хрущяли и костта зад червената стена на гръкляна.

— Струва ми се малко голямо за сачма — отбелязах. — И прилича повече на стомана, а не на олово.

— Много хора напоследък използват стоманени сачми вместо оловни — възрази патологът, очевидно не му хареса да му противореча. — Може да се окаже едра сачма за мечки. Ще се ориентираме по-добре, когато я извадя.

— Нима сачмата не би преминала директно през тъканите при изстрел толкова отблизо?

— Да, но стоманените сачми са много по-твърди от оловните. По-склонни са да рикошират, така че тази може да е отскочила и да е заседнала там. На този етап нямам точна представа — обясни патологът с преувеличено търпение. — Както и да е, да преминем към нещо, което е по-скоро във вашето поле, доктор Хънтър. Някакви идеи колко време е прекарало тялото във водата? Шест седмици изглеждат реалистичен срок предвид състоянието…

"По-скоро във вашето поле" беше преднамерено използван израз. Схванах намека, изправих се и огледах мокрите останки.

— Трудно е да се каже — заключих в опит да преценя колко точно да споделя на този етап. — Вероятно трупът е попадал под влиянието на въздуха при отлив два пъти дневно, така че се е разложил по-бързо, отколкото ако е бил потопен през цялото време. Ръцете и краката вероятно са се влачили по дъното, така че и това е оказало значение.

Фриърс повдигна вежди.

— Вярно е, но е започнал да се образува и адипоцир. Това не се случва за една нощ.

— Не, но дрехите биха могли да ускорят появата му, особено шлиферът… — Не беше правено сериозно проучване за образуването на адипоцир, но тебеширената субстанция се получаваше от разпада на подкожните мазнини и явно това се случваше по-бързо в случаите, когато трупът е покрит. Освен това естествените фибри, например памукът на този шлифер, обикновено усилваха ефекта повече от синтетичните тъкани. — Просто не съм сигурен, че шест седмици са реалистичен срок, не и в плитки води и под влиянието на отливите.

Кларк ни прекъсна:

— Какво се опитвате да ни кажете?

— Мисля, че доктор Хънтър храни известни съмнения колко време е прекарало тялото във водата — обясни й Фриърс.

Това изказване бе посрещнато от тишина. Съмненията ми растяха още откакто Лънди ми спомена за двете седмици разстояние между последната среща на Вилиърс и обявяването му в неизвестност. Освен ако някак не бе успял да избегне контакт с всички, които го познават, тогава каквото и да се е случило с него, то е станало малко след като лекарката е приспала кучето му. Както бе подчертал Лънди, това предполага, че смъртта е настъпила преди шест, а не преди четири седмици.

Проблемът беше, че според мен нямаше начин тези останки да са прекарали във водата толкова дълго. Ако трупът се беше носил по естуара още две седмици — или дори една, щеше да е в значително по-лошо състояние. Което означаваше, че или Лео Вилиърс се е изолирал напълно поне за десетина дни, преди да се застреля, което беше възможно, но не особено вероятно…

Или това не беше неговият труп.

— Искам факти, не съмнения — отсече Кларк, но се стараеше да говори тихо. — Колко време ви трябва, за да потвърдим дали това е Лео Вилиърс?

— Е, смятам, че спокойно можем да изключим всякаква помощ от зъболекарския картон или от отпечатъци… — проточи Фриърс. — Ще направя всичко по силите си, но вероятно ще трябва да почакаме ДНК пробите. Макар че…

Той млъкна, тъй като по бетонния пристан към нас затрополиха стъпки. Озърнах се да видя приближаването на сър Стивън Вилиърс. Драйдън, заместник-началникът на полицията, също се приближи, макар че остана на няколко стъпки зад стареца и изглеждаше така, сякаш няма търпение да си тръгне. Кларк пристъпи към тях и застана пред носилката, поставена на бетонните плочи на пристана.

— Сър Стивън, не мисля, че…

— Искам да видя сина си — гласът на стареца беше сух и безизразен, но с нетърпящ възражение авторитет.

— Съжалявам, но още не знаем дали…

Той обаче вече я беше подминал. Кларк стрелна с умолителен поглед Драйдън, но безизразната му физиономия даваше ясно да се разбере, че няма да се намеси. Кларк се изчерви, рижата коса и светлата кожа лесно издаваха душевните й терзания. Стиснала устни, тя не каза нищо на сър Стивън, който застана до отворения чувал. За няколко секунди тишината бе нарушавана само от крясъците на чайките. Вятърът рошеше сивата коса на стареца, втренчен в останките на бетонния пристан.

— Шлиферът ми е познат — гласът на сър Стивън си остана все така лишен от емоции. — Стар е, от "Колиърс" на Джърмейн Стрийт. Синът ми имаше сметка там…

Кларк и Лънди се спогледаха. Вниманието на Фриърс отново бе съсредоточено върху тялото.

— Има етикет — той внимателно вдигна яката, за да надникне в подплатата. — Шивашко ателие "Колиърс".

— Часовникът също е неговият. Ще намерите посвещение от вътрешната страна. Майка му го купи преди смъртта си… — Сър Стивън вдигна глава и се взря в Кларк. Изражението му беше студено. — През цялото време ви казвах, че синът ми е мъртъв, госпожо главен инспектор. Вероятно сега ще го приемете.

— Сър Стивън, аз…

— Синът ми очевидно е станал жертва на нещастен случай при стрелба. Не виждам какво може да се спечели с удължаването на и бездруго болезнения процес.

— Сигурен съм, че главен инспектор Кларк ще се постарае официалното идентифициране да е основен приоритет — намеси се Драйдън и бодрият му баритон не прозвуча по-елегантно от думите. — Нали така, госпожо главен инспектор?

— Разбира се! — Кларк се постара да не издава нищо с изражението си, но бледата й кожа не бе добър съюзник. — Доктор Хънтър, извинете ни за момент!

Кимнах с облекчение. Нямаше какво друго да направя за трупа, преди да стигне до моргата, и не исках да ставам част от спорове с бащата на мъртвеца. Нежеланието на сър Стивън Вилиърс да допусне, че синът му се е самоубил, беше разбираемо, но отричането не можеше да промени фактите. И, макар рана от пушка от упор в лицето да може да бъде наречена как ли не, "нещастен случай" определено не е начело в списъка с определения.

Имаше и друга причина да се радвам да се измъкна оттам — теорията ми беше грешна. Колкото и неортодоксално да беше, това, че сър Стивън разпозна палтото и часовника на сина си, до голяма степен слагаше точка на всякакви съмнения за самоличността на трупа. Сега вече размишленията ми колко време е престоял във водата надали бяха от значение. Може би се престаравах, помислих си уморено. Търсех усложнения, които отсъстват. И бях започнал да осъзнавам каква е истинската причина да ме извикат за прибирането на трупа. Морските полицаи нямаха нужда от съдебен антрополог в екипа. Присъствието ми беше просто отметка в съответното квадратче, така че могъщият татко на мъртвеца да не може да обвини органите на реда в някакъв пропуск.

Полицаите просто си пазеха гърба.

Гумените ми ботуши скърцаха, докато се отдалечавах от пристана и отивах към мястото, където бях оставил колата си. Импровизираният паркинг се беше разраснал, сред другите автомобили забелязах и луксозен черен даймлер със затъмнени стъкла. Съмнявах се полицейският бюджет или заплатата на патолога да стигат за подобна кола, така че най-вероятно принадлежеше на сър Стивън. На капака се бе облегнал мъж с вид на шофьор. Носеше елегантен, но удобен костюм, достатъчно близо до цвета на тъмносивата вратовръзка, за да изглежда като униформа. Когато се показах иззад ъгъла, шофьорът бързо скри ръце зад гърба си и после също толкова бързо се отпусна. Огледа гащеризона и калните ми ботуши и дръпна от цигарата, която се канеше да захвърли. Очевидно сър Стивън не обичаше служителите му да пушат на работното място.

— Е, той ли е, или е тя?

Погледнах изненадано шофьора:

— Моля?

Той се обърна към мен с обвито в дим лице. Изглеждаше абсолютно обикновен. Среден на ръст, с нормално телосложение и прилежно вчесана бозавокестенява коса. Единствената му отличителна черта бяха белезите от пъпки по бузите — следи от отшумяло акне. Отдалеч си помислих, че е на около четиридесет, но когато приближих, забелязах признаци на остаряване — прошарване на косата по слепоочията и леки бръчки около устата и очите. По-скоро към петдесет, казах си.

Шофьорът тръсна пепелта от цигарата.

— Трупът, който току-що докарахте. Той ли е или жената?

Под "той" явно имаше предвид сина на работодателя си. Би трябвало да е сляп, за да не знае какво правим на пристана, и не се изискваше особена гениалност, за да се досети, че трупът принадлежи или на Лео Вилиърс, или на Ема Дерби. Беше забелязан предишния ден, така че целият град вероятно вече се чудеше същото.

Но аз нямах намерение да подхранвам слуховете.

— Съжалявам, не мога да ви помогна.

Шофьорът се усмихна:

— Хубаво. Приказка да става.

Без да ми обръща повече внимание, той смукна от цигарата, нащрек за нови пришълци иззад бараките. Продължих към колата си, а мислите ми вече се бяха върнали към кея. Но независимо колко пъти проигравах случилото се и преминавах през доводите си за периода, изминал от смъртта, не успявах да се почувствам по-добре.

Отворих багажника на колата и седнах на ръба му, за да смъкна гумените ботуши и да се преборя с гащеризона. При все студа отдолу се потях — повече, отколкото би могло да се очаква. Сега, след приключването на операцията, осъзнах, че усещам замайване и се чувствам в по-лоша форма. С надежда, че вирусът, който ме е пипнал, ще премине или поне ще почака по-удобен момент, попих потта и отпих от студената вода в една от бутилките, които бях сложил в хладилната чанта. Вътре държах и сиренето, купено за Джейсън и Аня, и при вида му настроението ми окончателно рухна — предстоеше ми да карам чак до Котсуолдс.

Съсредоточи се върху работата и спри да се самосъжаляваш.

Разтреперан от студения въздух, завинтих капачката на бутилката с вода. Докато си обличах якето, иззад бараките излязоха сър Стивън и Драйдън — явно пожеланият от Кларк разговор на четири очи беше приключил. Двамата се ръкуваха и се разотидоха по колите си. Шофьорът на даймлера вече стоеше в стойка мирно и цигарата липсваше, когато с опитен жест отвори задната врата. Сър Стивън се качи, без дори да ме погледне. Не ми обърна внимание и шофьорът, който затвори вратата след шефа си, преди да се качи в колата. Тя заръмжа басово и след това с хрущене потегли по натрошения асфалт към портите.

В това време откъм пристана се зададоха и другите полицаи. Кларк се насочи право към един фолксваген, следвана по петите от Фриърс. Патологът вече си беше свалил гащеризона и изглеждаше изискан и охранен в шития си по поръчка раиран костюм в комплект с кафяви кожени обувки. Обемистото предпазно облекло бе скривало неочакваната му закръгленост, но той притежаваше нужната самоувереност и жизненост, за да я носи с финес.

Махна ми лекичко на път към беемвето си, изискано също като него, и подхвърли:

— Ще се видим на аутопсията.

Вдигнах ръка и се почувствах мърляв и неподдържан в сравнение с него. Появиха се и двама морски полицаи, понесли носилката. Придружаваше ги Лънди, който се отдели да намине покрай мен, докато те се упътиха към черен микробус без прозорци.

— Съжалявам за случилото се. Не очаквах сър Стивън да присъства.

— Всичко наред ли е?

Лънди се усмихна:

— Мисля, че се получи така наречената честна размяна на гледни точки. Което ще рече, че той сподели своята, а ние го изслушахме. Нямахме голям избор в присъствието на заместник-началника.

— Драйдън участвал ли е преди това в разследването?

— Не участва в него и сега, поне не официално. Но, както казах и преди, сър Стивън държи доста юзди и никой няма желание да му роши перата. Идването на Драйдън дотук бе с цел да му покаже колко сериозно е отношението ни към случая. Както и да ни държи на нокти.

Щеше да подейства — и още как.

— Онова, което спомена за смъртта на сина си като нещастен случай. Не е възможно все още да вярва в подобна версия, нали?

Лънди разсеяно потърка стомаха си с гримаса на лека болка. Инспекторът явно имаше проблеми, помислих си, като се сетих за таблетките срещу киселини.

— Предположението ти е също толкова добро, колкото и моето, но адвокатите му ни връхлитат като побеснели бикове при всяко споменаване на самоубийство още откакто Лео изчезна. Крайният резултат обаче зависи от разследването. Нека първо отметнем аутопсията. Наясно ли си как да стигнеш до моргата за брифинга?

Казах, че съм. Преди всяка аутопсия полицейският екип се събира с патолога, асистентите в моргата и всички съдебни експерти като мен, за да обсъдят информацията по случая.

Моргата се намираше в Челмсфорд, на цял час с кола, макар че веднъж излезех ли от криволичещите пътища около естуара, би трябвало лесно да стигна дотам.

Когато Лънди си тръгна, разтрих схванатия си врат. Чувството, че започвам да се разболявам, се беше завърнало, освен това долавях и наченките на главоболие. Постарах се, доколкото е възможно, да го пренебрегна и прибрах калните си ботуши и гащеризона в чували за боклук, преди да ги натъпча в багажника.

При затварянето му поспрях да огледам естуара. Приливът го бе преобразил до неузнаваемост. Голите тинести равнини бяха изчезнали, заменени от широка ивица бурно море. Върховете на най-високите дюни в Бароус едва се подаваха от повърхността, обградени от мазни, лишени от вълнение петна вода. Отвъд тях трите кули на изоставената морска крепост стърчаха на кокилестите си крака.

Обърнах се, когато черният микробус на погребалната компания изхрущя покрай мен на път към моргата. След него премина лендроувърът на морския корпус — подскачаше по дупките, повлякъл качената на платформата лодка. След заминаването им отново се възцари тишина. Отделих още минутка да се порадвам на наситения с мирис на тиня и море въздух в естуара. Макар да не беше точно живописно, имаше нещо умиротворяващо в този пейзаж. Щеше ми се да остана по-дълго, но бях последният тук. Паркингът се изпразни, като изключим моята кола.

Нужно ми беше повече от обичайното усилие да се изправя. Качих се в автомобила и подкарах през отворената порта, след това спрях, за да я затворя. Нямаше как да заключа, но навярно не беше необходимо. По бараките липсваха счупени прозорци, нямаше и надраскани графити по стените, както човек би очаквал да види близо до градче или голям град, а и се съмнявах да е останало нещо за крадене. Само много отегчен или целеустремен вандал би се напънал да измине целия път дотук.

Върнах се по пътя, който бях изминал преди това, прелетях през същото разпадащо се градче, което ми се стори дори по-безнадеждно отпреди. След това хванах различен път. Движех се по ръба на мястото, наречено Бакуотърс. Самият път не беше точно еднолентов, но и не се разширяваше до шосе.

Криволичеше и се усукваше, принуден да следва приумиците на налетия с вода пейзаж наоколо. Високи живи плетове го ограждаха от двете страни и беше трудно да се види какво става зад завоите. Карах спокойно, като от време на време сверявах с указанията на Лънди, за да съм сигурен, че се движа в правилната посока. Не бях съвсем сигурен, но пък и нямаше кой знае колко други пътища, които да хвана.

И все пак, докато безличните ниви и заблатени ливади се сливаха зад прозорците, започнах да се притеснявам, че някак още в началото съм направил погрешен завой. Посегнах да включа навигацията — дори да й бъдеше трудно да намери пътя, все пак щеше да ми даде представа къде се намирам.

Почуках с пръсти по волана в очакване въртящият се диск да бъде заменен от карта.

— Хайде де… — промърморих и пак почуках екранчето. Надали съм свалил очи от пътя за повече от секунда.

Когато отново погледнах напред, буквално пред колата имаше човек.

5

Крачеше в средата на пътя с гръб към мен. Скочих на спирачката и завъртях волана с всички сили. Последва къртещо зъбите скърцане, когато колата задра странично в живия плет, и зверско друсане, когато гумите засвириха по затревения банкет. Предната врата се изравни с непознатия и се чу ясно тупване от удара. Призля ми, чувствах се нереално изпразнен, докато се борех с колата и под съпровода на трошащите се клони успях да я спра на чакъла след зловещо пързаляне.

Залитнах срещу колана, а главата ми се люшна, когато инерцията ме изпрати обратно в седалката. Боже, помислих вцепенено, с препускащо сърце, докато се обръщах да погледна назад.

Мъжът все още стоеше по средата на пътя.

Очаквах да видя тялото му проснато на асфалта или да го намеря да лежи в плета. Да го видя така — на крака и очевидно жив и здрав, ми подейства като неочаквано изкупление. Разтреперан, отворих вратата и слязох.

— Добре ли сте? — попитах.

Непознатият ме погледна празно с оцъклени очи, хлътнали в издължено и изсушено лице. Беше висок и слаб като скелет, носеше стара и мазна кафява ветробранка и гумени ботуши. Посивяващата му коса бе сплъстена и от бледото му лице на туфи стърчеше келява брада. С две ръце притискаше нещо към гърдите си и чак когато наклони глава към мен, осъзнах че е чайка.

— Добре ли сте? — повторих и пристъпих към него. Той се отдръпна със страх и видимо объркване. Колкото и да беше висок, изглеждаше някак уязвим. Спрях и вдигнах ръце. — Няма нищо, просто исках да се убедя, че не сте пострадали!

Непознатият размърда устни, сякаш се канеше да каже нещо, после отклони поглед. Закрачи по пътя, все още притиснал чайката към себе си.

— Не, почакайте… — подех, но той не ми обърна внимание. Ботушите му шляпаха около дългите му щъркелови крака, докато минаваше покрай мен, все едно въобще не съм там. Внимание ми обърна само чайката в обятията му, която извърна глава и запримигва към мен с гневно око.

Ама че работа… Проследих отдалечаването на непознатия, все още разтърсен от разминаването на косъм. Ако бях взел завоя малко по-бързо, несъмнено щях да го ударя. Глупаво място, на което да стои човек, но окъсаните му дрехи и поведението му предполагаха наличие на сериозни психични проблеми. Не бях сигурен какво да правя и просто зяпах подире му. Не беше по правилата просто да напусна произшествието, но не виждах особени варианти. Не беше пострадал и макар че ходенето по пътя го поставяше в опасност за самия него, както и за шофьорите, не можех физически да го спра. Освен това изглеждаше способен да покрива големи разстояния с тънките си крака — вече бе изчезнал от поглед зад съседния завой.

Огледах за последно празния път и се прибрах в колата. Не беше ударена сериозно, макар че клоните на глога белязаха боята, когато се изтеглях от плета. Стисках зъби, докато деряха калниците и вратите, и се стараех да не мисля за ремонта.

При потеглянето погледнах часовника на таблото. Все още имах време да стигна за брифинга, но не можех да си позволя да се бавя повече. Главоболието ми се влошаваше, а раздрусването от рязкото спиране не подобри положението. Отворих прозореца, за да влезе свеж въздух, и продължих да карам бавно да не би опърпаният тип да реши да спре на още някой завой. Но не го видях нито зад следващия, нито зад по-следващия. Тъкмо започнах да се отпускам с мисълта, че е хванал напряко през полето, когато взех поредния завой и го забелязах.

Вървеше си в средата на пътя право пред мен.

Ох, да му се не види… Намалих и го доближих. Непознатият не се обърна и не показа признаци, че ще се отдръпне. Просто продължи да си върви с все същата скорост, притиснал здраво чайката към гърдите си. Инстинктивно посегнах към клаксона, но не го натиснах. Нещастникът очевидно и бездруго беше на нокти и не исках да го плаша.

— Да те хвърля донякъде? — предложих.

Надали идваше отдалеч и все щях да имам време да го оставя, ако живее наблизо. Това би го махнало от пътя и би успокоило съвестта ми. Много принципно, подигра ми се тихо гласче. Усмирих го с мисълта, че винаги мога да се обадя на социалните служби, ако знам къде живее. Точно сега трябваше да съм на друго място.

Но мъжът, който крачеше пред колата, не отговори. Зачудих се дали не е глух, така че го повиках отново. Този път леко помръдване на главата показа, че ме е чул.

Просто не ми обръщаше внимание.

Въпреки добрите си намерения, започвах да се ядосвам. Опитах друг подход.

— Ще ме пуснеш ли да мина?

Пак не получих отговор. Огледах процепа между него и глога и се зачудих дали ще успея да мина, но зарязах идеята. Пътят беше прекалено тесен и опитите за заобикаляне на пешеходци с кола рядко завършват добре.

Колата ми ръмжеше на първа скорост, докато се взирах във високия тип с мръсния шлифер пред мен. Той продължаваше да си върви по пътя, все тъй понесъл чайката.

Обмислих варианта да сляза от колата и да се опитам да го убедя да се дръпне, но съзнавах, че така само ще се забъркам в проблеми. Макар да бях просто лекар, не психиатър, този човек очевидно имаше проблеми. Нямаше начин да предвидя как ще се държи, ако се почувства заплашен.

А и вече личеше, че е притеснен. Беше започнал да крачи по-бързо и накланяше глава настрани, като хвърляше погледи през рамо. Каквото и да му имаше, беше уязвим и уплашен — и аз не му помагах.

С въздишка изостанах и оставих колата почти да спре, така че непознатият да напредне. И сега какво? Бях потънал в студена пот и ми се гадеше, дъвчех устната си и се ядосвах за изгубеното време. Той като нищо щеше да продължи така километри напред. Какво прекрасно извинение да закъснея за брифинга!

Или напълно да го изпусна. Навигацията най-после се ориентира и джипиесът започна да изчислява къде съм. Лънди ме беше предупредил да не разчитам на уреда, но се нуждаех от алтернативен маршрут. Поне от отбивка, та да мога да се размина с човека пред мен. Открих черен път, който явно се събираше с този след малко повече от километър. Щеше да ме отведе право в солените блата на Бакуотърс, но само за кратко. Едно беше сигурно — ако не сторех нещо, щях да закъснея.

Шосето пред мен беше чисто. Потеглих пак и гледах как стрелката на екрана отбелязва положението ми все по-близо до завоя. Не виждах и следа от пешеходеца. Пак се запитах кой ли е и каква е историята му. Къде беше тръгнал с проклетата чайка?

Почти пропуснах отбивката. Беше просто процеп във високия глог — еднолентов път, който отбиваше под прав ъгъл. С надежда да не се натъкна на друга кола, тръгнах по него. Асфалтът беше натрошен и буренясал с изключение на двата успоредни коловоза, прокарани от преминали преди мен пътници. Плетът ме насочваше между стените си и ми пречеше да видя накъде карам. Според картата следваше Т-образно кръстовище с друго шосе, което водеше нагоре. Достатъчно беше да завия по него и да го следвам около километър и половина, за да се върна на пътя, от който току-що слязох. Все още имах достатъчно време да стигна за брифинга, казах си, а после плетът свърши и видях какво лежи пред мен…

Пътят влизаше в река.

Широка ивица вода се стелеше пред мен и отрязваше достъпа до другата страна. Не беше река, осъзнах, а приливен поток. Сигурно се вливаше в естуара и сега беше наводнен от прииждащата вода. Толкова навътре в сушата покачването отнемаше повече време, но водата вече беше покрила по-голямата част от тинестото дъно на потока. Пътят, който навигацията ми обеща, представляваше само тънък брод — тясна ивица чакълен насип. Пресичането при отлив не би било проблем, но големи участъци от брода вече бяха потопени и той се смаляваше право пред очите ми.

Изругах и спрях колата. Нямаше къде да обърна и не бих се наел да карам на заден по криволичещия коловоз. Казах си да запазя спокойствие, докато се взирах в бързо потъващия брод.

Потокът тук не беше много широк и от другата страна виждах Т-образното кръстовище с шосето, по което възнамерявах да тръгна. Беше агонизиращо близо. Водата, покриваща брода, все още бе плитка, не виждах каква разлика има с карането по наводнен път. Но нямаше да остане в това положение много дълго — ако се канех да пресека, трябваше да го сторя сега.

Е, какво да бъде? Тръгваш или оставаш? Всъщност нямаше варианти. Дадох на скорост и подкарах през брода.

Под гумите захрущя чакъл, после го заглуши съскането на пръските. Поддържах скоростта ниска, без да отпускам газта и не свалях очи от едва видимата ивица пред мен. На места изчезваше изцяло и се налагаше да държа волана изправен и да се надявам, че няма завои. Кокалчетата ми побеляха от стискане, докато гледах как водата се разделя пред колата като пред лодка. Но отсрещният бряг се приближаваше и, когато подминах средата, се поотпуснах.

Почти стигнах, помислих си, и изведнъж колата се разтресе, когато едното предно колело хлътна в невидима дупка.

Не беше много дълбока, но и малко стигаше. Предницата на колата се наклони и загреба вода, а двигателят веднага угасна.

— Не! — възкликнах и побързах да запаля. — Не, не, не…

Двигателят кашля достатъчно дълго, за да ми даде надежда, след това замлъкна.

Пак завъртях ключа с надежда да постигна някакъв резултат.

— Хайде де!

Двигателят изхърка, преди да замлъкне. Опитах пак и после още веднъж, но не чух дори избръмчаване. Седях в настъпилата тишина, вцепенен от връхлетялата ме нова катастрофа. Отсрещният бряг не беше на повече от няколко автомобилни дължини. Погледах го, а после отворих вратата на колата и скочих. Водата беше адски студена и ми стигаше до коленете. Преля през прага и се просмука през ботушите и панталона ми. Течението дърпаше изненадващо силно и си спомних думите на Лънди, че приливът прииждал по-бързо от тичащ човек.

Нямах намерение да тичам обаче. Прозорецът на шофьора бе все още отворен, така че бързо хлопнах вратата, за да не влезе вода в купето и посегнах навътре да завъртя волана с ръка. След това опрях рамо и започнах да бутам. Колата се залюля напред и спря. Гумата продължаваше да е здраво заседнала в дупката. Изпсувах и напънах, натисках здраво, забил пети в чакъла. Не успях да преодолея ръба на дупката, но този път очаквах съпротивлението. Щом автомобилът се върна назад, пак напънах и използвах собствената му инерция, за да го освободя.

Да! Колата тромаво се понесе напред. Продължавах да бутам, а водата плискаше около коленете ми, докато се борех да задържа гумите в движение. Вече едва различавах брода, тъй като приливът го наводняваше все повече, но държах предната броня прицелена там, където чакълът водеше към отсрещния бряг. Водата дърпаше краката ми, докато нахлуваше. Ставаше все по-трудно да бутам, но всеки метър, който успявах да преодолея, ме отвеждаше по-близо до сушата. Бях влязъл в ритъм… когато колата внезапно спря. Хванах се за нея, понеже изгубих равновесие и веднага осъзнах какво е станало. Гумите бяха попаднали в нова дупка.

— Недей така! — изпъшках и се опитах отново да освободя машината с люлеене.

Този път нямах късмет. Напъвах срещу колата, краката ми се пързаляха и потъваха в чакъла, докато се опитвах да набера инерция, но тя не помръдваше. Задъхан, изоставих опитите си. Нямаше да тръгне, ако не успея да й проправя път. Вече бях затънал до бедрата. Свалих якето си, сложих го на покрива и си навих ръкавите, преди да бръкна в ледената вода и да потърся дупката, в която беше хлътнала гумата. Остри камъни и черупки издраха пръстите ми и се врязаха в безчувствените им връхчета, докато се опитвах да ги разчистя.

Губех си времето — колата бе затънала твърде здраво. Ударих разочаровано по калника и се замислих дали в багажника случайно не нося нещо, с което да копая. Капакът на хладилната чанта не ставаше за лопата, но пак щеше да е по-добре от голи ръце. Държах се за колата, за да не се подхлъзна в пролива, и изджапах до задната й част. Но още докато отварях багажника, вече знаех, че няма да има полза. Водата се надигаше твърде бързо. Вече газех толкова дълбоко, че не бях сигурен дали ще успея да избутам колата дори по равното. Нямаше да е безопасно да остана в потока още дълго.

Въпреки това не бях готов да се предам. Водата не беше стигнала до ръба на багажника. Отворих го, като пренебрегнах торбата за боклук с рибарския гащеризон, който не бях имал време да облека, и придърпах хладилната чанта. Канех се да сваля капака, когато чух звук. Слаб, но съвсем ясен — рев на двигател. Надзърнах над багажника и зърнах сив метал иззад живия плет, който обкръжаваше пътя до потока.

Задаваше се кола.

6

Не виждах ясно през храстите, но звукът приближаваше бързо. Затичах се към предницата на моята кола и около коленете ми заплиска вода. Щом басовото ръмжене на дизелов двигател се усили, трескаво размахах ръце.

— Хей! Насам!

Колата беше достатъчно близо да видя, че е с двойно предаване. Нямаше начин да ме пропусне: пътят щеше да я доведе на един хвърлей от мястото, където бях заседнал. Оказа се лендроувър, сив като графит "Дифендър", и при приближаването му лицето вътре се извърна към мен. Видях го. Натисна спирачката.

След това ускори и продължи нататък.

— Не! Какво правиш?

Взирах се невярващо в лендроувъра, който продължи по пътя. Как е възможно да не ме види, по дяволите? После, точно когато си мислех, че ще продължи нататък, колата спря. Няколко секунди просто стоя на място с бръмчащ двигател, но накрая със силно стържене се върна бързо назад. Мина покрай отбивката, която водеше към брода, но само колкото да завие в нея, така че да се обърне към потока. Заклати се по коловоза и влезе право във водата. Под гумите на лендроувъра блъвнаха пръски, когато подкара към мен и спря на няколко метра. Двигателят му ръмжеше, а вертикалната тръба до кабината засмукваше въздух. Имаше си шнорхел[7], осъзнах.

Вратата се отвори и шофьорът скочи в потока. Безразличен към потока, който потъмни джинсите му до коленете, мъжът отиде до багажника на лендроувъра, отвори го и извади отвътре нещо, с което се върна обратно отпред.

— Дръж!

Метна ми намотано въже, като задържа единия край и го разви във въздуха. Въжето цопна във водата на метър от мен. Забързах да го хвана, преди да е потънало, и пак застанах до колата си. Бръкнах в студената вода и заопипвах за ухото, където вързах въжето колкото се може по-здраво. Докато се изправя, непознатият вече беше закрепил своя край за полупотъналата кука за теглене на лендроувъра.

— Гледай да останеш на брода, когато дам на заден — извика шофьорът. — Ако паднеш от ръба, няма да успея да те изтегля.

Погледнах към вълничките на повърхността — светлата ивица чакъл практически беше изчезнала.

— Не го виждам.

— Просто се цели в мен. Ще присветна с фарове, преди да започна.

Той се обърна и се качи в колата си. Посегнах през отворения прозорец на моята и се хванах за волана. По-лесно щеше да е да карам от кабината, но ако отворех вратата сега, вътрешността щеше да се наводни.

Двигателят на лендроувъра внезапно изрева и фаровете му премигнаха два пъти. Въжето се показа от водата, обра хлабината и се опъна с изплющяване, ръсейки капчици. В първия момент не последва нищо. След това въжето затрепери и колата ми тромаво се задвижи. Не откъсвах поглед от лендроувъра, който полека излизаше от реката. Ръцете ме боляха от стискането на волана, докато джипът се катереше по брега.

А след това колата ми се залюля по коловоза и изпълзя от потока. Лендроувърът продължи нататък, като ме извлече чак на сухото, преди да спре. От колата се стичаше вода, когато отворих вратата, на пода цареше мокър хаос. Но гумените уплътнения на вратите я бяха опазили от по-големи поражения и седалките ми се сториха сухи. Погледнах през рамо към прииждащия поток. Вълните вече се плискаха от бряг до бряг, от брода не се виждаше и следа.

Затръшването на вратата на лендроувъра ме върна в реалността. Спасителят ми преваляше четиридесетте, рошавата му тъмна коса беше прошарена със същото сребро като четината по брадичката му. От носа до ъгълчетата на устата му се бяха отпечатали дълбоки бръчки, а тези на широкото му чело предполагаха, че е по-склонен да се мръщи, отколкото да се усмихва. Носеше стилни очила с дебели рамки, кафяво велурено яке и под него тъмносин пуловер и джинси. Дрехите му бяха видимо износени, но якето изглеждаше скъпо и забелязах дискретно дизайнерско лого на едната дръжка на очилата му.

Протегнах ръка.

— Благодаря, мислех, че…

— Какви, по дяволите, ги вършеше?

Свирепостта му ме свари неподготвен. Отпуснах ръка и по бузите ми плъзна червенина.

— Навигацията го показа като обходен път. Имаше човек на…

— Сляп ли си или просто глупав? Виждаш ли всичкото това мокро нещо? То е вода. Нормалните хора не се пробват да карат през бродове по време на прилив!

— Приливът още не беше дошъл и ако знаех, че в брода има дупка, нямаше да се мъча да го прекося. Но благодаря за помощта!

С усилие запазих спокоен тон. Нямах нужда друг да ми казва, че съм се държал глупаво, и въпреки че бях задължен на този тип, нямах намерение да се оставям да ми крещи първият срещнат непознат. И то човек, който очевидно си бе помислил сериозно и продължително, преди да реши да се върне.

Той ме изгледа сърдито, от цялото му тяло лъхаше желание да продължи скандала. Не можех да повярвам, че се държи така само защото се е наложило да изтегли колата ми от потока. Но все още не се чувствах във форма, бях мокър до кости и фатално закъснял за брифинга при патолога. Какъвто и да беше проблемът на този човек, точно в момента не ми пукаше. Спокойно отвърнах на погледа му, като се постарах да овладея собствения си гняв.

След малко той отклони очи и въздъхна, сякаш се отказваше от темата.

— Какво изобщо търсиш тук? Чак толкова далеч рядко идват хора.

Поколебах се. Към момента шофьорът на сър Стивън Вилиърс надали беше единственият, наясно за открития труп. Ако този човек беше местен, едва ли бе пропуснал полицейския хеликоптер, който кръжеше от ранни зори.

— Помагах в акция на полицията — обясних след кратко колебание.

Спасителят ми внезапно се оживи.

— Дошъл си заради трупа? Полицай ли си?

Хайде пак се започва.

Главоболието ми така и не бе отшумяло и все по-ясно усещах тъпото пулсиране.

— Не, не съм полицай. И нямам намерение да обсъждам какво съм правил тук, така че няма смисъл да ме разпитвате.

Сигурно съм прозвучал по-остро, отколкото възнамерявах. Сега беше негов ред да примигне учудено.

— Е, поне си откровен, все е нещо. Какъв си — полицейски консултант? Или и това не мога да питам?

Това едва ли бе голяма тайна.

— Съдебен антрополог.

По този начин не издавах подробности, но той явно остана доволен.

— Съжалявам, че ти се нахвърлих така. Аз съм Андрю Траск.

Каза го, сякаш името му би трябвало да ми говори нещо. Не ми говореше, а и бях прекалено изнервен, за да му обърна внимание. Поех подадената ми ръка.

— Дейвид. Дейвид Хънтър.

Внезапен порив на вятъра ме накара да осъзная колко премръзнал и мокър съм всъщност. С леко закъснение ми хрумна, че и Траск не е в по-добро състояние. Около ботушите му се стичаше вода, а панталоните му бяха потъмнели до коленете. Загледа се покрай мен към колата ми. Личеше си, че размишлява усърдно върху нещо.

— Няма да успееш да повикаш пътна помощ.

— Застраховката ми я покрива — отвърнах, изтълкувал погрешно думите му. Това не беше първото изолирано място, до което ме водеше работата, така че се бях погрижил да не заседна някъде, ако колата се счупи.

— Не, имам предвид, че няма да намериш покритие на телефона. Тук сигналът е слаб… — Траск поспря и отново ме остави с впечатление, че е взел някакво решение. — Ще те извлека до моята къща. Не е далеч, а оттам ще можеш да се обадиш.

— Би било прекрасно, благодаря! — казах, изненадан от предложението след първоначалната му враждебност.

Но нямаше как да откажа. Нуждаех се от помощ, ако възнамерявах да стигна поне за аутопсията, брифинга вече го бях отписал.

Спасителят ми сви рамене и ме погледна с такова изражение, сякаш вече започваше да изпитва съмнения.

— Не мога да те оставя тук, в нищото. Ще е по-лесно за даване на указания, а и синът ми го бива с двигателите. Може да успее да помогне.

— Не, няма нужда. Достатъчно неприятности ви причиних.

Вярно беше, но освен това не исках някакъв механик аматьор да влоши положението, без значение колко добри намерения има.

Траск ме погледна още по-странно.

— Надали има значение, нали?

В друг случай бих се почудил какво иска да каже, но бях твърде уморен и обезсърчен, че да се замисля върху репликата. Част от яда видимо се оттече, докато се взираше по течението на потока, после се изправи.

— Хайде, да се връщаме.

Докато Траск обърне лендроувъра, за да върже въжето на задния теглич, аз изпробвах телефона си. Освен на пътна помощ, трябваше да се обадя и на Лънди, за да му съобщя, че ще закъснея. Нямах представа какви щети е нанесла солената вода на колата ми, нито колко ще се проточи ремонтът. Ако се наложи, щях да оставя автомобила тук и да се погрижа за него по-късно. В момента най-важното беше да стигна до моргата.

Траск се оказа прав за лошия сигнал. Поразходих се по пътя наоколо, но телефонът упорито отказваше да се свърже с мрежа. Тревожех се за закъснението, но прибрах апарата, когато Траск приключи с въжето. Погледнах към потока за последно, преди да се кача в колата си. Вече беше пълен, а върху малките вълнички, рошещи повърхността му, се полюляваха морски птици, все едно са били донесени от невидимото течение. Нямаше и следа от брода и нивото продължаваше да се покачва. Ако Траск не ме беше измъкнал, колата ми щеше да е напълно залята, имаше очевидни доказателства, че водата понякога се вдига и повече. Мъртва и опърпана растителност очертаваше бреговете на потока — останки от, както изглежда, скорошно наводнение. Местността беше ниска и равна, нямаше да е нужно кой знае какво, за да бъде залята.

Извлачването отне петнайсет дълги минути. Ръцете и краката ми бяха студени и мокри, а ботушите ми жвакаха, щом мръдна. Пътят криволичеше, следвайки усукан маршрут през тресавището. По видяното съдех, че водата е повече от сушата — лабиринт от случайни канали и застояли езерца в зловещи на вид солени блата. Бакуотърс си съответстваше на името.

Видях няколко малки лодки, докато въртях волана след лендроувъра, но повечето изглеждаха или изоставени, или все още зазимени. Къщите не бяха много и повечето постройки, които зърнах, представляваха стари руини, които лека-полека се разпадаха сред наводнената шир.

Очевидно обаче Траск не беше единственият човек, който живееше тук. Подминахме преустроен хангар за лодки — стара каменна сграда, която стърчеше от водите на потока. Табелата до малкия й паркинг оповестяваше "Вила под наем". Мястото ми се стори доста отдалечено, за да иска някой да отседне в него, но определено изглеждаше спокойно. Не можех да отрека, че Бакуотърс притежава уединена привлекателност. В друг момент вероятно аз самият бих отседнал тук с радост.

Но моментът не беше подходящ да се разсейвам. Главоболието продължаваше, а вече започваше и да ме втриса. Костваше ми усилия да удържам колата по криволичещия път зад джипа. Затова не съжалих, когато в крайна сметка Траск отби и спря на посипан с чакъл паркинг пред малка горичка. През все още голите клони на дърветата се показваше модерна на вид къща на брега на потока.

Бяхме пристигнали.

Вдигнах ръчната спирачка и сковано се измъкнах навън. Целият се разтреперих от удара на студения вятър върху мокрите ми дрехи. Опитах се да игнорирам студа и се огледах. Имаше още две други коли. Едната беше кабриолет "Мини", завит с прозрачно покривало. Намираше се на леко възвишение, предвидено да го предпазва от наводнение и по събралата се мръсотия предположих, че стои там от доста време. До него беше спрян още един дифендър, този обаче бял и стар, и той с шнорхел до кабината. Младежът, който работеше под отворения капак, се изправи и ни зяпна.

Траск скочи от лендроувъра.

— Джейми, бягай донеси една хавлия!

Молбата бе посрещната с колебание.

— Защо, какво е станало?

— Няма значение, просто донеси хавлия!

Въздишката на младежа ясно подсказа какво мисли по въпроса. Беше на седемнайсет или осемнайсет, хубавец и на ръст почти колкото Траск. Приликата помежду им бе като между баща и син и съдейки по изражението му, имаха не само еднакви черти, но и сходен нрав. Джейми си избърса ръцете в един парцал, раздразнено го хвърли на земята и се отправи към къщата без нито дума повече.

Траск не даде вид, че се е засрамил от сцената.

— Тук би трябвало да имаш сигнал, ако ще се обаждаш за влекач.

— Благодаря. Хубава къща! — коментирах, загледан към сградата, която се виждаше през дърветата. Стените бяха облицовани с кедрови дъски, избелели до сребърно, което се сливаше с дърветата, а наклоненият покрив бе покрит със слънчеви батерии. Гледаше към широк участък от канала и сега вече забелязах, че е качена на дебели бетонни колони, които я издигат над земята. Очевидно беше измислена да устоява на наводнения, което говореше много за климата по тези места.

Траск ми се стори изненадан. Погледна към къщата, сякаш обикновено не се и сещаше за нея.

— Построих я за съпругата си.

Очаквах да каже нещо повече, но явно щях да получа само тази информация. Очевидно не си падаше по празните приказки.

— Какъв е адресът? За автосервиза? — допълних, когато въпросът ми предизвика смръщване.

— Наричат я Крийк Хаус, но пощенският код няма да ги доведе тук. Кажи им да хванат пътя в Бакуотърс, след това да карат по потока, докато не стигнат до нас. Ако излязат на Уилитс Пойнт, значи са ни подминали.

Това беше имението, в което е живял Лео Вилиърс. Постарах се да скрия реакцията си, наясно, че Траск ме наблюдава.

— Благодаря.

Той хвърли последен поглед на мокрите ми дрехи.

— Искаш ли топло питие, докато чакаш?

— Едно кафе ще ми дойде добре.

Траск кимна и вече се обръщаше. Не можех да го виня, че не покани мокър до кости непознат в дома си, макар че бих се радвал на възможността да се подсуша и преоблека. Бях си донесъл чисти дрехи за престоя при Джейсън и Аня, но трябваше да се оправя с колата, преди да се заема с каквото и да било друго. Освен ако не станеше чудо, нямаше да изпусна само срещата с патолога.

Бях наясно колко бързо тече времето и първо се обадих на "Пътна помощ". Не се надявах особено да ми пратят помощ веднага, но дори слабата ми надежда бързо бе потушена. В празничния уикенд пътищата бяха пълни с народ. И с повредени коли. С приоритет се ползваха самотните жени, медицинските случаи и онези, при които колата можеше да предизвика катастрофа, което не се отнасяше за мен. Когато обясних, че съм на път към моргата, притеснената операторка окончателно спря да ми симпатизира.

— Е, мъртвецът ще си остане мъртъв, докато стигнете дотам, нали?

Каза ми, че ще се опитат да намерят механик през идните няколко часа, макар че дори това не можеха да гарантират. Нямаше смисъл да споря, така че й обясних възможно най-добре къде се намирам, и затворих.

Боже, каква каша!

Главоболието ми се влошаваше. Разтривайки слепоочията си, позвъних и на Лънди. Не очаквах това обаждане с нетърпение и изпитах тайно облекчение, когато телефонът се включи направо на гласова поща. Без да навлизам в подробности, оставих съобщение, в което казвах, че ще се забавя, понеже колата ми се е повредила. Надявах се да имам по-добри новини по времето, когато инспекторът ми върне обаждането.

Когато затворих, треперех. Трябваше да си сваля мокрите дрехи, така че заобиколих колата. В багажника не беше влязла вода — поне една добра новина. Панталоните ми бяха мокри до средата на бедрата, но тъй като се налагаше да се събличам пред къщата на Траск, не можех да направя кой знае какво по въпроса. Поне смених мократа риза с дебел пуловер и след това навлякох отгоре леко влажното си яке.

След като свърших тази задача, не ми оставаше друго, освен да чакам. Макар да знаех, че се ловя за сламка, опитах пак запалването. Двигателят избуча и застърга, след това спря. Следващия път прозвуча дори по-слабо. Почаках, а после посегнах да опитам пак.

— Само ще влошите положението.

Не бях чул приближаването на сина на Траск.

— Не мисля, че ще има особена разлика.

— Може би не, но така или иначе няма да запали, преди да изсъхне. Задавянето на двигателя няма да помогне.

Съветът не беше даден сърдито, но и не беше особено любезен. Момчето наистина приличаше на млада версия на дългокракия и атлетичен Траск, в избеляла тениска и джинси. На краката си носеше меки неопренови обувки за плаж, които бяха прикрили стъпките му. Протегна ми сгъната хавлия.

— Кафето идва.

— Благодаря! — взех хавлията и си избърсах ръцете. — Баща ти каза, че те бива с двигателите.

— Малко… — той погледна към колата ми, очевидно впечатлен. — Ако сте вкарали солена вода вътре, цялата трябва да бъде разглобена и почистена. Маслото ще трябва да се смени, може би и горивото. Сериозна задача е.

Фантастично. Тъкмо обмислях дали да не приема предложението на баща му и да го помоля да й хвърли едно око. Но като изключим очевидната липса на ентусиазъм, стори ми се, че и бездруго ще е нужен опитен механик.

— Дали някъде наоколо има сервиз?

Момчето поклати глава.

— Не и такъв, който да ви е от полза.

— А коли под наем? Таксита?

Ако в съседното градче имаше някакъв наличен транспорт, поне щях да успея да стигна до моргата. Можех да се притеснявам за колата си и после.

Той обаче изсумтя.

— Виждали ли сте изобщо Крукхейвън?

Бих предложил да му платя за превоза, но киселото му изражение подсказваше, че само ще си изгубя времето. Очевидно не желаеше да се забърква с проблемите на някакъв непознат и не можех да го виня. Разочаровано изругах под нос, а хлапето се запъти обратно към къщата. Обмислих да помоля баща му да ме закара до моргата, но бързо се отказах от идеята. Траск бе стигнал почти дотам да ме остави заседнал в потока и цялото му отношение към мен ясно показваше, че ми помага насила. Не си и представях как ще реагира, ако предложа да му създам допълнителни неприятности.

Но все пак трябваше да опитам нещо. Сигналът не беше достатъчно силен, за да вляза в интернет, така че се обадих на справки да питам за сервизи наоколо. Макар синът на Траск да спомена, че наблизо няма никой, способен да ми помогне, дори да имаше някой на по-далечно разстояние, пак щеше да стане по-бързо, отколкото да чакам пътна помощ.

Какъвто ми беше късметът, не таях особени надежди, затова се изненадах, когато операторката намери номер на сервиз за лодки и коли в Крукхейвън. Това беше градчето, през което бях минал. Може и да не успеят да помогнат, но си струваше да опитам. Позвъних. Отсреща ми отговори сърдит мъжки глас:

— Кокър, морска морга и сервиз.

— Колата ми се повреди. Можете ли да я вземете? — попитах.

— Зависи къде се намирате.

— В Бакуотърс… — и бързо обясних как съм заседнал на брода.

Последва изсумтяване.

— Бас ловя, че друг път няма да се пробвате. Добре, вероятно ще успея да се справя. Задръжте, само да взема нещо за писане.

Отправих безмълвна молитва, сега имаше шанс да стигна до моргата поне за аутопсията. Погледнах си часовника, за да проверя колко време имам, когато механикът се върна на телефона.

— Добре, давайте. Къде точно в Бакуотърс се намирате?

— На място, наречено Крийк Хаус. Модерна къща, не е много далеч от стар хангар за лодки. Знаете ли я?

Известно време не получих отговор.

— Да, знам я. Приятел ли сте им?

В гласа му проехтя метална нотка, но аз дори не се замислих.

— Не, просто ме извлякоха. Кога ще успеете да дойдете?

— Оказа се, че няма да мога. Съжалявам.

В първия момент ми се стори, че не съм чул добре.

— Но вие току-що казахте, че ще дойдете?

— А сега казвам, че не мога.

— Не ви разбирам. Проблем ли има?

— Да, имате солена вода в двигателя.

И линията прекъсна.

Какво, по дяволите… Взирах се в телефона, неспособен да повярвам, че онзи тип ме е отрязал. Враждебността му дойде от нищото в мига, в който споменах Крийк Хаус. Блъснах волана и пак изругах. Какъвто и проблем да имаше собственикът на сервиза с Траск, той току-що ми отне и последния шанс да стигна навреме за аутопсията.

Главоболието пулсираше чак от основата на врата ми. Размачках възела от мускули и затворих очи в опит да преценя как да постъпя. Възбуден лай на куче зад гърба ми ме накара да ги отворя отново. По пътеката през горичката се задаваха жена и момиче, съпроводени от кафяво мелезче, което скачаше и джафкаше около тях. Момичето носеше внимателно чаша и я вдигна, щом кучето заподскача около нея.

— … го разлееш! Лоша Кейси! — каза момичето с тон, който звучеше по-скоро окуражително. Беше на осем-девет години и много приличаше на баща си и брат си. Макар че се смееше, тънките ръце и тъмните кръгове под очите й подсказваха наличието на проблем.

Предположих, че жената е майка й, макар че между двете нямаше очевидна прилика. Тя беше слаба и привлекателна, доста по-млада от Траск. Изглеждаше най-много на тридесет и няколко, с мургава медена кожа и гъста черна коса, пристегната небрежно с черен ластик. Джинсите й бяха стари и петносани с боя, а дебелият пуловер, който носеше, ми се стори поне два номера по-голям от размера й. Правеше я да изглежда още по-млада — беше ми трудно да повярвам, че има син тийнейджър.

— Донесохме ви кафе — заяви момичето и внимателно ми предложи чашата, която носеше.

— Благодаря. Нека ти помогна… — побързах да я взема и се усмихнах на майка й. Тя отвърна на усмивката, но усилието й бе мимолетно и бързо се изпари. Жената не беше красавица в общоприетия смисъл, имаше твърде волеви черти. Но определено беше привлекателна, с бляскави зелени очи, които изглеждаха още по-впечатляващо на фона на маслиновата кожа. Казах си, че Траск е късметлия.

— Татко каза, че сте заседнали на брода — продължи момичето, загледано покрай мен в колата ми.

— Точно така. Имах късмет, че той мина да ме извлачи.

— Каза също и че било голяма глупост.

— Фей! — скара се майка й.

— Ама така каза!

— И е прав — съгласих се и се усмихнах със съжаление. — Няма да го повторя.

Дъщерята на Траск ме огледа. Кучето се просна в краката й и ми се ухили с люлеещ се изплезен език. И то беше малко, кажи-речи бебе.

— Откъде сте?

— От Лондон.

— Познавам един човек от Лондон. Там…

— Добре, Фей, нека оставим господина на спокойствие! — намеси се майка й. Погледна ме по-скоро студено, отколкото недружелюбно. — Колко време ще останете тук?

— Не знам. Изглежда, съм избрал наистина лош ден за повреда… — вялият ми опит за шега не постигна резултат. Свих рамене. — От сервиза в Крукхейвън не пожелаха да дойдат, така че просто ще трябва да чакам пътна помощ.

Видях я да се напряга, когато споменах сервиза, но не направи коментар.

— Кога ще пратят човек?

— Не могат да кажат. Но ще спра да ви се натрапвам веднага щом мога.

Тя ме стрелна със зелените си очи.

— Надявам се. Хайде, Фей!

Проследих как се връщат към къщата. Жената на Траск изглеждаше елегантна и овладяна, докато покровителствено прегръщаше дъщеря си през рамото, а кучето търчеше пред тях. Е, това е то прямотата…

Чудех се дали обитателите на Бакуотърс винаги са толкова дружелюбни, или просто аз предизвиквам такива чувства у тях.

Но имах други притеснения освен местното гостоприемство и скоро изтласках проблема от мислите си.

7

Меките брегове на потока бяха ерозирали. Вълни и течения се бяха наговорили да издълбаят дълбока дъга в песъчливата почва — като хапка на великан, обградена с плевели и блатна трева. Образуваше се естествен капан, в чиито бавноподвижни води плаваше какво ли не. Плавеи и клонки се люлееха редом с всевъзможни боклуци — мръсна маратонка, глава на кукла, пластмасови бутилки и кутии от храна, всички приклещени в кръглото заливче.

Тук, в Бакуотърс, цареше покой. Светът, изглежда, се управляваше от чайките, блатото и водата. И от небето — плоският пейзаж го правеше огромно и сводесто. Ако се обърнех да погледна откъде съм дошъл, едва щях да забележа къщата на Траск зад горичката на стотина метра от мен. След като допих кафето, тръгнах да се поразходя покрай потока. Намерих нещо като пътека, на практика само ивица гола пръст, която криволичеше през грубата жилава трева. Скоро обаче тя изчезна и открих, че е невъзможно да се измине сериозно разстояние, без да се отклониш покрай поредния пълен с вода овраг или езерце. Придвижването щеше да е много по-лесно с лодка, макар че дори тогава нямаше да е трудно да се загубиш сред водния лабиринт от блатна шир и тръстики.

Гледах как въртопът блъска маратонката срещу една тенис топка, без всъщност да ги забелязвам. Бях твърде изнервен да седя в мократа си кола, докато чакам пътна помощ. Все още не бях успял да се свържа с Лънди, но знаех, че брифингът на патолога вече трябва да е в ход. Нямаше да продължи дълго, а после Фриърс щеше да започне аутопсията независимо дали съм там, или не. Присъствието ми и бездруго нямаше да окаже значение. Съмнявах се, че ще съм способен да допринеса много, дори ако бях там. Вече не хранех илюзии за истинската причина да ме включат в разследването, а присъствието ми стана още по-излишно, след като сър Стивън идентифицира вещите на сина си. Независимо колко разложен беше трупът, потвърждението на самоличността и вероятната причина за смъртта в крайна сметка щяха да са просто формалност. Точно както мислеха всички — вероятно с изключение на баща му — Лео Вилиърс беше убил Ема Дерби, отчуждената си любовница, и след това се беше огънал под напрежението и се беше застрелял.

Тогава защо се притеснявах толкова?.

Загледах се в наводнената околност. Недалеч от мен лежеше захвърлена стара лодка, забила нос в брега с кърма, потънала във водата, беше ръждясала и изгнила. На брега до нея се бе навела умираща върба. Долната половина на дебелия ствол беше петносана и из по-ниските клони се вееха мъртви треви и плевели — напомняне, че потокът невинаги е толкова кротък. Не беше трудно да си представя как в този недостъпен лабиринт от тръстика и вода тялото на Лео Вилиърс остава скрито в продължение на седмици, потънало на дъното на някоя дълбока дупка, докато не е изплувало отново и отливът го отнесъл в естуара. Сценарият беше напълно логичен.

Само дето все още смятах, че шест седмици са прекалено дълъг период, за да се разиграе тази версия. Четири — може би, но не и шест. Дори ако трупът бе останал в руслото на потока през голяма част от това време, пак щеше да е подложен на влиянието на приливите два пъти дневно. Щеше да е влачен и дърпан по пясъчното дъно, да е блъскан в скали и камъни и да е обект на интерес за всички мършояди, които се натъкнат на него. През цялото време щеше да тече и процесът на вътрешно разложение, което допълнително ускорява разпадането на тялото.

Лесно можех да си кажа, че студената вода и въздух през зимните месеци са го съхранили, че преценката за периода, изминал от смъртта, не е точна наука дори в най-добрите условия, още по-малко в естуар като този. Но нямаше значение.

Шест седмици бяха прекалено дълго време.

Добре. Тогава Вилиърс се е заключил някъде и две седмици е пил като смок. А след това е излязъл и се е застрелял. Възможно беше. Макар че се отнасях скептично към мисълта човек като Лео Вилиърс да се откъсне напълно от света, все пак не го познавах. А хората бяха достатъчно непредсказуеми, дори когато не обмисляха самоубийство.

При все това не можех да повярвам и в тази версия.

По гърба ми премина студена тръпка и ми напомни, че е време да се връщам. Мобилният сигнал не беше стабилен извън двора на къщата, а като нищо можеше да се окаже, че Лънди се опитва да се свърже с мен. Трябваше да проверя и какво е положението с пътната помощ, както и да се обадя на Джейсън, за да му кажа, че явно няма да стигна за партито. С това поне, предполагам, извадих късмет.

Обърнах се и тръгнах обратно по стъпките си към къщата. Горещото кафе ме бе накарало да се почувствам по-добре и бях решил, че разходката ще помогне срещу главоболието. Сега започвах да мисля, че не е била особено добра идея. Потях се силно въпреки студения вятър, тресеше ме и ръцете и краката ми тежаха като оловни. Прибирането до колата сякаш отне цяла вечност. Постоянно бях принуден да криволича, когато се оказваше, че пътят е отрязан от поредния пълен с вода канал. Струваше ми се, че са много повече, отколкото на идване и когато стигнах къщата, се чувствах изтощен и треперех. Близо до моята кола на чакъления паркинг имаше още една, за нещастие, не беше на пътна помощ. Освен ако не ми бяха пратили стар бял форд "Фиеста" с яркочервена спортна лента върху капака.

Синът на Траск отново се бе пъхнал под стария лендроувър. До него стоеше руса тийнейджърка със скръстени ръце и здраво стиснати устни, предположих, че е собственичка на фиестата. Изглеждаше почти пълнолетна, хубавичка, макар и малко пълна. И прекалено официално облечена — тясната й пола, високите токчета и силният грим май бяха по-подходящи за събота вечер.

И двамата не забелязаха приближаването ми и гласовете им се разнасяха ясно по пътеката край потока.

— … хайде де, Джейми, защо не? — акцентът й беше чисто есекски.

Синът на Траск отговори, без да прекъсва заниманието си:

— Знаеш защо.

— Ама това беше преди сто века. Дойдох специално, щом чух!

— Не съм те молил за това, щом не можеш…

Той спря, когато ме забеляза. Момичето се обърна да ме изпепели с поглед, все едно аз бях виновен за спора им. Успях да си лепна уморена усмивка и продължих покрай тях към колата си. Без да ми обръща повече внимание, девойката пак се обърна към сина на Траск. Ноктите на ръцете й бяха лакирани в ярко кървавочервено. Със същия лак бяха и пръстите на краката й, които се подаваха през отворените обувки.

— Хайде де, Джейми, той няма да разбере.

— Не ми пука.

— Тогава какъв е проблемът?

Джейми не отговори. Стараех се да не ги подслушвам, но беше невъзможно да не ги чувам.

— Джейми, защо не искаш да говориш с мен?

Въпросът отново остана без отговор.

Момичето смени обидения тон с обвинителен:

— Преди това не беше такъв!

— Стейси…

— Ами не беше! Не е моя вината…

— Исусе, просто забрави!

Чу се трясък от затръшването на капака на лендроувъра. Озърнах се и видях сина на Траск да крачи към къщата, остави момичето зад гърба си.

— Джейми? Джейми! Хубаво, майната ти тогава! — изкрещя Стейси след него. Трясъкът на предната врата отекна между дърветата. — Тъпак!

Тя се извърна, зачервена и гневна. Беше на косъм да се разплаче, но ме видя и изкриви уста.

— Ти пък какво зяпаш, мамка ти?!

Отвори със замах вратата на фиестата, метна се вътре и запали двигателя. Изпод гумите се разхвърча чакъл, а тя сърдито форсира и ускори към пътя.

Не само аз имах лош ден.

Ревът на автомобилния двигател заглъхна и отново се чуваха единствено плискането на водата в потока и крясъците на чайките. Проверих телефона за съобщения, но нямаше нищо нито от Лънди, нито от пътна помощ. Понечих да го прибера но точно тогава той звънна.

Беше инспекторът.

— Току-що получих съобщението ти, докторе. Бях на аутопсията. Май обичаш проблемите, а?

Погледнах към равната шир блата и вода, сякаш те можеха да ми предложат някакво вдъхновение в последния момент.

— Може и така да се каже.

Без да влизам в подробности, обясних, че колата ми е закотвена и нямам представа колко време ще отнеме ремонтът. Очаквах раздразнена реакция, но Лънди ми прозвуча дружелюбно като преди:

— Е, в момента няма особен смисъл да идваш в моргата. Фриърс беше готов да приключва, когато излязох. Няма особени изненади. Вероятната причина за смъртта е контактна рана от изстрел в главата. Трупът е мъжки, а рентгеновите снимки не показват някакви костни увреждания, които да ни накарат да смятаме, че не е на Лео Вилиърс. Часовникът има посвещение от майка му на задния капак, останалите дрехи също съвпадат с носените от него. Не можем със сигурност да твърдим, че са негови, но са все от скъпите марки, които харесваше. Така че, докато чакаме ДНК резултатите, идентифицирането ми се струва сравнително точно.

— А какви се оказаха парчето метал и гилзата, заседнала в гръкляна? — попитах, като погледнах към къщата, за да се уверя, че наблизо няма никого.

— Отидоха в лабораторията. Беше прав за сачмата или каквото е там — стоманена е, а не оловна. Изглежда от неръждаема стомана… — той изсумтя в слушалката. — Май това е. Доста стандартно, така че не мисля, че пропусна много.

И аз не мислех така, но все пак трябваше да съм там.

— Може да хвърля едно око утре. Колата ми би трябвало да е готова дотогава.

Дори и да не я поправеха, щях да наема някоя. Може би нямаше да съм в състояние да добавя кой знае какво към находките на Фриърс, но поне исках да опитам. Чух инспектора да си прочиства гърлото.

— Благодаря, но не мисля, че има особена нужда.

Ясно долових притеснението в гласа му. Потиснах импулса да се опитам да го убедя. Знаех, че думите му са резултат от заповед на Кларк и че каквото и да кажа, не би имало смисъл.

— Добре — съгласих се и преглътнах разочарованието си. — Уведомете ме, ако ви потрябвам.

Лънди ме увери, че ще го стори, и затвори. Свалих телефона от ухото си.

Е, страхотно се справи днес, Хънтър. Браво на теб!

Отключих колата си, наместих се уморено на шофьорската седалка и седнах с изпънати навън крака. Дотук бях значи. Направо не ми се вярваше, че денят започна така обещаващо.

Позяпах една чайка, която се къпеше долу в потока. Все още беше пълен, леки вълнички с гребени плискаха близо до ръба на брега. След още няколко часа наводнените солени тресавища щяха да се оттекат и да се превърнат отново в лабиринт от кални оврази, а след това целият цикъл щеше да се повтори — и така до безкрай.

Сигурен бях, че в това е скрит полезен урок по перспектива, но точно в момента бях толкова обезверен, че не можех да го оценя. Загърнах се по-плътно в якето си, разтърсен от нова тръпка. Сигурно става по-студено, казах си. Пак потреперих и след това, все едно тялото ми бе чакало да му обърна внимание, осъзнах, че изобщо не се чувствам добре. Толкова се бях навил да не пропускам аутопсията, че бях изключил всичко останало. Тръпките не бяха само резултат от студа. Определено ме тресеше. Главата ме болеше още по-силно, а ставите ми бяха схванати. Докоснах лимфните възли на врата си и усетих, че са подути. Поизправих се на седалката и си дадох сметка колко глупаво съм постъпил. От няколко дни се чувствах не съвсем добре и дори се бях събудил с усещането, че имам махмурлук. Накисването в потока само влоши нещата, но дори и след това не бях проявил достатъчно разум да си съблека мокрите дрехи. А сега, изненада, явно се бях простудил. За повечето хора това нямаше да е голям проблем.

Само че аз не бях като повечето.

Освен с белег на корема, нападението с нож в апартамента ми ме беше оставило и без далак. Това отслабваше имунната ми система и се налагаше да пия профилактично антибиотици всеки ден до края на живота си. Като цяло не ме притесняваше — възстановявах се от простуди и вируси като всички останали. Но винаги имаше риск някоя инфекция да прерасне в явление, наречено "сепсис при пациенти след спленектомия[8]". Беше рядко, но за сметка на това се развиваше бързо.

И се случваше да бъде фатално.

Изправих се, слабостта в краката ми бе поредният знак за глупостта ми. Та аз бях лекар, дявол да го вземе, очакваше се да проявя малко повече разум, а не да пренебрегвам предупредителните знаци. Сега онова, развило се просто като кофти ден, прерасна в нещо напълно различно.

Почувствах се слаб и нестабилен, когато отидох да отворя багажника на колата. Работата ми често включва пътуване — или поне включваше — и понякога попадах на места, по-изолирани и от това тук, така че си носех постоянен запас антибиотици за извънредни случаи. Амоксицилинът, широкоспектърен антибиотик, беше много по-силен от пеницилина, който пиех всеки ден. И двата нямаше да са ми от полза при атака на вирус, но щяха да помогнат в борбата с бактериална инфекция.

Изпих ги с бутилка вода от запаса, който също носех в багажника, след това рухнах обратно на шофьорската седалка, докато спорех със себе си какво да правя. Ако състоянието ми прераснеше в сепсис, мястото ми беше в болница. От друга страна, можеше да се окаже и невинен, макар и досаден вирус, от който да се отърва без особени проблеми.

Е, нямаше начин да се разбере. В момента не се чувствах достатъчно болен, за да отида в болница, но това скоро можеше да се промени. Особено ако продължавах да си седя с мокрите дрехи.

Добре тогава.

Бързо премислих вариантите. Връщането в Лондон очевидно не беше сред тях, нито мотаенето тук неизвестно колко време. Главата ми пулсираше, когато се изправих. Почаках световъртежът да отмине и след това тръгнах по чакълената пътека, която минаваше между дърветата.

Отблизо къщата на Траск изглеждаше дори по-поразителна, ъгловата и модерна с обветрени кедрови стени, предназначени да се слеят с околната среда. Бетонните колони, които я издигаха над земята, може и да я правеха устойчива на наводнения, но освен това означаваха, че ще се сблъскам със стъпала за изкачване до входната врата. Чувствах се слаб като бебе, докато се мъкнех нагоре и спрях да си поема дъх, преди да почукам на дървената врата. Чух кучето да джафка отвътре и след малко Траск ми отвори.

Не ми се стори много зарадван да ме види.

— Дойде ли пътната помощ?

— Не, аз… има малка промяна в плана. Има ли хотел наблизо?

— Хотел? — Траск го каза така, сякаш концепцията му е съвършено чужда. — Нямам представа. Не мисля.

— Ами мотелче? Кръчма?

— Не, не и на километри оттук. Защо? Не ми казвай, че си решил да превърнеш престоя си в почивка? — част от раздразнението му се разсея, след като ме огледа. Намръщи се. — Добре ли си? Изглеждаш ужасно.

— Добре съм, това е просто… просто вирус… — изиграх последната си карта; идеите ми се бяха изчерпили. — Подминахме някаква къща по пътя насам, къща за гости беше. Знаете ли чия е?

Ако собствениците се окажеха местни и имаха възможност да ме пуснат за няколко нощи, тогава можех да си почивам, докато антибиотиците подействат. Разбира се, наясно бях, че се държа глупаво и залагам на вероятността да не се влоша повече, вместо да се разбързам да се спасявам. Но не беше сигурно, че ще ме сполети сепсис.

Траск ме погледна неуверено.

— Старият хангар за лодки, него ли имаш предвид?

Кимнах, облекчен.

— Знаете ли чий е?

— Наш е — той ми се стори смутен. — Жена ми го реновираше.

При друг случай навярно щях да забележа, че нещо не е наред, но точно в момента цялата ми енергия отиваше да остана на крака.

— Знам, че се натрапвам, но мога ли да отседна там тази нощ? Ще ви платя за цяла седмица — допълних, забелязал колебанието му.

Той отклони поглед и прокара пръсти през косата си.

— Аз не… всъщност не е готов.

— Няма значение. Ако има легло и някакво отопление, това ми стига.

Траск въпреки всичко не изглеждаше доволен. Но, след като ме погледна отново, видът ми явно го накара да се реши.

— Чакай тук, ще ида да доведа Рейчъл. Тя знае за къщата повече от мен.

С тези думи затвори вратата и ме остави да стоя отвън. Чувствах се твърде зле, за да ме е грижа, и просто приех, че не иска да заразя семейството му с неизвестния си вирус. Облегнах се на стената и отпуснах глава на обветрените греди. Стори ми се, че мина доста време, преди вратата да се отвори пак. Този път беше съпругата на Траск. Уморени бръчки скриваха привлекателните й черти, но в зелените й очи витаеше студ.

— Андрю казва, че искаш да наемеш хангара за лодки.

— Само за тази нощ.

— Лош случай на грип, а? — тя ми подаде връзка ключове. — Хайде, иди да изчакаш в колата, докато събера това-онова! Пусни си парното.

Чувствах се твърде изтощен, за да се срамувам от себе си — просто се завлякох обратно през горичката до паркираните лендроувъри. Съпругата на Траск не каза коя от колите ще ползваме, но ключовете имаха електрическо копче, значи не беше древният дифендър. Качих се в новия сив лендроувър с чувство за дежавю при спомена за колата, която карах навремето, и запалих двигателя. Докато чаках парното да загрее, извадих телефона си да отменя заявката за пътна помощ. Не ми беше приятно да причинявам допълнителни неприятности на Траск и семейството му, но явно нямах друг избор.

Второто ми обаждане беше до Джейсън — да го осведомя, че няма да успея да стигна до Котсуолдс. Първоначално прозвуча скептично, вероятно предположи, че просто си намирам извинение, за да пропусна партито, но нещо в гласа ми очевидно го убеди. "Погрижи се за себе си", поръча ми, очевидно притеснен. Казах, че ще го направя, макар да бях наясно, че съм закъснял. Тъкмо прибирах телефона, когато се появи жената на Траск. Носеше кашон и торби, в които, както предположих, имаше кърпи и чаршафи. Слязох от колата — инстинктивен опит да помогна, но тя само поклати глава.

— Ще се справя.

Май така беше по-добре. Докато тя недоволно стоварваше багажа на задната седалка на лендроувъра, аз си взех лаптопа и пътната чанта от колата, а краката ми се подгъваха на всяка крачка.

— Това ли е? — попита Рейчъл, след като се върнах. — Да тръгваме тогава!

Въпреки отоплението в колата още треперех. По пътя домакинята не ми проговори, но демонстрираше недоволството си всеки път, когато превключваше скоростите. Мълчанието се трупаше, докато не го наруших.

— Съжалявам за всички неприятности, които ви причинявам. Много благодаря, че правите това за мен!

— Все пак хангарът е къща за гости. За това служи.

Поредната злостна смяна на скорости. Пак опитах.

— Наистина не знаех чий е, когато попитах за стая.

— А щеше ли да има някакво значение?

— Аз просто… се надявах да ви се махна от главата.

— Е, планът ти проработи, а?

Гледано в профил, лицето й изглеждаше сърдито и безкомпромисно. Нямах представа защо е толкова разстроена, но ми беше писнало.

— Знаеш ли какво, забрави за къщата. Просто… ме остави където и да е.

— Сега пък си промени мнението, така ли?

Исусе!

— Просто спри, ще сляза тук!

И от двете страни на потока нямаше нищо друго, освен тресавища и ниви, но не ми пукаше. Жената се намръщи.

— Държиш се глупаво. Не мога да те оставя насред нищото.

— Тогава ме хвърли някъде, където мога да си хвана такси. В града, все едно, не ми пука.

Тя ме погледна изпод вежди. Мъчех се да спра да треперя, но не можех.

— Не ми изглеждаш добре — заключи.

— Добре съм — заявих, наясно, че инатът ми граничи с глупост.

Съпругата на Траск не реагира. Продължи да кара известно време, преди да заговори.

— Не си хванал просто простуда, нали?

Канех се да кажа, че няма значение. Но по-рационалната ми половина се досети, че в момента не мога да си позволя прояви на гордост.

— Имам проблем с имунната система — признах.

— Какъв?

— Не е заразно — уверих я, бях наясно какво си мисли. Не исках да й обяснявам, но не виждах начин и да го заобиколя. О, да му се не види. — Далакът ми е отстранен…

— По дяволите — Рейчъл ми се стори загрижена, а не само стресната. — Не трябва ли да те види лекар?

— Аз съм лекар. На антибиотици съм, просто имам нужда да полегна някъде.

Това ми спечели поредния поглед, този път скептичен.

— Не си ли казал на Андрю, че си съдебен специалист?

— Така е — искаше ми се изобщо да не бях започвал разговора. — Преди това бях общопрактикуващ лекар.

— Явно не си особено добър в професията. Какво, по дяволите, си мислеше, че правиш — да се разкарваш наоколо с мокри дрехи? Защо не каза нищо?

Като се замисля, това не беше от добрите ми идеи, но нямах енергия да споря.

— Ще се оправя — повторих вяло.

Съпругата на Траск ме погледна така, че стана ясно какво мисли по въпроса.

— Надявам се. Вече пристигнахме.

Тя вкара лендроувъра в покрит със сгурия паркинг и вдигна ръчната. Хангарът за лодки представляваше малка каменна постройка, щръкнала на брега на потока. Долната й половина бе нагазила във водата, а на стената беше драсната черта, за да личи докъде стига високият прилив. Горната половина представляваше етаж, вдигнат на едно ниво с брега на потока. Две малки прозорчета от двете страни на вратата й придаваха вид на детска рисунка.

Съпругата на Траск отиде до нея и подпря кашона на стената, докато прерови дрънчаща връзка ключове.

— Хайде де, къде си… — мърмореше си под нос. — Съжалявам за това!

Най-сетне намери правилния ключ и отвори врата с хълбок. Вътрешността на хангара ме изненада. Липсваха интериорни стени, помещението беше едно и голямо, обзаведено като студиен апартамент. Оказа се много по-светло, отколкото ми се струваше, гледано отвън.

Неизмазаните каменни стени бяха боядисани в бяло и светлината се лееше през голям еркерен прозорец, който гледаше към потока. Малкият кухненски бокс бе преграден от едната страна, от другата имаше камина на дърва и пред нея — диван и кресло. Мебелите бяха в скандинавски стил от шейсетте, с изчистени линии и пастелни цветове, а част от дървения под бе покрита с тъмночервен килим.

Всичко изглеждаше ново и неизползвано, във въздуха още се носеше слаб мирис на прясна боя. Колкото и малка да беше къщата, изглеждаше светла и просторна — от онези, които се срещат по страниците на лъскавите списания за пътуване. Траск беше казал, че жена му я е реновирала — беше свършила прекрасна работа.

Тя остави кашона на кухненската маса.

— Не очаквахме гости преди началото на сезона — обясни и бързо обиколи да включи уредите. От монтирания на стената отоплител лъхна горещ въздух. — Не е довършено още, но ще ти е достатъчно удобно. Камината също работи, ако ти потрябва. Няма интернет и телевизия, но като цяло би трябвало да хванеш мобилен сигнал. О, а банята е ето тук!

Тя ми посочи врата в малко помещение, скрито в ъгъла.

Кимнах, но бях забелязал, че нещо липсва.

— А леглото къде е?

Притесних се да не би малкият диван да се разтяга на легло, по жената на Траск се насочи към част от стената, покрита с необработени дъски. Хвана една кожена лента, дръпна и целият панел се завъртя, за да разкрие прибиращо се легло.

— Та-да! — обяви тя без ентусиазъм. — Донесох чаршафи и кърпи, в колата са. Спокойно си почини, докато подготвя къщата. Не спорих с нея. До еркерния прозорец имаше кресло. Сгуших се в него, виеше ми се свят и треперех при все топлия въздух от отоплението. Вече ме тресеше, цялото тяло ме болеше и губех сили. Видях, че нивото на водата отвън в потока изглежда много по-ниско. Докъдето ми стигаше погледът, съзирах само поля, дюни и вода. Зачудих се дали съм постъпил правилно с идването тук и дали не е трябвало просто да потърся болница. Ако състоянието ми се влошеше, не можех да очаквам помощта да пристигне бързо. Щях да завися само от себе си.

Именно така и бях свикнал.

Станах, когато съпругата на Траск се върна, но тя само махна с ръка на предложението ми да й помогна.

— Няма нужда! — Дори ми се усмихна. Вярно, насилено, но все пак топло. — Просто поседни, преди да паднеш.

Права беше. Не й отне много време да оправи леглото. След това спря и се огледа.

— Добре, мисля, че това е всичко. Оставих ти чай, кафе, малко супа и провизии, така че не би трябвало да умреш от глад. Да ти е нужно нещо друго?

— Не, благодаря — просто исках да си тръгне, за да мога да рухна в леглото.

— Ще взема ботушите ти. Имаме сушилня и ще ги сложа в нея. Все някой ще намине да ти ги остави утре… — тя ме погледна неуверено. — Сигурен ли си, че ще се оправиш?

— Ще се оправя.

— Ще ти напиша номера ми в случай на… Е, за всеки случай… — тя го надраска на тефтерче от едно от кухненските чекмеджета и ми го връчи. — Трябва ли да се обадя на някого, за да го уведомя къде си? Съпругата ти, някой друг?

— Не. Но все пак благодаря.

Рейчъл все още не ми изглеждаше доволна, когато се упъти към вратата. Посегна да я отвори, но се спря.

— Виж, съжалявам, че се държах лошо с теб отначало. Просто… денят беше странен. Твърде емоционален. За всички ни.

Ако не се чувствах толкова съсипан, щях да се почудя какво ли значи това.

— Не се притеснявай. Оценявам всичко, което със съпруга ви правите за мен.

— Съпругът ми ли? — стори ми се озадачена, после очевидно разбра какво имам предвид и изражението й се промени. — Андрю ли имаш предвид?

Осъзнах, че съм направил ужасна грешка.

— Съжалявам, помислих…

— Андрю не ми е съпруг. Той ми е зет.

Беше се изчервила. Стигна до вратата, докато се чудех какво да кажа.

— Обади се, ако ти потрябва нещо — заяви тя, без да ме поглежда, и излезе.

Вратата се затвори зад гърба й. Погледнах тефтерчето в ръката си. Вече знаех какво ще видя. Над телефонния номер с разкривени букви беше написала името си.

Рейчъл Дерби.

8

На следващата сутрин ме събудиха чайките. Шумните им крясъци ме измъкнаха от дълбокия сън, бяха толкова силни, сякаш се намираха в стаята заедно с мен. В клепачите ми напираше мека светлина, което беше странно, понеже спях на спуснати завеси. Опитах се да пренебрегна и двете — не ми се ставаше, но след това отворих очи. Втренчих се в непознат заострен покрив с боядисани в бяло греди, без ни най-малка представа къде съм. След това си спомних.

Значи все още бях жив.

Полежах известно време, уютно стоплен под завивката. Не изпитвах особено желание да помръдна, докато предпазливо проверявах как се чувствам. По-добре, реших. Много по-добре.

И гладен.

Това беше добър знак. Почти не бях ял снощи. След като Рейчъл Дерби си тръгна, за кратко поумувах върху идеята да взема душ, но не смятах, че ще ми стигнат силите. Взех два парацетамола да сваля температурата, отворих си кутия доматена супа и я сложих да се топли на електрическия котлон, докато си събуя все още мокрите панталони. Хапнах, колкото можах — треперех толкова силно, че лъжицата дрънчеше по паницата.

Но нямах апетит. Оставих повечето супа неизядена, изпълзях в леглото и дръпнах завивката над главата си. Всичко ме болеше и, докато поредното втрисане ме разтърсваше, пак се запитах дали в ден, пълен с лоши решения, идването тук вместо в болница не е било най-лошото от всички. Няколко часа се унасях и се будех трескаво, но в някакъв момент съм заспал както трябва.

Сега, като си погледнах часовника, видях, че минава десет. Взирах се в дървените греди над мен и се вслушвах в стърженето на птичи крачета по покрива. Нищо чудно, че звучаха все едно са вътре — практически така си и беше. Чуваше се и друг шум, идентифицирането на който ми отне повече време. Намирах се на горния етаж на стар хангар за лодки, с пристан отдолу. Явно приливът прииждаше и звукът, който ме учуди, беше нежното плискане на вода под дюшемето на пода.

Седнах внимателно и спуснах крака от леглото, като се позабавих, преди да се изправя. Все още се чувствах безсилен, но определено много по-добре от предния ден. Инфекцията в крайна сметка не се бе оказала предвестник на сепсис, а просто някакъв краткотраен вирус, който или антибиотиците, или собствената ми имунна система бяха прогонили. Ако не пресилвах нещата, след ден-два щях да съм съвсем добре.

В момента умирах от глад. Сбръчквайки нос, осъзнах, че имам и спешна нужда от душ. Колкото и да бях гладен, щеше да ми е по-вкусно, ако преди това съм се изкъпал. Банята беше компактна, но добре измислена — като всичко останало в студийния апартамент. Стоях дълго време под горещите камшици на водата, наслаждавах се на жиленето й. Чист и избръснат, сега вече се преоблякох в дрехите, които бях взел за престоя при Джейсън и Аня. След това отидох да се погрижа за закуската.

В хладилника намерих мляко, масло и яйца, на кухненския плот имаше и половин хляб и неотворен буркан с мармалад. Опекох две филийки и си изпържих яйца, докато заври водата за кафето. Нахраних се стръвно на малката маса в трапезарията и после си опекох още филийки, които намазах с масло и мармалад.

След като закусих, се почувствах по-добре, отколкото от няколко дни насам. Направих си още едно кафе, занесох го до еркерния прозорец и погледах как чайките се люлеят в полупълния поток, преди най-сетне да си позволя да обмисля положението, в което бях попаднал.

Грешката беше тъпа, откъдето и да я погледнеш. Лънди ми бе споменал, че Ема Дерби, предполагаемата жертва на Лео Вилиърс, е омъжена. Не ми беше хрумнало, че може да има различна фамилия от тази на съпруга си. Дори когато Траск спомена жена си, не успях да направя връзката, понеже бях приел, че говори за Рейчъл.

Сестрата на Ема Дерби.

Размерите на гафа ме потресоха. Нищо чудно, че всички бяха толкова нервни. За Траск и семейството му вчерашният ден несъмнено е бил мъчителен. Дори ако полицията не им го е съобщила, със сигурност са чули за находката в делтата от хорските слухове. И въпреки че Ема Дерби се водеше в неизвестност от прекалено дълго време, за да са нейни тези останки, семейството й със сигурност си е задавало въпроси. Всички бяха наясно че, ако трупът не е нейният, вероятно принадлежи на човека, който я е убил.

Рейчъл практически каза същото предишната вечер: Денят беше странен. Твърде емоционален. За всички ни. Трепнах при мисълта колко безчувствен съм изглеждал в очите им. Представих се като консултант на полицията и те са сметнали, че знам кои са. Но личните ми проблеми така ме бяха заслепили, че буквално се наложи да прочета името на проблема буква по буква. И то едва след като нахлух в живота на скърбящото семейство.

Не можех да променя случилото се. В момента бях в състояние само да поднеса извинения и да оставя домакините си на спокойствие колкото се може по-бързо. Макар че колата ми продължаваше да стои повредена пред дома на Траск в празничната неделя, май щеше да се окаже по-лесно да го кажа, отколкото да го направя.

Допих си кафето и се обадих на пътна помощ. Както бе казала Рейчъл, в къщата за гости имаше сигнал, макар и слаб. Намерих място до прозореца, където изглеждаше по-силен, но когато позвъних и избрах опцията "случаят не е спешен", се озовах на изчакване. Докато чаках да говоря с някого, огледах помещението. Беше простичко, но добре планирано — място, където бих останал по-дълго при други обстоятелства. Съпругата на Траск очевидно е имала талант. В мига, в който си го помислих, забелязах рамкираните фотографии, подредени до стената. Спомних си, че Лънди спомена нещо за фотографските й занимания. Тръгнах натам с любопитство и изгубих сигнала веднага щом отстъпих от прозореца.

Набрах пак номера и отново се оказах на изчакване. Страхотно. Превключих телефона на високоговорител, сложих го на перваза и приближих снимките. Очевидно чакаха да бъдат окачени по стените, така че се съмнявах някой да има против да ги разгледам. Бяха около дузина, с различни размери, но всичките черно-бели. В долния край на всяка се кипреше един и същ жизнерадостен подпис: Ема Дерби.

Бяха предимно натюрморти и пейзажни снимки. Имаше една на къщата за гости и на потока, обгърнат от зловещи сенки сред тъмната огледална вода. На друга се виждаше морската крепост, слънцето танцуваше по вълните, а тя самата бе изкусно очертана на фона на черно-белия залез. Не бях специалист, но снимките ми се струваха много прилични, макар и малко клиширани. Една в частност — снимка на лъскав хромиран мотор на пясъчния бряг — беше толкова очевидно режисирана, че практически крещеше "плакатно изкуство".

Имаше само един портрет. Беше на привлекателна жена с дълга тъмна коса, която рамкираше усмихнато срещу фотоапарата лице; беше гола, като изключим елегантно нагънатия бял чаршаф. Заглавието, със същия почерк като подписа, гласеше просто "Аз".

Беше първата снимка на Ема Дерби, която виждах. Дори предвид угодническото естество на автопортрета, жената беше наистина хубава. И очевидно го знаеше. Нужна е много самоувереност — или суетност, — за да позираш по такъв начин. В очите й се четяха наслада и самодоволство, в наклона на брадичката се забелязваше намек за арогантност. Знаех, че е нечестно да се съди така, но беше трудно да си представя уверената жена от снимката да се примири с отдалечено място като Бакуотърс. Или с брак с Траск, помислих си, по-стар мъж със син тийнейджър и малка дъщеря. Лънди ми беше споменал, че Ема Дерби се е преместила тук преди две-три години, когато се омъжила, така че явно не беше майка на Фей и Джейми. Инспекторът каза също, че бракът й не вървял още преди аферата с Лео Вилиърс. Започвах да разбирам защо.

Загледан в снимката, потърсих прилики между сестрите. Забелязвах ги в областта около очите, както и в разкошната тъмна коса, но ако не знаех за роднинската им връзка, не бих се досетил. Рейчъл Дерби не беше така очевидно привлекателна, но и не ми се струваше, че би разчитала толкова на грим и осветление.

И ето ти поредното рязко отсъждане. Записаният глас от високоговорителя на телефона продължаваше да ме моли да остана на линия, докато преглеждах останалите рамкирани снимки. Тъкмо ги бях върнал до стената, когато на вратата се почука.

Подскочих виновно, все едно ме бяха хванали да правя нещо нередно. Уверих се, че снимките няма да изпопадат и отидох да видя кой чука.

В първия момент се разочаровах, когато отворих и видях Траск. Носеше същото опърпано велурено яке като вчера, макар че днес суровото му лице бе гладко избръснато. Държеше ботушите ми в едната си ръка, а в другата — хладилна чанта, навярно тази от колата ми.

— Може ли да вляза?

Отдръпнах се, за да го пропусна вътре. Той огледа студиото, сякаш не го беше виждал преди.

— Да ти предложа кафе? — попитах.

— Не, няма да се бавя. Реших да видя как си.

— По-добре, благодаря.

— Радвам се да го чуя. Ето, донесох ти ги… — той ми подаде ботушите, а хладилната чанта остави на пода. — Рейчъл ги изсуши нощес, но вероятно ще искаш да се почистят. Иначе солта ще ги разяде.

— Благодаря! — оценявах жеста, но мислех, че истинската причина за посещението му беше да се убеди, че наемателят им е преживял нощта. Не го винях. — Виж, искам да се извиня за снощи. Нямах представа кои сте. Нямаше да ви поставя в такова положение, ако знаех.

— Да, разбрах — той сви рамене. — Нямало е как да знаеш. И не биваше да приемам, че си наясно.

Погледна към хладилната чанта и бръчките по лицето му се вдълбаха. Или беше моята, или приличаше точно на нея и си помислих, че всеки момент ще ми обясни защо я е донесъл.

— Джейми сам предложи да поработи върху колата ти — смени темата Траск. — Солената вода щеше да съсипе двигателя, ако беше останала още дълго в това положение. По принцип първо бих се разбрал с теб, но предположих, че би искал да си тръгнеш, така че му казах да се захваща. Надявам се, нямаш нищо против.

Разбирах, че искат да ми видят гърба, но не бях съвсем сигурен доколко е добре синът на Траск да се заема с колата. Вчера не ми изглеждаше особено готов да помага. И макар да не исках да изглеждам неблагодарен, ако проблемът се окажеше толкова сложен, колкото Джейми бе предположил, изпитвах смесени чувства относно възможността да поверя возилото си в ръцете на тийнейджър.

Внимателно подбрах думите си.

— Мислех, че трябва да се закара в сервиз. Може ли да я оправи тук?

— Стига солта да не е разяла двигателя прекомерно, според него ще успее. Не се притеснявай, Джейми знае какво прави. Той сам стегна лендроувъра си, белия, от нулата. Спестяваше и си го купи, когато беше на петнайсет, като ремонтираше каквото може и купуваше резервни части от моргите и онлайн. Напълно способен е да свали и почисти двигател.

Прозвуча ми по-скоро като разяснение на факт, отколкото като хвалба. Искаше ми се, разбира се, предложението да е било направено вчера, но бяха имали достатъчно проблеми, без да се налага да спасяват и мен.

— Все още мога да повикам пътна помощ — казах. — Не очаквам сина ти да се откаже от почивните си дни.

— Той няма против, хоби му е. Ако останеш доволен от работата му, ще приеме заплащане. Догодина ще постъпи в университет, така че парите ще са му от полза… — Траск наклони глава към телефона, който в момента ми свиреше тихо музика. — Не ми изглежда майсторът да се е запътил насам.

Прав беше. Вероятно щях да си тръгна по-бързо, ако синът му успее да ремонтира колата, отколкото ако чаках пристигането на пътната помощ. Но ми хрумна и нещо друго. Погледнах ключовете за колата ми, оставени на кухненския плот.

— Как е отворил капака?

— По същия начин, по който отворихме и багажника. Оставил си колата отключена.

Явно съм бил по-зле, отколкото предполагах. Спомних си, че взех чантата си от багажника, докато Рейчъл товареше лендроувъра, но и животът ми да зависеше от това, не можех да се сетя дали след това съм заключил. Припряно се замислих какво държа отзад: кален гащеризон и ботуши плюс куфарчето, в което се намираха работните ми инструменти. Нищо поверително или притеснително, но обикновено бях по-внимателен.

— Ето затова я донесох — Траск се накани да побутне хладилната чанта с ботуш, но се спря, преди да я докосне. На лицето му се изписа отвращение. — Джейми забеляза миризмата. Не я отворихме, но наистина не искам това чудо пред къщата си!

Като го спомена, вече и аз усетих миризмата — наситена амонячна смрад, която лъхаше от кутията. Наведох се и отворих капака. Смрадта внезапно се усили. Траск отстъпи крачка назад.

— По план вчера бях тръгнал на гости у приятели — обясних и го оставих да види сиренето и виното. Ледът, в който ги бях опаковал, отдавна се беше стопил. Виното не беше пострадало, но липсата на охлаждане не беше подобрила вкусовите качества на узрелия камамбер.

Траск ги зяпна стреснато, после се разсмя.

— Исусе, помислих си… така де, сещаш се!

Сещах се. Предвид професията ми, беше приел, че в кутията има някаква зловеща улика. Гримасата му се уталожи в обичайните дълбоки бръчки, щом веселието му отшумя.

— Обади ми се инспектор Лънди — каза той, опитвайки се да звучи равнодушно. — Не беше официално, просто… от любезност. Каза ми, че намереният вчера труп почти със сигурност е на Лео Вилиърс.

Изненадах се, но само за миг. Лънди несъмнено познаваше семейството от изчезването на Ема Дерби. Успокояването на тревогите им може и да не влизаше в стандартните процедури, но беше извънредно хуманен жест. Заради него инспекторът се издигна в очите ми.

Въпреки това не беше редно да си позволявам коментар. Кимнах неопределено, а Траск намръщено се загледа в пода.

— Виж, вчера беше… е, малко дадохме на късо. Джейми се надява да оправи колата най-късно следобед, но няма как да е сигурен, преди да оцени размера на щетите… Но ако отнеме повече време… — Той сякаш се мъчеше да намери точните думи. — Казвам само, че така или иначе къщата се дава под наем, така че ако трябва, може да останеш още една нощ.

Не беше най-гостоприемното предложение, но разбирах защо се чувства раздвоен.

— Благодаря, но предпочитам да се прибера.

Домакинът кимна с рязък жест, сякаш се опита да прикрие облекчението си.

— Твоя работа. Предложението ще важи, ако си промениш мнението.

Когато Траск излезе, извадих съсипаното сирене от хладилната чанта и колебливо го подуших, преди да преценя, че вече се е развалило. Увих го в найлоновата торба, която намерих на кухненския плот. Хладилната кутия продължаваше да смърди, така че я измих, за да се отърва от миризмата. Дори това малко усилие ме разтрепери, затова си направих чаша чай и седнах пред прозореца. Мисълта за грешното предположение на Траск отново ме накара да се усмихна. Разбираемо беше. И не можех да го виня, че не желае парче от труп пред къщата си.

Знаех от опит какво е.

Неясна мисъл се опита да разбуди подсъзнанието ми, но ми се изплъзна почти веднага. Почувствах се по-добре след кратката почивка и след като си допих чая и измих чашата, отидох да огледам ботушите, които Траск ми беше върнал. Не бяха пригодени за накисване в морска вода, но като изключим лекото втвърдяване, все още бяха годни за носене. Канех се да ги оставя, когато неясното притеснение се върна. По-силно този път. Взирах се в ботушите и се опитвах да се сетя какво съм пропуснал. И изведнъж ме осени.

— О, идиот такъв! — изпъшках.

9

В потока имаше по-малко вода, отколкото когато обикалях брега предишния ден. Макар че нямаше как да проверя, ако се съди по вида му, до прилива имаше още час-два.

Надявах се времето да ми стигне.

Преди да напусна къщата за гости, се постарах да премисля какво точно ще ми е необходимо. Фотоапаратът ми беше в пътната чанта, така че за късмет беше с мен. Но дори ако откриех онова, което търсех, нямаше начин да разбера колко лесно ще стигна до него. Гуменият ми гащеризон остана в колата при Траск, а след вчерашния ден не възнамерявах да се мокря пак. В студиото нямаше нищо, което да ми помогне, но откъснах няколко найлонови торби от ролката под мивката и ги сложих в прясно почистената хладилна чанта. Прибрах охладителните пакети в малкия фризер на хладилника, за да се замразят, и излязох навън да видя какво ще мога да открия.

Няколко стъпала водеха към кея пред хангара за лодки. Маркировка на стената — горе-долу на средата на стълбището, показваше колко високо се вдига обикновено водата; камъните над нея бяха сухи и светли, а тези отдолу — тъмни и влажни. Нивото на водата беше по-ниско в момента, доста под горния ръб на кея. Входът към мокрия хангар се намираше отпред — голям квадратен отвор, който даваше достъп до потока. Беше преграден от подута от водата дъсчена порта, обезопасена с ръждив, но солиден на вид катинар. Оттам нямаше да мога да вляза, но по средата на стълбите имаше малка платформа, а в стената над нея се виждаше дървен люк. Грубата дъска, която го затваряше отвътре, се придържаше само от хлабаво въже, преметнато през ръждясал пирон, съмнявах се някой да има против да надзърна. Пантите шумно възразиха, когато го отворих. Посрещна ме застояла миризма на вода и мухлясали камъни. Отворът беше нисък и се наложи да се наведа, за да мина. За малко да падна от другата страна, където нивото на пода беше по-ниско. Вътре беше студено и тъмно и поспрях, докато очите ми привикнат. През портата на предната стена нахлуваха ивички светлина — достатъчно, за да виждам, след като заклиних и люка така, че да стои отворен.

Ремонтът, превърнал горния етаж в апартамент, не бе стигнал до долу. Стоях на тясно мостче — твърде малко, за да бъде смятано за кей, — което минаваше по протежение на едната стена. При прилив би било напълно залято, но в момента под него се виждаше тинестото речно дъно. Дъските на мостчето бяха хлъзгави и прогнили и по тях бяха натрупани всякакви лодкарски боклуци. Кану със зейнала в дъното дупка бе килнато на една страна, покрито с коркови шамандури, разпадащи се спасителни жилетки и скъсани парчета от стари живарници.

Надявах се, че ще намеря кука за лодки или нещо подобно, но най-удобното, на което попаднах, беше късо гребло със счупена лопатка. Не беше идеално, но все пак щеше да свърши работа. Взех го, преметнах въжето на кукичката, за да държи люка затворен, после се качих отново по стълбите, където бях оставил хладилната чанта.

Дори и това малко упражнение стигаше да ме измори. Поспрях, докато си поема дъх и огледам потока, криволичещ през ширналите се наноси и солени блата. Чудех се дали ще ми стигнат силите. Преди по-малко от двайсет и четири часа се притеснявах да не се озова в болница — сега се канех да хукна на поход през приливно тресавище, най-вероятно за да гоня вятъра.

Но вината си беше моя. Болен или не, трябваше да позная онова, което се бе изпречило право пред очите ми предния ден. Вероятно вече бях пропуснал шанса си и, ако се помотаех още малко, със сигурност щеше да ми се изплъзне.

Взех хладилната чанта и поех по брега на потока. Следобедът беше по-светъл от вчерашния ден, но облаците все още застилаха небето с одеяло, което му придаваше цвят на развалено мляко. Поначало нямаше кой знае каква пътека — просто тясна ивичка кална пръст, където блатните треви и растения не бяха толкова гъсти. Не след дълго изчезна и тя. Постарах се да не отклонявам поглед от потока, докато крачех по брега, но не след дълго се наложи да обръщам повече внимание къде стъпвам.

Лека-полека ставаше все по-трудно да напредвам. Приливите бяха изрязали сложна мрежа от канали в меката песъчлива почва на тресавището. Потокът беше като гигантски корен, от който се разклоняваха по-малки вади и от тях — още по-мънички. Открих, че пътят ми е блокиран от кални езерца и частично залети оврази. Някои бяха достатъчно тесни, за да ги прекрача или прескоча, други не ми даваха шанс, освен да ги заобиколя, като се надявам, че в крайна сметка ще успея да се върна обратно. След като в продължение на цяла вечност следвах един канал, без да намеря как да го прекося, спрях да си почина и да се ориентирам. Равният пейзаж беше лишен от забележителности, като изключим пясъчните гърбици, увенчани с остра трева. Редиците на тръстиката замазваха границата между земята и водата и, като погледнех назад, едва успявах да видя къщата за гости.

Оставих хладилната чанта и обмислих как да постъпя. Бях се надявал, че, ако следвам потока навътре към сушата, в крайна сметка ще стигна до същия участък, който бях навестил предишния ден, когато вървях в посока, обратна на дома на Траск. Но нямах идея колко далеч е мястото и сега се бях отклонил толкова много от курса, че ми бе трудно да различа потока от многобройните канали и канавки, пръснати наоколо. Приливът вече се връщаше през солените блата и при тези условия или щях да се загубя, или да си счупя глезена.

Колебливо премислих дали да не се върна, но в този момент забелязах човек навътре в блатото. Беше твърде далеч, за да различа пола, но когато се приближи, видях, че е жена. Почувствах странно напрежение, когато осъзнах кой е.

Рейчъл Дерби вървеше към мен по другия бряг на наводнения канал, който се опитвах да пресека. Беше преметнала през рамо платнена чанта — по-скоро торба. Гъстата й тъмна коса беше прибрана на хлабава опашка и изглеждаше прекрасно дори в гумените си ботуши, стари джинси и червено водоустойчиво яке.

Спря срещу мен с развеселено изражение.

— Не очаквах да те засека навън.

— Ами… реших да се поразходя — вдигнах счупеното весло и се зачудих колко ли странно изглеждам. — Взех го назаем от къщата за гости.

— Ясно… — тя стрелна с поглед хладилната чанта. — На пикник ли отиваш?

— Ами не. Знам, че изглежда малко странно…

— Нищо подобно, сигурна съм, че счупеното весло ще ти е от голяма полза! — Рейчъл не се усмихна, от което се почувствах още по-глупаво. — Няма да те питам какво правиш. Не ми е работа и съм сигурна, че имаш добро оправдание да се озовеш тук. Но сигурен ли си, че ще успееш да се справиш? Когато те видях за последно, изглеждаше ужасно.

— Чувствам се много по-добре — уверих я.

Зелените й очи ме погледнаха скептично.

— Стига да знаеш какво правиш. Приливът ще настъпи след около час, така че не те съветвам да си навън по това време. Ако смяташ, че сега районът е неприятен, ще стане много по-зле, когато се наводни.

Погледнах към гумените ботуши и торбата на новата си позната, без да съм сигурен дали идеята, която ми е хрумнала, е добра или лоша.

— Колко добре се оправяш в района?

— Достатъчно, за да знам кои части да избягвам — тя се намръщи. — Защо?

— Опитвам се да стигна до онзи участък от потока, до който се разхождах вчера. Не беше далеч от къщата ви, та си мислех, че ако следвам потока, ще ме отведе дотам… — свих рамене. — Не се оказа толкова лесно.

— Добре дошъл в Бакуотърс — долових в отговора й намек за усмивка, но може и да си въобразявах. — Къде точно искаш да се озовеш?

— Не знам точно. Брегът се ронеше и имаше стара лодка, потънала в тинята…

— До една изсъхнала върба? Познавам мястото. Не е далеч, но ако не знаеш как да стигнеш там, лесно ще се загубиш, а това наистина не е хубаво, когато приливът се връща. Ако си го намерил от Крийк Хаус вчера, не можеше ли да почакаш и да тръгнеш оттам?

Ако бях изчакал, какъвто и шанс да имах да намеря онова, което търсех, щеше да е изгубен.

— Всъщност не. Може ли да ме упътиш?

— Оттук ли? — Тонът й ясно показваше какво мисли за идеята. — Това не е място, където би искал да се разхождаш. Мислех, че си си взел поука след вчера.

— Важно е.

Тя поклати глава — или примирена, или изумена от глупостта ми.

— Това има ли нещо общо със сестра ми?

Беше хубав въпрос, но ми трябваха няколко секунди, за да отговоря.

— Не, доколкото знам.

Поне толкова можех да й кажа. Цялото приключение би могло да се окаже просто загуба на време. Но трябваше да разбера по един или друг начин.

Рейчъл се загледа през соленото тресавище и отметна кичур коса, паднал пред лицето й.

— Добре — каза след малко. — Ще те заведа.

Вървяхме от двете страни на наводнения канал, докато не стигнахме до място, където се стесняваше. Все още беше прекалено широк за прескачане, но тук над него бяха прехвърлени дебели изтъркани дъски, които образуваха груб мост. Щом се озовах при нея от другата страна, Рейчъл уверено се насочи обратно към потока. Не забелязвах пътека, но тя явно нямаше проблем да намира пътя през гъстата растителност, която покриваше тази част от блатото като зелен килим.

Отначало вървяхме в мълчание. Не беше точно неловко, по-скоро резултат от търсенето на път към безопасна за разговор територия. Рейчъл първа наруши тишината.

— Е… как ти се стори къщата за гости?

— Става. Харесва ми, много е приятна.

— Благодаря. Не е съвсем завършена. Все още имам да спретна едно-друго, преди да я отдадем под наем за лятото.

— Цялата работа ли вършиш сама?

— Така си намирам занимание. Повечето беше свършено преди… преди да дойда тук… — Рейчъл прескочи неудобната тема. — Андрю е архитект, така че е направил плана и укрепването, а сестра ми отговаряше за вътрешния дизайн. Наеха строители да свършат основната работа, трябваше само да се дооправи. Няколко мазки боя тук-там, да се окачат снимките, такива неща…

Траск беше споменал, че е построил Крийк Хаус за жена си, но не бях осъзнал, че е архитект.

— Разгледах снимките на сестра ти. Надявам се, че нямаш против.

— Нали за това са там. Или ще бъдат, само да ги окача. С изключение на няколко от по-старите, като онзи мотоциклет и автопортрета, всички са направени в района. Идеята беше да ги продаваме на хората, които ще отсядат там, така че всички са за продан. Е, като изключим автопортрета. Все се канех да го прибера… — в гласа й се прокрадна горчива нотка. — Не че Ема щеше да е против…

Неодобрението й ми се стори несъзнателно. Но споменаването на сестра й ми даде възможност да подхвана темата, която исках.

— Виж, за вчера… Съжалявам, трябваше да се досетя.

— Не се притеснявай. И аз трябва да ти се извиня за лошото отношение. Почувствах се като истинска крава, когато открих, че не се… така де.

— Преструвам на болен?

Гримасата й беше само отчасти престорена.

— Да, нещо такова. Сериозно, наистина ли се чувстваш добре? Можем да спрем, ако имаш нужда от почивка.

— Не, добре съм.

Опитах се да го кажа убедително, макар да не се чувствах съвсем добре. Преходът през блатото вземаше своята дан. Мускулите на краката ме наболяваха и с удоволствие бих оставил хладилната чанта за няколко минути. Но не бих го признал, дори ако разполагахме с време. Бях направил достатъчно лошо впечатление предишния ден.

— Значи си бил общопрактикуващ лекар? Какво те накара да смениш професията? — попита Рейчъл.

Не беше тема, в която исках да навлизам точно в този момент.

— Дълга история. Нека просто приемем, че съм по-добър в това си занятие.

— Добре, разбирам от намеци. Мога ли поне да попитам как изгуби далака си? При катастрофа или…?

Предпочитах да избегна и тази тема, но ако все се изплъзвах от въпросите, щеше да реши, че се надувам. Не исках да създавам такова впечатление. Опитах се да измисля по-малко драматично обяснение, но после реших, че е най-добре просто да го кажа.

— Наръгаха ме.

— Аха, да бе… — Гримасата на Рейчъл се промени, когато видя изражението ми. — Боже! Не се шегуваш, нали?

Стори ми се искрено шокирана. Не възнамерявах да се впускам в подробности, но в крайна сметка й разказах за Грейс Страчън. Как съм се забъркал в оставената от нея диря от трупове на малко островче на Външните Хебриди и за малко да стана една от жертвите й, когато ме нападна на прага на собствения ми дом в Лондон. Лицето на Рейчъл се смръщваше все повече, докато ме слушаше. Когато завърших, възкликна:

— Просто се е появила у вас и те е наръгала? Боже, каква кучка!

Понечих да кажа, че Грейс е с умствено заболяване и жертва на насилие, но усилието не си струваше.

— Може и така да се каже.

— Какво стана с нея? Още ли е в затвора?

— Не. Така и не успяха да я хванат.

— Искаш да кажеш, че още е на свобода?

— Полицията смята, че вероятно е мъртва… — не ми се искаше да задълбавам в темата. — Ами ти? Не ми звучиш като местен жител.

— Поначало съм от Бристол, но живеех в Австралия, преди да дойда тук.

— С какво се занимаваш? — попитах заинтригуван.

Рейчъл сви пренебрежително рамене:

— Морски биолог съм. Занимавах се с проучвания на ефекта от замърсяването с пластмаса в Големия бариерен риф, но в момента съм в нещо като безкрайна отпуска.

Поспрях да почистя ботуша си от кална туфа блатна трева.

— Сигурно идването тук е било голяма промяна.

— Не толкова, колкото преминаването от медицината към съдебната антропология — възрази спътничката ми. — Бакуотърс не е толкова зле. Харесват ми спокойствието и тишината, а от гледна точка на морската биология всъщност е доста готино. Не е толкова екзотично като Рифа и бих излъгала, ако кажа, че слънцето не ми липсва, но въпреки всичко в това място има нещо. Екосистемите са също толкова комплексни, като тези в Рифа, просто са малко…

— По-кални? — предположих.

Тя се усмихна. Беше първата й истинска усмивка пред мен и я озари цялата.

— Определено. Но застъпването на прясно и соленоводна екосистема всъщност е изумително. И не става дума само за раците и ракообразните. От делтата често идват тюлени, понякога се изкачват чак до Крийк Хаус. Чу ли ги снощи?

Не си спомнях нищо, след като съм легнал.

— Не мисля.

— О, щеше да си наясно, ако си ги чул. Ужасно са шумни, няма начин да ги пропусне човек. Звучат като пияни лабрадори. Освен това си имаме и змиорки…

— Змиорки?

Рейчъл ме погледна развеселена.

— Знам, имат лоша репутация. Но са наистина уникални и все още не са добре проучени. Знаеш ли, че плуват чак до Саргасово море, за да хвърлят хайвер?

Погледнах я, за да установя дали говори сериозно.

— Истината ти казвам — възкликна Рейчъл. — Всяка една змиорка, която откриеш тук, е родена в Саргасово море в Атлантическия океан. Щом се излюпят, младите мигрират навсякъде из планетата. Там живеят по делтите или в сладководни басейни, докато съзреят. След това плуват по целия път обратно до Саргасово море, за да се чифтосат, и цикълът започва отново. Забележителни създания са, но благодарение на риболовците вече са застрашен вид, популацията им е намаляла с деветдесет и пет процента…

Спътничката ми замлъкна и сви извинително рамене.

— Виждаш ли какво става, когато започна? Боже, змиорки и "Направи си сам" проекти. Ама че съм хедонистка!

— Значи днес си излязла да наблюдаваш змиорките? — попитах, изтласкал от мислите си внезапния спомен за змиорката, изхлузила се от лицето на Лео Вилиърс.

— Не, просто исках да се поразходя и реших, че може да се запася… — Рейчъл отвори торбата, за да ми покаже няколко стръка влажни растения. — Малко е рано за морския копър[9], но все пак може да се намери, ако човек знае къде да го търси. Наоколо растат всевъзможни морски зеленчуци, намират се и миди, мекотели и раци. Едно му е хубавото на Бакуотърс, човек не може да умре от глад… — тя спря и се огледа. — Е, най-добре да спра да те отегчавам. Пристигнахме.

Бях толкова погълнат от разговора с нея, че не обърнах внимание къде сме се озовали. Малко пред нас като гигантски гръден кош от потока стърчеше гниещият корпус на старата лодка. Зад него се виждаше възлестият ствол на върбата, чиито мъртви клони се бяха провесили нещастно във водата.

— Нали това място имаше предвид? — попита Рейчъл.

Кимнах.

— Благодаря за помощта. Оттук ще се оправя и сам.

Тя май не очакваше такова развитие:

— А как ще се върнеш обратно?

— Ще се справя.

Не би трябвало да е трудно да намеря пътя до къщата на Траск оттук и после просто щях да следвам шосето до къщата за гости. Или дори да взема колата си от Джейми, ако е свършил с ремонта. Отново започвах да усещам слабост, но въпреки това щеше да е по-добре да остана насаме за онова, което възнамерявах да направя. Ако успеех да намеря каквото търсех, не мисля, че Рейчъл щеше да иска да се навърта наоколо.

Но тя имаше други идеи.

— Нали знаеш, че само защото нещо е било тук вчера, не значи, че ще е тук и днес? Каквото и да търсиш, ако може да плава, вероятно досега е отнесено Бог знае къде!

Нямах нужда да ми го напомня.

— Знам.

Рейчъл ме погледна недоволно.

— Това е глупаво. Ако ми кажеш какво търсиш, може би ще успея да ти помогна. Не съм идиот, знам, ще се окаже нещо ужасно. Но съм виждала нападения на акули, така че няма нужда да се притесняваш, че ще повърна или ще припадна. И предполагам, че след като си тук самичък, вместо да доведеш полицията, все още не си сигурен дали е нещо важно, или не е…

— Да, но…

— Виж, последните няколко месеца бавно полудявам, понеже не мога да направя нищо. Вече ми каза, че целта на похода няма общо с Ема, значи вероятно касае Лео Вилиърс. Ако смяташ, че ще се разстроя, ако намеря някоя телесна част от копелето, наистина не ме познаваш.

На бузите на Рейчъл бяха пламнали ивици розовина, както когато беше ядосана вчера. Явно й оказвах подобен ефект.

— Става въпрос за маратонка — обявих.

Тя ме позяпа известно време.

— Е, това направо съсипа всички очаквания за грандиозно разкритие…

Надявах се да е точно така. Дори самата мисъл ме изнервяше заради собствената ми глупост. Вчера следобед бях стоял на брега точно до маратонката, гледах я да се полюшва наоколо сред останалия боклук, отклонен от потока във вирчето. По онова време бях прекалено зает да се притеснявам, че съм изпуснал аутопсията, за да осъзная какво най-вероятно ме зяпа в лицето.

Разбира се, напълно възможно беше да не е нищо по-зловещо от стара обувка. Но нямаше да узная, преди да я открия, а Рейчъл беше права. За разлика от нея не познавах Бакуотърс и, ако обувката бе отнесена нанякъде, щях да имам нужда от помощ, за да я открия.

— Е, какво й е толкова специалното? — попита спътничката ми, докато се насочвахме към участъка от брега, на който бях стоял вчера. — Или просто си обикаляш наоколо и събираш стари маратонки?

— Не ми е хоби. Но преди време в Британска Колумбия имаше такъв случай — отвърнах. — На определен участък от брега изплуваха обувки. Много бяха — поне дузина в рамките на около пет години. Имаше ботуши и други обувки, но основно маратонки. И във всички тях все още стояха стъпалата.

Рейчъл се намръщи, но не ми се стори шокирана.

— Готино. За какво става дума, сериен убиец?

— Това беше една от версиите на полицията, както и че може да са на жертви на азиатското цунами. Но се оказа, че повечето обувки са на хора, скочили или паднали от конкретен мост във Ванкувър. Телата им били отнесени в морето, а…

— А стъпалата са се отделили с времето — кимна Рейчъл. Като морски биолог несъмнено познаваше ефекта на водата по-добре от другите хора. — И как така не са потънали?

— Понеже имат пълни с въздух гумени подметки — поспрях да си избърша челото. Тялото ми даваше знак, че го пресилвам, но почти бяхме стигнали целта. — Подметките ги държат на повърхността, а обувките спират мършоядите да се доберат до съдържанието. Дрейфували са стотици мили, преди морските течения да ги изнесат на една и съща крайбрежна ивица.

— И сега смяташ, че в тази обувка може да е кракът на Лео Вилиърс?

Много внимавах да не спомена нито Вилиърс, нито сестра й, но Рейчъл не беше глупава.

— Не знам — признах. — Може и да си е просто стара изхвърлена от някого маратонка. Но изглеждаше мъжки размер.

По принцип не бих скачал на подобни заключения — женските стъпала могат да бъдат също толкова големи, колкото и мъжките. Но това се случваше рядко и, макар да не бях обърнал чак такова внимание предишния път, си спомнях добре, че обувката беше голям размер. Освен ако Ема Дерби не е имала ненормално големи крака, не беше нейна и исках да успокоя притесненията на Рейчъл, без да съм твърде очевиден.

Тя обаче прозря кодирания ми коментар.

— Не се притеснявай, малката ми сестричка не беше любителка на маратонки. Беше плувкиня, но ако бе започнала да се занимава с джогинг, сигурно и това щеше да прави на токчета.

Отново долових същата неодобрителна нотка в гласа й, но нямах време да умувам върху напрежението между нея и сестра й. Бяхме стигнали брега на потока. Водата беше по-ниско, отколкото при предишното ми идване, но песъчливият бряг, изяден от прилива във форма на полумесец, изглеждаше по същия начин. Във водата плаваха парчета дърво, пластмасови бутилки и други боклуци, видях и същата глава на кукла като предишния ден.

Но маратонката липсваше.

— Сигурен ли си, че е била тук? — попита със съмнение Рейчъл.

— Абсолютно.

Огледах надолу и нагоре калния бряг. Въпреки че знаех колко малка е вероятността да заваря обувката тук и че бързо настъпващият прилив вероятно я бе отнесъл веднага след като я видях, пак бях разочарован. Заля ме вълна от изтощение и ако Рейчъл не беше до мен, щях да седна на хладилната чанта да си почина.

— Приливът вероятно я е отнесъл към устието вместо навътре в сушата — заяви спътничката ми и смръщи вежди. — Малко по-надолу има друг участък, където брегът е поддал. Може да е заседнала там.

Не говорехме, докато вървяхме по брега на потока. Вече започвах да треперя. Най-разумно би било да приключа за днес, но нямах намерение да го правя. След около десет минути стигнахме до участък, където брегът се беше оронил и образуваше частично завиряване. Рейчъл забави ход.

— Това е — посочи тя. — Ако не е тук, може да е отишла къде ли не.

Оптимизмът ми гаснеше заедно с енергията. Вече бях спрял да се сърдя на себе си, задето съм пропуснал възможността да огледам обувката първия път, когато Рейчъл посочи:

— Какво е онова там?

При рухването на поредния участък от брега в потока беше паднала и малка туфа храсти. Гнездото от мъртви клонки беше оплетено с трева и плевели и сега видях, че там се е закачило и още нещо белезникаво.

Обърната на една страна там плаваше маратонка.

— Това ли е? — в гласа на Рейчъл се долавяше възбуда.

— Така мисля.

Освен ако маратонките не бяха две — възможно, но не особено вероятно. Когато се приближихме, вече се виждаше, че обувката е дясна. Беше само на няколко метра от нас, заседнала в оплетените клони, с обърната към нас подметка. Ако бях с гумените ботуши, лесно щях да я взема, но нямах намерение да джапам във водата с кожените. Оставих хладилната чанта и внимателно стъпих на ронещия се бряг. Подметките ми потънаха в песъчливата тиня, щом се опитах да докопам обувката с веслото. То цопна във водата, не му стигаха няколко сантиметра. Примъкнах се още малко напред.

— Дръж се за мен!

Рейчъл ми подаде ръка. Беше топла и суха, когато я хванах, и имаше силна хватка, когато се наклони назад, за да играе ролята на противотежест. Наведох се с веслото и пак пропуснах, но този път на косъм. Следващия път то се закачи за маратонката, събори я от клоните и я блъсна по-близо до нас.

Избутах я по-наблизо, после използвах веслото, за да я насоча през водата към мен. Рейчъл пусна ръката ми и се постарах да не забелязвам внезапното отсъствие на топлата й кожа.

— Съжалявам да ти разваля настроението, но това не прилича на нещо, в което Лео Вилиърс би допуснал да го видят, жив или мъртъв — отбеляза тя.

И аз си мислех същото. Под покривката от тиня маратонката ми се стори евтина и обемиста, създадена за улицата, а не спортен модел. Не прилягаше на представата ми за Вилиърс — човек, който си е шиел дори палтата по поръчка в Сейнт Джеймс и е притежавал ръчно изработена пушка, която струва цяло състояние.

— Това червен чорап ли е? — попита Рейчъл, като се наведе над рамото ми да погледне. — Определено не е на Лео Вилиърс.

Права беше. Макар да знаех през цялото време, че вероятно няма да намеря нищо, усетих прилив на разочарование, който отнесе и малкото останала ми енергия. Канех се да оставя обувката да отплава, когато осъзнах, че ако е празна, в нея не би могло да има чорап. И след това забелязах нещо друго.

Връзките бяха завързани.

— Май ще е най-добре да се отдръпнеш — предупредих. Но беше твърде късно. При побутването ми маратонката се превъртя във водата и ни показа отвора си.

В нея, почти скрити от изгнилия чорап, стърчаха бялата кост и хрущялът на нечий глезен.

10

— Трябваше да ми се обадиш.

Лънди ми прозвуча по-скоро укорително, отколкото раздразнено. Стояхме в кухненския бокс на къщата за гости с чаши недокоснат чай, изстиващи на плота. Той беше по-официално облечен от предишния път и се почудих дали обаждането ми не е прекъснало някакви планове за празника.

— И какво точно да кажа? — попитах уморено. — Напълно възможно беше да се окаже просто стара маратонка. Отидох само, за да успокоя въпросите в главата си. А и бездруго нямаше време да организираме издирване преди следващия прилив.

Това ми спечели недоволно изсумтяване.

— Жалко, че не ти е хрумнало да я погледнеш, когато си я видял вчера.

На мен ли го казваш! Щом видях какво съдържа маратонката, се изправих пред тежък избор. Макар да не ми се искаше да се занимавам с нея сам — това беше работа на полицията — приливът пълнеше потока притеснително бързо. Ако не я бях преместил, водата скоро щеше да го направи, а не исках да рискувам отново да я загубя.

Така че, след като направих няколко снимки, използвах найлонов плик, за да взема маратонката, после обърнах плика, за да остане увита вътре. На това място нямаше мобилен сигнал, така че успях да се обадя на Лънди чак когато се върнахме в къщата за гости.

Инспекторът се изненада от обаждането ми, особено като споделих къде съм отседнал. Траск очевидно не го беше споменал при предишния им разговор, но Лънди не коментира, само въздъхна недоволно. Щял веднага да дойде, каза и добави да не мърдам никъде.

Не планирах да повтарям разходката. Преходът през блатото ме беше изцедил и когато с Рейчъл се върнахме в къщата за гости, вече се чувствах скапан. Докато тя направи чай, аз сложих в найлонов плик охлаждащите пакети, които бях замразил, и ги пъхнах в хладилната чанта при крака, преди с благодарност да се отпусна в креслото. Виждах, че Рейчъл припира да ме разпита, но се въздържа. И по-добре — и бездруго не можех да й кажа нищо.

Аз самият имах повече въпроси, отколкото отговори.

Лънди пристигна по-бързо от очакваното заедно с двама криминолози. Остана при мен, докато Рейчъл ги заведе на мястото, където намерихме маратонката. Не предложих да отида с тях, наясно бях, че вече съм се пресилил повече, отколкото е редно, а и приливът щеше да направи минаването през потока невъзможно. Рейчъл каза, че недалеч от мястото, където намерихме маратонката, имало малък мост, така че можело да оставят колата си и да продължат оттам. Тримата тръгнаха, като полицаите взеха със себе си и хладилната чанта със съдържанието й. Лънди едва дочака да затворят вратата, преди да се обърне към мен.

— Добре, доктор Хънтър — каза и скръсти масивните си ръце, — ще ми кажеш ли какво става? — изпусна тежка въздишка. — Няма нужда да ти обяснявам колко неловко е положението, нали? Семейството на Ема Дерби преживя достатъчно и без да бъде въвличано в това.

— Ако знаех, че името на съпруга й е било Траск, може би щях да се справя по-добре със ситуацията — отвърнах на удара. — Добре, наясно съм, че оплесках нещата, но какво друго можех да направя?

Лънди бутна очилата на челото си и притисна основата на носа си.

— Е, стореното — сторено. Поне разполагаме със стъпало. Казваш, че имаш снимки?

Не ми се бе отворила възможност да прехвърля снимките от потока на лаптопа, така че ги намерих на фотоапарата и му го подадох.

— Ще трябва да ми ги изпратиш — уточни Лънди, след като ги разгледа на малкото екранче. — Не изглежда като отсечен, нали?

— Не и от това, което видях.

Макар че бях наясно, че не бива да пипам самото стъпало, увеличението на снимките на малкото екранче на апарата стигаше да го проуча по-подробно. В мръсния ален чорап се виждаше извитият край на скочната кост — талуса. Риби, раци и морски птици бяха оглозгали голяма част от меките тъкани, но няколко наръфани сухожилия все още се показваха на оголената повърхност на глезена. Като изключим дребните белези, оставени от мършоядите, главата на самата кост изглеждаше гладка, без очевидни свидетелства за разрези или счупвания от натиск или режещи остриета. Дори от малкото видяно можех спокойно да заключа, че стъпалото се е отделило по естествен път, когато свързващите го тъкани са се разложили.

Горе-долу само за това можех да съм спокоен.

— Кракът ми изглежда прекалено голям за женски — отбеляза Лънди и прехвърли на следващата снимка. — Вероятно не си погледнал кой размер е?

— Не, предположих, че е най-добре да го опаковам и да го прибера в хладилната чанта. Стори ми се около четиридесет и четвърти, но това е само предположение.

Не пролича дали размерът му говореше нещо.

— А някакво предположение колко време е прекарало стъпалото във водата?

— Не, освен очевидното. Достатъчно дълго, че да се откачи от крака, така че по това време на годината бих казал — няколко седмици. Но като изключим това, не мога да кажа нищо, без да го огледам.

— Значи приблизително същото време като тялото, което намерихме вчера?

— Стъпалото е било защитено вътре в обувката, така че може и да е по-старо. Но вероятно е така.

— И нямаше следа от другото стъпало?

Просто погледнах Лънди. Той въздъхна.

— Добре де, глупав въпрос.

Ако бях видял и второто стъпало, вече щях да съм го споменал. Но стъпалата и дланите надали бяха изпаднали по едно и също време. Въпрос на късмет и случайност би било да се озоват на едно и също място.

Лънди върна снимките до една, на която се виждаше цялата маратонка. Стисна устни, докато я изучаваше.

— Ти ли ще го кажеш, или аз? — полюбопитствах.

Той се усмихна.

— Кое да кажа?

— От онова, което съм чул за него, не ми се струва вероятно Лео Вилиърс да обуе подобно нещо.

— Това не означава, че не го е направил. Хората държат в дъното на гардероба си какви ли не изненади.

— Алени чорапи?

— Гарантирам ти, че не е от нещата, които бих си представил да носи Вилиърс, но и по-странни случки е имало. Все още се опитваме да убедим баща му да ни даде медицинския му картон и докато това стане, можем да допуснем даже, че е бил далтонист. В крайна сметка никой не знае как е бил облечен по време на изчезването си. Не ни разрешиха да претърсим къщата му, така че не знаем и какво може да държи там.

— Не ви разрешиха!? — попитах изненадан. Едно е да спънеш достъпа до медицинския картон на лице, което все още официално не е обявено за мъртво, но не виждах как някой — без значение колко важна клечка е — може да попречи на полицията да извърши обиск. — А преди това, когато е изчезнала Ема Дерби?

— Не разполагахме с достатъчно доказателства, за да вземем заповед — Лънди поклати глава, раздразнен от спомена. — Адвокатите на баща му ни налазиха. Изпълнихме задължителното претърсване, когато го обявиха за изчезнал, за да се уверим, че не лежи мъртъв в някоя празна стая, например. Не можеха да ни спрат да го направим. Но някой очевидно вече беше преровил къщата преди нас. Икономката каза, че е разтребила, преди да осъзнае, че го няма, но след нея всичко е било облизано от горе до долу.

— Това не се ли брои за възпрепятстване на разследването?

Лънди извади от джоба си нов пакет таблетки срещу киселини и започна да го отваря.

— Не и дотам, че успешно да го оспорим. И бездруго нямахме представа какво точно търсим, освен евентуално трупа на Ема Дерби, така че какви обвинения в унищожаване на доказателства да отправим? Но в случая имах предвид, че не знаем достатъчно за Лео Вилиърс, за да твърдим, че не е притежавал евтини маратонки и червени чорапи. Ако е планирал да си издуха мозъка с пушката, вероятно и бездруго не се е замислял какво си обува.

Звучеше така, сякаш се опитва да убеди сам себе си.

— И на теб не ти харесва тази ситуация, нали?

— Няма значение дали ми харесва… — той сдъвка две таблетки срещу киселини така, все едно си го изкарваше на тях. — Честно казано, предпочитам да мисля, че Вилиърс-младши е предпочитал евтините патъци, отколкото алтернативата — която е, че някъде наоколо има още един труп с липсващи стъпала.

Имаше и още една вероятност, но сега не му беше времето да я обсъждаме. Освен това бях сигурен, че Лънди прекрасно я осъзнава.

— Знаеш ли кога Фриърс възнамерява да огледа стъпалото? — попитах. — Ще ми се и аз да му хвърля едно око.

Лънди внезапно доби засрамен вид.

— Благодаря за предложението, но не мисля, че ще бъде необходимо.

Постарах се да скрия разочарованието си. Кракът може и да не носи кой знае колко информация, но бях решил, че полицията ще иска да го погледна. А докато така и така съм там, спокойно можех да хвърля едно око и на изваденото тяло. Все още се ядосвах, че съм пропуснал аутопсията. Дори ако не можех да допълня с нищо находките на патолога, поне бих искал да знам, че съм сторил всичко по силите си.

Сега нямаше да имам подобна възможност.

— Значи Кларк ми е ядосана — казах.

Лънди въздъхна.

— По случая и без това има достатъчно усложнения. Шефката не желае да стават повече.

— И с какво това, че ще проуча стъпалото, усложнява положението?

— Е, като изключим пропуснатата аутопсия, оказа се гост на семейството на изчезналата жена и си извел сестра й на лов за липсващи телесни части. Не е лошо постижение за двайсет и четири часа, нали?

Изложено така не прозвуча добре, но и двамата знаехме, че картинката не е обрисувана честно.

— Като изключим факта, че не знаех кои са те, още преди да се замисля да отседна тук, ти вече ми беше съобщил, че не участвам в разследването.

— Знам. И нямаше да намерим стъпалото, ако не беше ти, не те подценявам. Но шефката е решила и… — той разпери ръце. — Смея да кажа, че ще си промени мнението, когато се успокои. Ще има и други разследвания. Но най-доброто за теб в момента е да си кротуваш. Ако се кротнех още малко, направо щях да се мумифицирам.

Но Лънди беше прав и нямаше да е от полза да настройвам началничката му срещу себе си.

Инспекторът отпи от чая и приключи темата.

— Е, колко още планираш да останеш при нас? — попита и остави чашата си.

— Само докато ми оправят колата — вдигнах вежда срещу него. — Това намек ли беше?

Той се засмя.

— Не, просто се пробвам в любезните приказки. Честно казано, изненадан съм, че Траск изобщо те е оставил да отседнеш тук. Опита ли се да обсъжда случая?

Сега вече си бяхме дошли на думата.

— Не, дадох ясно да се разбере, че нямам намерение да говоря по темата.

— Разпитвал е значи?

— Ти нямаше ли да опиташ, ако беше, твоята жена? — Нямах намерение да съм толкова рязък. След намирането на стъпалото се чувствах не само уморен, но и ужасно раздразнен, но Лънди не ми се стори засегнат.

— Прав си, но не съм убеден, че това не е било част от причината за гостоприемството му. Знаеш ли, че хамбарът, който е превърнат в къща за гости, беше любимият проект на жена му? А и е накарал сина си да ти ремонтира колата. Струва ми се, че се е опитал да те подкупи с чар. Може би си мисли, че няма да е зле да има дружески настроен полицейски консултант на своя страна.

Не мислех, че "чар" е понятие, приложимо към поведението на Траск.

— Аз не останах с подобно впечатление. Най-малкото не изглеждаше особено доволен, че оставам, така че се съмнявам да съжалява, когато си тръгна.

— Смея да предположа, че нямаше да е толкова услужлив, ако не беше част от полицейското разследване.

— Не го знаеше, когато ме извлече от потока — отвърнах, но ясно си спомнях как помислих, че лендроувърът изобщо няма да спре, шофьорът, изглежда, дълго обмисляше дали да се върне. А предложението да ме извлече до Крийк Хаус дойде едва след като Траск разбра защо съм тук. И дори тогава, изглежда, се колебаеше. — Струва ми се, че не го харесваш особено.

— Не е въпрос дали го харесвам, или не. Вярно, че понякога се държи като надут гадняр, но вече имаш впечатление за него и семейството му. През последната година преживяха много. Достатъчно зле беше, че съпругата му изчезна, но и да се окаже, че е въртяла любов зад гърба му… — Лънди се намръщи над чашата с чай. — Семейството има ужасен късмет. Първата съпруга на Траск починала малко след раждането на дъщеричката му — някакви следродилни усложнения. Наложило се да отгледа самичък бебето и сина си, което надали е било лесно. След това срещнал тази чаровна млада дама, лондончанка, която също е самотна, оженил се за нея и я довел на гъза на географията, ще ме извиниш за приказката. Един Бог знае какво са си мислили и двамата, но е трудно да си представи човек как са очаквали да проработи бракът им…

— Той знаел ли е за аферата с Лео Вилиърс, преди жена му да изчезне?

Със закъснение осъзнах, че нямам никакво право да разпитвам, след като вече не съм част от разследването, но Лънди само вдигна рамене.

— Казва, че се е досетил, че се вижда с някого, но не и с кого точно. Това изникна впоследствие, след като поискахме разпечатката от телефона й. Имаше много скорошни обаждания на номера на Вилиърс, приключили няколко дни преди изчезването. След това всичко общо взето сочеше в една посока.

— Вчера каза, че сте подозирали и Траск?

Лънди се усмихна тъжно:

— Той е съпругът, разбира се, че го подозирахме. Но по време на случката е бил в Дания на архитектурна конференция. Неколцина свидетели са видели жена му и са говорили с нея след заминаването му, два дни по-късно тя изчезнала. Синът и дъщеря му също са отсъствали, момичето било на училищна екскурзия, момчето — на гости при приятел, така че тревогата се вдигна едва по-късно същата седмица.

Сетих се за хубавата и самоуверена жена в рамкираната снимка. След смъртта на Лео Вилиърс само случайна искрица късмет би помогнала да узнаем какво се е случило с нея. Смъртта е достатъчно страшна за семейството, но е в пъти по-ужасно, когато любим човек е в неизвестност. А ако убиецът й беше захвърлил трупа в Бакуотърс, както изглеждаше вероятно, досега нямаше да е останало нищо, по което да я разпознаят. Жизнеността, суетата, амбициите и всичко останало, което е представлявала Ема Дерби, щеше да е изчезнало отдавна. Макар да не я бях познавал, усетих познатата празнина. Бездната между живота и смъртта и днес продължаваше да е загадка — толкова непонятна, колкото и когато загубих собственото си семейство.

— Докторе? — стресна ме Лънди. — Добре ли си?

Взех се в ръце. Не бях осъзнал, че съм се отнесъл — явно бях по-уморен, отколкото осъзнавах.

— Извинявай. Просто се замислих.

Той си допи чая и остави чашата.

— Е, аз най-добре да тръгвам. По план този следобед трябваше да съм на рождения ден на внучката си. Обеща да ми запази парче от тортата, макар че надали ще се сети…

— И на мен не ми се вярва — усмихнах се на горчиво-сладкия спомен за рождените дни на собствената ми дъщеря. — На колко е?

— На четири. Истинска млада мадама, такава си е Кели. Вече знае как да ме върти на малкото си пръстче.

— Имаш ли други внуци?

— Още не, но скоро ще имам. Дъщеря ми Лий, майката на Кели, очаква второ дете… — Той поклати глава. — А сякаш не са минали и две минути, откакто самата тя духаше свещичките. Ами ти? Имаш ли… ъъъ… някакви планове, като се прибереш?

Успя добре да се прикрие, но знаех какво се канеше да попита. Имаш ли деца? Беше се спрял навреме, значи или си беше написал домашното и ме беше проучил, или някой му беше разказал за миналото ми. Вече бях свикнал с въпроса и макар че винаги щеше да е болезнен, рядко ме хващаше неподготвен. Но Лънди видимо се притесни и вече и бездруго зачервеното му лице пламна в още по-тъмночервено.

— Не, нямам планове — отвърнах, за да му спестя неловкото положение.

— Добре. Ами, благодаря още веднъж! — той ми подаде месестата си длан. — Лек път, доктор Хънтър!

След като Лънди си тръгна, излях студения чай и си направих нов. Макар че още се чувствах смазан, не забелязвах тръпки или треска, които да подскажат, че инфекцията се усилва. Но посещението на инспектора ме остави потиснат. Не можех да виня Кларк, че не ме иска отново в разследването — дотук определено не се бях увенчал със слава, въпреки това се чувствах разочарован. Освен това, колкото и съмнителни да бяха обстоятелствата, до някаква степен си бях изкупил вината с намирането на стъпалото. Разходката в блатото може и да не бе добра идея, но поне щях да се върна в Лондон със съзнанието, че съм свършил нещо полезно.

А и си струваше да опозная Рейчъл. Изглежда, след като разчистихме недоразуменията, се разбирахме добре и независимо от причината да съм тук, ми беше приятно да прекарам известно време с нея. Останах с усещането, че и тя се чувства така. Да, понеже намирането на гниещи стъпала е идеалният начин да опознаеш някого…

Изпих чая, седнал в креслото под еркерния прозорец, и загледан в птиците, които плаваха в пълноводния поток отвън. Казах си, че трябва да позвъня и да проверя какво става с колата ми, но реших да изчакам още няколко минути. Траск беше споменал, че ще ме осведомят, щом е готова, и притискането нямаше да я поправи по-бързо.

Освен това не бързах чак толкова да се върна в Лондон. Перспективата да прекарам последния почивен ден сам-самичък в празния апартамент ми тежеше като воденичен камък на шията. Винаги можех да тръгна за Джейсън и Аня, но дотам имаше много път, а докато стигнех, надали щеше да си струва.

Наместих се по-удобно в креслото, изпънах крака и загледах как гаснат последните искрици от следобеда. Бях видял само малка част от Бакуотърс, но тук ми харесваше. Равните солени блата и високото небе притежаваха успокояващо, медитативно излъчване. Изглеждаше толкова далеч от шума и глъчката на Лондон, където единствените зелени пространства бяха парковете, обкръжени от натоварени булеварди. Не осъзнавах колко напрегнат съм бил, колко изнервен от шофирането и задръстванията. А къщата за гости беше чудесно място за почивка — простичко, но снабдено с всичко от първа необходимост. Със съжаление щях да загърбя покоя и тишината.

Само това ли ще съжаляваш, че си загърбил?

Не осъзнах, че съм задрямал, докато не ме събуди бръмченето на кола отвън. Седнах, разтрих очи и погледнах колко е часът — бях спал повече от час. Чувствах се по-добре, все още уморен, но с по-ясен ум. Помислих си, че Джейми може да ми е докарал колата, отидох до вратата и за малко да падна, понеже си ударих пръстите в нещо под килима. Изругах, изкуцуках и отворих вратата, точно когато на нея се почука.

Рейчъл стоеше на прага с вдигната ръка.

— Ох! — стресна се тя.

— Извинявай, помислих, че е Джейми! — измърморих, но се почувствах като идиот, понеже осъзнах, че думите ми нямат особен смисъл.

— Какво ти има на крака? — смени темата Рейчъл, като ме видя да го щадя.

Изправих се и се опитах да пренебрегна болката в натъртените пръсти.

— Просто се закачих на нещо под килима.

— О, по моя вина е, трябваше да те предупредя! — намръщи се ти. — Отдолу има капак. Дръжката леко стърчи и лесно може да те спъне. Това е друга от задачите по довършването, която не бива да забравям. Моля те, кажи ми, че не си си счупил пръст!

— Не гарантирам за дръжката, но кракът ми е добре — усмихнах се. Дори да не беше, нямаше начин да си призная. — Как мина с криминолозите?

— Добре. Нямаше кой знае какво за тях. Просто щракнаха още няколко снимки на потока там, където намерихме маратонката, и това е. След това ме откараха обратно до къщата.

Рейчъл си беше събула гумените ботуши, но носеше същото червено водоустойчиво яке. Беше с разкопчан цип и отдолу се виждаше дебел бял пуловер, който добре се съчетаваше с джинсите й.

— Искаш ли да влезеш? — попитах и отстъпих.

Тя обаче поклати глава.

— Няма да се бавя. Тръгнала съм да взема Фей от нейна приятелка, но обещах на Джейми да намина. Добрата новина е, че колата ти е почти готова. Сменил е маслото и е свалил и почистил всичко. Смята, че няма да има проблеми. Казва, че си късметлия, задето колата не е нова, понеже те имат по-сложни електрически системи и нямаше да може да ги оправи.

Постарах се да покажа ентусиазъм.

— Страхотно.

— Не се радвай чак толкова. Лошата новина е, че ще трябват нови свещи. Джейми няма, така че вариантите са два. На около четиридесет километра оттук има голям магазин за автомобилни части, който работи по празниците. Той предложи да донесе свещи оттам. Казва, че щом ги вземе, няма да му отнеме много време да подкара колата. Според мен му е криво, че още не е успял да я поправи…

Вината не беше на момчето, а и предложението му все пак включваше осемдесет километра, при това привечер по празниците. Несъмнено щеше да има задръствания, щом стигне до по-натоварени пътища, и плюс това щеше да се наложи да монтира новите свещи, когато се върне.

— А другият вариант? — попитах.

— В Крукхейвън има бензиностанция, където сигурно държат на склад. Местна е, така че би трябвало да е затворена днес. Но ще отвори утре сутрин, ако нямаш нищо против да останеш още една нощ.

Бях толкова примирен с мисълта да тръгна още тази вечер, че не знаех как да реагирам. Бог ми е свидетел, че след разходката из блатата не се чувствах в състояние да шофирам до Лондон. Бях си насилвал късмета достатъчно за един ден, така че най-разумно щеше да е да почивам до утре, а и Траск вече бе казал, че няма проблем. Но дори ако Кларк не беше ядосана от факта, че се забърках със семейството на Ема Дерби, виждах и друг потенциален недостатък.

— Тази бензиностанция да не е случайно на Кокър? — попитах, като си спомних опита си да се обадя на сервиз.

Рейчъл ме погледна предпазливо.

— Не. Защо?

— Няма значение.

В първия момент очаквах, че ще задълбае в темата, но после тя очевидно реши друго.

— От теб зависи, но сутринта и бездруго трябва да ходя до Крукхейвън. Мога да взема свещите и ще си на път още преди обед. Просто зависи колко бързаш.

Всъщност изобщо не бързах, помислих си, предвид празния апартамент, който ме чакаше. Решителността ми се разколеба.

— Какво казва баща му?

— Андрю няма против и двата варианта — Рейчъл отметна кичур кестенява коса от челото си и за момент забелязах прилика със сестра й. — Не е като да се пречкаш на някого тук.

Отново си помислих за разговора с Лънди. Казах му, че ще остана само докато ми оправят колата, но не и кога ще се случи това. Още една нощ нямаше да е от такова значение, стига Траск да не възразява.

Освен това вече ме бяха изритали от разследването.

— Мога ли да стигна оттук до Крукхейвън пеша? — попитах, за да печеля време. Бях натоварил семейството достатъчно и без Рейчъл да ми купува свещи за колата.

— Можеш, но ще ти отнеме поне час, зависи от прилива. А и няма особен смисъл, понеже така или иначе ще ходя дотам… — тя внезапно ми се усмихна с лека нотка на притеснение. — Ако така ще се почувстваш по-добре, защо не дойдеш с мен?

Знаех си, че има куп причини да не го правя. Подвоумих се за момент.

— С удоволствие.

11

Тази нощ спах по-добре, отколкото от месеци насам. Първата нощ в къщата за гости също бях спал, но по-скоро припаднах от изтощение, докато тялото ми се бореше с инфекцията. Сега сънят бе дълбок и спокоен, почти бях забравил какво е да спиш така.

След обещанието да ме вземе в десет на следващата сутрин, Рейчъл си бе тръгнала и ме остави да се чудя дали съм постъпил правилно. Все още беше късен следобед и нямах представа какво да правя с останалото време. Не разполагах с интернет или телевизия, нито дори с музика и книги. Или с работа. Обикновено, когато работех по ново разследване, прекарвах свободното си време в четене на доклади и бележки по случая. Този път такива липсваха и макар че лаптопът беше с мен, не можех да проверя дори пощата си онлайн.

Но поне веднъж нуждата да работя, да правя нещо, не ме гризеше така, както обикновено. Рейчъл беше предложила да донесе още храна, но предвид че нямах нищо против да ям пак супа или яйца, имах достатъчно запаси да преживея до сутринта. Нямаше наложителна нужда да ходя никъде, ако не желаех, така че не го направих. Вместо това си стоях в креслото, взирах се през прозореца към полека отстъпващия отлив и се опитвах да не влагам нищо повече в невинното предложение да ме повозят до града.

Подканен от куркащия си стомах, приготвих ранна вечеря от останките от доматената супа, с омлет и препечена филийка. Не беше точно изискана кухня, но се наслаждавах на всяка хапка. Докато последната дневна светлина се изцеждаше от небето, след вечерята отидох да се поразходя по брега на калния поток, този път тръгнах натам, където се вливаше в естуара. В тази посока придвижването беше много по-лесно, отколкото при навлизането в Бакуотърс сутринта. Нямаше пътека, но земята беше по-суха и по-стабилна, блатото отстъпваше пред ниски пясъчни дюни, покрити с остри треви. Не след дълго стигнах до огромен чакълен насип, част от стара стена за защита от приливите, която бе оставена да се орони дотам, че вълните да си върнат земята. Покатерих се отгоре и огледах оголените тинести равнини на естуара. По-навътре в сушата забелязах няколко светлинки, които взех за Крукхейвън, а в морето различавах прожекторите на товарни кораби, които полека се носеха към смрачаващия се хоризонт.

С удоволствие бих продължил разходката, но скоро щеше да се стъмни. Обърнах се, обзет от странно и нежелано безпокойство, което в началото не можах да разпозная. Чак когато почти стигнах до къщата за гости осъзнах, че гледката към устието ми беше напомнила за Бароус, което на свой ред бе размърдало мислите за тялото, което намерихме на пясъчните дюни.

Опитах се да го изтласкам от главата си, като си казах, че вече нямам задължения към него. Не се получи. Въпреки че вече не участвах в разследването, това не ме спираше да мисля за него. А и не бях приключил напълно с тази задача: Лънди ме беше помолил да му пратя снимките на маратонката. Нямаше как да стане от къщата за гости, но все пак можех да ги прехвърля от фотоапарата на лаптопа заедно с направените в Бароус.

И ако се случеше да им хвърля още един поглед, какво лошо щеше да има?

Върнах се в къщата, сложих чайника и свързах фотоапарата с лаптопа си. С чаша чай до себе си, огледах отново изображенията на маратонката. На големия екран на лаптопа бяха много по-подробни, но тъй като стъпалото като цяло беше скрито в обувката, не научих нищо, което вече да не знаех. Известно време се взирах в яркочервения чорап, уголемих го, за да видя по добре тъканта. Макар че не беше в полето ми на дейност, почти сигурен бях, че калният плат е синтетичен, а не естествена материя, беше от полиестер или някакъв подобен материал.

Това може и да беше само предположение, но за другото, което забелязах, не можеше да има съмнение. На подметката на обувката, скрита от пласта тиня, бяха отпечатани думи, които не бях забелязал преди това. Бяха достатъчно малки да не ги видя на екрана на фотоапарата, но на лаптопа се различаваха по-ясно. Увеличих изображението и си поиграх с контраста, докато не ги видях съвсем ясно. Три думи, щамповани или отлети в гумената подметка: Made in China.

Очевидно беше, че маратонката и яркият синтетичен чорап не съвпадат с образа, който си бях съставил за Лео Вилиърс, но това вече бе проблем на Лънди. Все пак отворих снимките, които бях направил на самото тяло, докато лежеше на пясъчния склон. Ставата на десния глезен стърчеше от мокрия крачол на джинсите, но не достатъчно, за да я разгледам. Отворих снимките на главата. Чудовищното нараняване беше точно толкова страшно, колкото го помнех. Избрах друга снимка, за да погледна странично. Огледах и изходната рана в опит да установя траекторията на изстрела.

Беше безсмислено да умувам. По няколко снимки нямаше да видя нищо, което полицията и патологът да не открият сами. Заставих се да затворя лаптопа, преди да се увлека прекалено, наясно, че това само ще ме разочарова. Вместо това си направих нова чаша чай и седнах с изключени лампи да гледам как нощта се спуска над потока.

През нощта се събудих само веднъж, разтревожен от продължително грухтене и странен печален вой. Тюлени, осъзнах сънено. Рейчъл беше права, казах си, преди да заспя отново. Наистина звучаха като пияни лабрадори.

Алармата на телефона ми ме изтръгна от дълбок сън без сънища. Чувствах се по-отпочинал, отколкото от много време насам. Единствените последствия от вируса бяха задържала се болка в ставите и ненаситният апетит. Изкъпах се и се избръснах, след това опекох останалите филийки и ги изядох с последните яйца. Не знаех дали ще се връщам в къщата за гости, след като вземем свещи от Крукхейвън, така че щом измих чиниите, прибрах малкото си багаж обратно в чантата.

След като приключих с тази задача, ми остана само да чакам. Седнах пак до прозореца и се постарах да не си гледам часовника и да не си признавам колко нервен се чувствам. Тя ще те закара, за да купиш автомобилни части. Спри да се държиш като ученик!

Когато чух хрущене на гуми по сгурията отвън, скочих и на косъм се спасих от удар на пръстите в дръжката на капака, скрита под килима. Огледах студиото и ме обзе леко съжаление, че го виждам за последен път.

Взех си якето и чантата и побързах да изляза.

Рейчъл се беше навела през отворената задна врата на стария бял дифендър и разчистваше отзад. Видях хаос от спортно оборудване, имаше и нещо като водолазен костюм.

— Добро утро! — Тя избута настрани кутия, пълна с навито въже. — Кълна се, не знам откъде Джейми взема всички тези боклуци. Само да видиш в какво състояние е стаята му — веднъж погледнах и хлопнах вратата колкото се може по-бързо. Ето, искаш ли да си сложиш чантата? Вече има място.

Днес носеше бежово велурено яке и под него — черен пуловер над джинсите. Ако изобщо си беше сложила грим, не успях да различа твърде фино нанесения слой, но косата й изглеждаше по-старателно вързана от обикновено, изтеглена назад, за да разкрие още повече от гладкото чело и волевите черти. Хванах се, че се питам дали го е направила заради мен, преди да си кажа да не изглупявам.

Натиках чантата си на пода под седалката, след това се качих до Рейчъл.

— Заключих вратата — подадох й ключа. — По силата на навика. Току-що преживях провален опит за кражба в апартамента си, но предполагам, тук няма нужда да се притеснявате от подобни проблеми.

— Ще се изненадаш — отвърна тя и запали колата. — Имаше поредица кражби скоро след като дойдох. Нахлуха и в Крийк Хаус.

— Много ли неща взеха? — наистина бях изненадан, че крадците биха си дали труда да дойдат чак дотук.

— Нищо незаменимо, само компютри и такива работи. Но моментът не беше особено подходящ… — тя се намръщи на спомена, докато потегляхме. — Кара те да се замислиш за хората, нали?

Рейчъл изглеждаше дребна зад волана на голямата кола, но я управляваше добре. Беше опитен шофьор и очевидно добре познаваше капризите на нестабилния скоростен лост.

— Навремето карах такава кола — споделих, опитвайки се да разведря настроението. — Мислех моята за древна, но не беше толкова стара като тази.

— Да, Джейми казва, че това е един от първите модели. Намери я в една морга и я възстанови част по част… — Траск ми беше казал същото, но всъщност не оцених колко добре се е справил синът му. При все възрастта си, старият лендроувър беше прекрасно ремонтиран. Рейчъл със сила смени скоростта, щом приближихме поредния завой. — Как ти се струва?

— Харесва ми — признах.

Пътуването, в дифендъра ме връщаше към стари спомени и не всички бяха приятни. Но това не беше по вина на колата.

— Да, добри товарни коне са. Няма хидравличен волан, та малко прилича на каране на танк. По тези пътища обаче са много удобни.

— Предполагам, шнорхелът също е от полза.

Тя се усмихна лекичко:

— Особено когато някое гражданче се заклещи в прилива.

— Удар под пояса!

— Не се притеснявай. Не беше първият, съмнявам се, че ще си й последният… — усмивката на Рейчъл угасна, понеже видя какво става пред нас. — О, страхотно!

По средата на пътя покрай потока се влачеше дългурест мъж, запътил се в същата посока като нас. Дори по гърба познах онзи, когото за малко да прегазя на път към моргата. Стори ми се, че не забелязва приближаването на лендроувъра отзад.

— Хайде, Едгар, махни се от пътя! — въздъхна Рейчъл и забави почти до спиране.

— Познаваш ли го? — попитах.

— Всички наоколо го познават. Прави така през цялото време.

— Знам. За малко да го блъсна онзи ден… — свих рамене, когато тя ме погледна. — Той е причината да се опитам да мина през брода.

— Обзалагам се, че първоначално е изглеждало като добра идея! — тя свали прозореца и подаде глава. — Едгар? Едгар, махни се от шосето, ако обичаш!

Беше повторение на случилото се преди два дни. Мъжът си крачеше, без да бърза и без да се оглежда. Торбестото му палто пърхаше около коленете му, докато калните гумени ботуши пляскаха ритмично по асфалта.

— Какво носи? — попитах. Беше свил шепи и прегръщаше нещо, притиснато към гърдите му, но не можех да видя какво.

— Един бог знае. Винаги спасява разни създания, дори когато нямат нужда… — Рейчъл се наведе отново през прозореца. — Хайде де, Едгар! Едгар!

Слабият пешеходец си продължи напред, без да дава знак, че е чул призива й.

— Дявол да го вземе! — промърмори тя и спря колата. Излезе и след малко я последвах и аз. Мъжът не ми се струваше склонен към насилие, но колкото и слаб да беше, все пак спрямо него Рейчъл изглеждаше като джудже. Аз също, ако трябва да съм честен.

Тя закрачи редом с нещастника.

— Аз съм, Едгар. Рейчъл!

Едва сега той като че ли забеляза присъствието й. Заговори, без да я поглежда и да забавя ход.

— Бързам!

— Знам, но трябва да вървиш по банкета на пътя, не в средата. И преди съм ти казвала… — тя говореше твърдо, но дружелюбно. — Какво носиш?

— Ранен е.

Гласът му беше тих и приглушен, сякаш мислеше за друго. Но поне й отговаряше, което беше повече, отколкото постигнах аз при предишната ни среща. Вървях отзад, за да не го стресна, но бях достатъчно близо да видя вързопа бодли, притиснат към гърдите му. Таралеж, отпуснат и неподвижен. Спомних си чайката, която носеше предния път.

— Мъртъв е, Едгар — каза нежно Рейчъл. — Не можеш да му помогнеш.

— Ранен е — повтори той.

Тя ме погледна многозначително.

— Добре, Едгар. Но трябва да вървиш отстрани по пътя. Отстрани, разбра ли? Не в средата. Ще те блъснат, както почти е станало онзи ден. Помниш ли доктор Хънтър?

Пронизващият поглед на мъжа мина през мен.

— Здравей, Едгар — поздравих го аз.

Адамовата му ябълка прескочи, но това беше единственият знак, че е разбрал за присъствието ми. Рейчъл ми даде знак да изостана и понижи глас.

— Май ще е по-добре да останеш там. Той не обича нови неща.

Загледах се несигурно в подобния на плашило скитник.

– Сигурна ли си, че ще се справиш?

— Не се притеснявай, той е безобиден!

Поизостанах, докато тя побърза да догони пешеходеца, но останах достатъчно близо, в случай че преценката й се окаже грешна. Не долавях нищо заплашително у Едгар, но страхът прави хората непредсказуеми. Колкото и кльощав да беше, ако нещо го провокира, би могъл да нарани някого и без да е преднамерено.

Но Рейчъл вече го насочваше към банкета, беше го подхванала под мръсния лакът. Говореше му успокоително и твърде тихо, за да чуя, но каквото и да му каза, явно свърши работа. Върна се при колата, без да откъсва поглед от мъжа, за да е сигурна, че продължава да върви отстрани.

— Добре, да тръгваме, преди да си е променил намеренията!

Качихме се. Рейчъл потегли и караше бавно, за да заобиколи отдалеч кльощавия Едгар.

— Ще се оправи ли? — попитах.

— Наоколо няма много коли. Пък и ако го заведем у тях, пак ще излезе.

— Имаш ли представа какво му е?

— От медицинска гледна точка? Нямам представа. Просто не изглежда наясно какво става около него. Чудила съм се дали не страда от аутизъм например, но явно никой не знае. Обаче има някаква слабост към ранени животни. Вечно спасява някое. Бог знае какво прави с тях!

Не бях експерт, но макар Едгар навярно да се класираше някъде в аутистичния спектър, от видяното съдех, че има и други проблеми.

— Къде живее?

— В една разпадаща се къща в Бакуотърс. Минавала съм няколко пъти оттам и е доста зловещо място. Ако мислиш, че ние сме изолирани, трябва да видиш неговия дом.

— Сам ли живее?

От това, което бях видял, Едгар не ми се струваше способен да се справя самостоятелно.

— Сега — да. Очевидно е бил някакъв учен или естествоизпитател. Бил е женен и е имал дъщеря, но после момиченцето изчезнало. Един ден излязло от къщи да си поиграе и повече не се върнало. Всички смятали, че се е удавило, но Едгар така и не го преодолял, и сега прекарва дните си в обиколки из Бакуотърс в търсене на дъщеря си. Поне ако се вярва на местните — допълни тя.

— Полицията не е успяла да я намери, така ли? — попитах, поразен от странно сходство със случая със сестрата на Рейчъл. Ако историята беше вярна, Ема Дерби не беше първата жертва на Бакуотърс.

— Не, но няма връзка с Ема, ако това се питаш — гласът на Рейчъл бе равен. — Случило се е преди повече от двайсет години и голяма част от историята е просто клюки. Някои хора твърдят, че Едгар е убил собствената си дъщеря, други — че спасява животни и птици, защото не е успял да спаси нея. Най-добре да не вярваш на всичко.

Вече бяхме близо до града. Рейчъл замълча, когато подминахме очукана табела, обявяваща "Добре дошли в Крукхейвън". Отдолу някой беше написал със спрей: "И чупката".

— Готин девиз — отбелязах, за да сменя темата.

— Почакай само да видиш града!

Подминахме няколко малки бунгала и стигнахме до главната улица и нейните тухлени покрити с мозаечна мазилка магазинчета. Рейчъл спря до бетонен вълнолом, целият осеян с метални куки за закотвяне, щръкнали от ръба като вкаменени дървесни пънове.

— Ето какви точно свещи ти трябват според Джейми — Рейчъл ми подаде лист хартия с надраскани на ръка инструкции. — Бензиностанцията е малко по-нататък по улицата. Няма начин да я пропуснеш. Трябва да купя едно-друго, така че ще се чакаме там, да речем след половин час?

Казах добре, като се постарах да не показвам неочакваното си разочарование.

Какво очакваше? Тя да дойде с теб и да те държи за ръчичка?

— Докато съм тук, има ли нещо, което да си струва да се види? — попитах.

— Зависи от това дали харесваш затворени магазини и купища кал.

— Да приема отговора за "не", така ли? — отвърнах и погледнах през прозореца на колата към унилото крайбрежно градче.

— Боя се, че е "не". Каквото и интересно да се е случвало в Крукхейвън, обърнало е корема много преди да дойда насам. Има фургон с пържена риба и картофки, който вероятно е отворен, както и кафене до пристана, което се старае да поддържа ниво. Ако забележителностите ти омръзнат, там правят хубаво лате.

— Защо не се срещнем там?

Казах го, преди дори да го обмисля. Рейчъл ми се стори изненадана и се наругах, задето я поставям в това положение. Канех се да се опитам да се измъкна от неловката ситуация, когато тя ме изненада на свой ред.

— Предлагаш ли и торта към кафето?

Престорих се, че го обмислям.

— Възможно е.

Тя се ухили.

— Ще се видим там тогава!

12

Малко са по-тъжните гледки от тази на работническо градче, в което вече няма работа. Крукхейвън изглеждаше точно така. По празниците всеки нормален крайбрежен курорт щеше да гъмжи от народ. Тук главната улица беше на практика празна и половината магазинчета на малкото пристанищно площадче стояха затворени. Имаше стара барачка за сувенири с вид, все едно не е отваряла от години. Витрината й беше облепена с жълт целофан, за да защити изложените стоки от слънцето, но ръбчетатата се бяха отлепили и сега висяха нещастно. Мъртви мухи се търкаляха редом с огърлици от рачета, сувенири от мидички и избелели пощенски картички, сякаш един ден собственикът просто е заключил и не се е върнал повече.

Тук-там се виждаха хора, но не бяха много. Притеснени млади майки се озъртаха напрегнато, докато бутаха количките си, а банда тийнейджъри се мусеха от една улична пейка и оглеждаха минувачите като потенциална плячка. Не бях обърнал особено внимание на градчето, когато минах през него първия път — бях по-загрижен за акцията по прибирането на трупа. Сега видях колко унило и мизерно е всъщност.

Отидох до ръба на вълнолома и надзърнах през него. Там, на мястото на плискащите се вълни, се простираше само мазна тиня, въпреки че отливът беше още далеч. Заливчето беше почти погълнато от наноси — дотам, че в него като в блато бяха прорасли плевели и жилава трева. Несигурен на вид дървен кей се проточваше към няколко малки лодки, закотвени в плитката вода, но имаше вид на самоделна временна конструкция.

Загледах някаква черно-бяла птица, която кълвеше из тинята, пристъпвайки на тънки, подобни на кокили крака. Лънди ми беше казал, че естуарът от години се пълни с пясък, но проблемът очевидно се влошаваше с приближаването до брега.

След още няколко години заливчето щеше да е напълно погълнато и тогава Крукхейвън би изгубил и последните причини за съществуването си.

Нищо чудно, че плановете на сър Стивън Вилиърс да построи яхтено пристанище се радваха на подкрепата на местните. След като го срещнах, трудно можех да си представя, че ще допусне нещо да му се изпречи на пътя, особено притесненията на "зелените". За хората, опитващи се да си вадят хляба в региона, перспективата за нова работа и нов икономически растеж навярно приличаха на спасително въже. Но добре си спомнях колко небрежно сър Стивън огледа останките на сина си и се радвах, че не ми се налага да поверявам бъдещето си на студения му и безразличен ум. Всякакво споразумение с него щеше да е фаустовско.

Бях се мотал достатъчно дълго. Обърнах гръб на пристанището и закрачих по улицата в посоката, в която Рейчъл ми показа бензиностанцията. От тази страна заливчето не беше така задръстено с наноси и над тинята дори танцуваха малки вълнички. На брега подминах труп на чайка с изкълвани очи и неестествено изкривена глава. Гледката ми напомни за Едгар, забързан във вечното си търсене на ранени животни. Или на мъртви, допълних, като се сетих за таралежа, който носеше — очевидно не правеше разлика.

Надявах се, че историята, която Рейчъл ми разказа за изчезналата му дъщеря, е само местна легенда, но не мислех, че е пълна измислица. Може подробностите да бяха поразмити или преувеличени с годините, но изчезването на малко момиченце от градче като това не се забравяше лесно от хората, дори и след двайсет и няколко години. И вероятно в крайна сметка не беше чак толкова отдавнашна случка, щом баща й все още се опитваше да я намери. Признавам, че след смъртта на Кара и Алис самият аз вероятно не бях съвсем с ума си. Болката е съсипваща дори за онези със семейство и приятели, които ги подкрепят. И не е трудно да си представиш как се разпада здравият разум на човек, който живее сам на изолирано място като Бакуотърс.

И аз можеше да свърша като него…

Каквото и да беше станало с Едгар, щях да се чувствам по-добре, ако знаех, че социалните служби го държат под око.

Отбелязах си наум да се заема с въпроса, когато се прибера, вдигнах глава и видях табелата на бензиностанцията пред себе си. Но преди нея, откъм крайбрежната страна на пътя, имаше друга табела, голяма и изписана на ръка върху белеща се дъска: "Кокър. Морска морга и сервиз".

С по-малки букви отдолу беше написано: "Разглобяване, части втора употреба и ремонти". Явно не ги биваше чак толкова в ремонтите.

Табелата висеше пред едноетажна постройка тип бунгало, вдигната пред малък пристан. На набучената с куки стена на пристана бяха закотвени и строени лодки с различни размери и в разнообразна степен на разпадане, оголените им бордове — покрити с водорасли. Кален пикап беше паркиран пред бунгалото заедно с няколко други коли, които очевидно се нуждаеха от сериозен ремонт.

Спрях, когато се сетих кое е това място. Хрумна ми да вляза и да намеря онзи, с когото говорих — вероятно Кокър, — но нямаше смисъл да започвам в спор. Човекът очевидно беше във вражда с Траск, и то достатъчно сериозна, щом беше готов да откаже работа. Ако се съди по вида на сервиза, явно не процъфтяваше.

Но преди да успея да продължа, иззад една от лодките излезе мъж. Беше на средна възраст, с петносан с масло гащеризон, опънат до скъсване по едрото му тяло, и също толкова мръсна бейзболна шапка, килната на русолявата глава. Държеше някаква машинна част в ръце и я бършеше с мазен парцал. Зяпна ме с очи, хлътнали между натежалите вежди и позатлъстелите бузи, и подканящо вдигна брадичка:

— Мога ли да съм ви полезен?

Хрипливият глас беше същият, с който говорих по телефона.

— Не, благодаря.

— Тогава какво интересно има в двора ми? — майсторът се усмихваше, но в думите му нямаше нищо дружелюбно. — Просто се възхищавате на гледката, а?

— Нещо такова.

— Аха, хората все така правят. Как е колата? Още ли е прецакана? — усмивката му се разшири при изненаданата ми реакция.

Кривите резци му придаваха хищно излъчване.

— Много ме бива с акцентите. А и нямаме кой знае колко посетители.

— Чудя се защо ли.

Усмивката трепна, но остана като залепена.

— Синът на Траск я е подкарал, нали?

— Да, подкара я — чудех се дали просто да не се отдалеча. Но по някаква причина разговорът ни приличаше на сблъсък и бях достатъчно умен да не обръщам гръб на врага.

Мъжът кимна. Продължи да бърше частта в ръцете си и бавно да я върти в парцала.

— Така си и мислех. Значи при тях сте отседнали?

— Защо?

— Ами може да му предадете едно съобщение — той направи гримаса и изостави всякакви преструвки. — Кажи на онзи чекидж…

Преди да довърши, вратата на бунгалото се отвори и отвътре излезе момиче.

— Татко, не мога да намеря…

Беше същото девойче, което видях при Джейми преди два дни. Днес не беше облечено така дръзко, но червените джинси и тесният пуловер все така не изглеждаха на място насред автоморгата. Млъкна, когато ме видя, позна ме и това изтри усмивката му. Но бързо продължи:

— Ъъъ, не можах да намеря кутията с дребните. Знаеш ли къде е?

Беше добър опит, но не успя да измами баща си. Той присви очи и погледна първо нея, после пак мен.

— Познаваш ли го?

— Разбира се, че не! — отвърна момичето бързо.

— Тогава защо ми се струва, че се знаете?

Дъщерята на майстора примигна и отвори уста, сякаш се надяваше, че извинението само ще се измисли. Таткото се обърна към мен.

— Е?

Зад гърба му момичето ме гледаше притеснено, беше на ръба на паниката.

— Какво "е"? — попитах.

— Не ми хитрей. Откъде се познавате?

— Не се познаваме! — не го излъгах, може и да бях срещал вече дъщеря му, но не я познавах.

— Не съм шибан глупак, тя те е виждала някъде.

Едва тогава предположих какво става и преглътнах импулса да му кажа да пита дъщеря си. Момичето изглеждаше ужасено. Какъвто и проблем да имаше баща й с Траск, явно беше достатъчно сериозен, за да се плаши да не открие той, че е посещавала сина на врага му.

— Минах през града онзи ден — отвърнах. — Може тогава да ме е видяла.

— И какво си правил тук?

— Не е твоя работа — отвърнах спокойно.

Мой ред беше да го гледам изпитателно. Забелязах кипването на съмнението, докато майсторът се чудеше кой съм. Дъщеря му стоеше и притеснено човъркаше яркочервения си нокът. Моментът беше подходящ да си тръгна.

— Радвам се, че се запознахме — заявих, без да става ясно кого от двамата имам предвид.

Оставих ги да ме зяпат, обърнах се и си тръгнах.

Бензиностанцията се намираше малко по-нататък по пътя. Беше съвсем малка, с две колонки гориво с марка, която не бях чувал дотогава. Но тъй като освен свещите, от които имах нужда, продаваха и скромен набор хранителни стоки, успях да напазарувам замяна на всичко, донесено от Рейчъл в къщата за гости.

На връщане минах покрай моргата и почти очаквах отново да ме приклещят, но не видях следи от обитателите й.

На площадчето намерих банкомат и изтеглих сума, която се надявах, че ще е достатъчна, за да платя на Джейми. Ако не стигаха, щеше да се наложи да пратя останалата част, след като се прибера в Лондон. Мисълта за връщането беше потискаща, избутах я и вместо това отидох да се срещна с Рейчъл.

Кафенето се казваше точно така, с главна буква, да не би случайно някой да не е разбрал. Приличаше повече на старомодна чайна, отколкото на кафене, стъклената витрина беше пълна с торти и сандвичи, наблъсканите нагъсто маси бяха застлани с червено-бели карирани покривки. Имаше дори звънче, което весело запя, когато влязох вътре.

Но нямаше и следа от Рейчъл. Или от други хора — аз бях единственият посетител. Зад щанда заварих видимо уморена жена с топла усмивка. Поръчах кафе и отидох на една от масите до прозореца. Въпреки че се чувствах много по-добре, възможността да поседна след разходката ме зарадва. Отвън заливът вече не изглеждаше така мрачен, понеже не виждах замърсеното дъно. Не беше трудно да си представя, че едно време Крукхейвън е бил приятно градче — преди естуарът да се задръсти и водата да избяга.

Опитах се да не си гледам часовника, докато чаках, но го направих веднага щом спрях да полагам съзнателно усилие. Рейчъл закъсняваше с десет минути. Не беше много, но се хванах, че се притеснявам да не би да си е променила намеренията или дори да е забравила за уговорката — и точно тогава вдигнах очи и я видях да бърза през площадчето.

Носеше торба с покупки и изглеждаше притеснена. Изражението й се проясни, когато погледна към витрината и ме забеляза. Звънчето над вратата се обади отново при влизането й.

— Съжалявам за закъснението — извини се задъхано. — Здравей, Деби, как си?

— О, оцелявам… — жената зад щанда изглеждаше доволна да я види. — Имаме прясно изпечени мъфини с портокал и канела. Или, ако предпочиташ, кейк с кафе и орехи, вчера съм го правила.

Рейчъл театрално изкриви лице в престорено болезнена гримаса.

— Лошо ми влияеш, нали знаеш? Ти какво ще хапнеш?

Гледаше ме очаквателно, докато сядаше, но аз не си падам много по сладкото.

— Ще си остана с кафето, благодаря.

— Той ще яде кейк — заяви Рейчъл на жената с усмивка. — На мен дай мъфин и лате, моля.

Вдигнах ръце примирено.

— Кейк с кафе да е.

— Не е редно да ме оставяш да ям сама — Рейчъл погледна към щанда, където жената се бе заела с латето и прикриваше разговора ни под съскането на гореща пара. — Старая се винаги да спирам тук, когато идвам в града. Деби изгуби съпруга си миналата година и има две деца, така че й е нужна цялата подкрепа, която може да получи. Освен това всичко е домашно и наистина я бива в сладкарството.

— Разбрано. Готов съм да се жертвам. Купи ли всичко, от което имаш нужда?

— Аха, бяха просто няколко дреболии, които ни свършват. Някой е изял всичките яйца и е изпил млякото.

— Значи добре, че и аз купих малко… — вдигнах торбата си.

Тя се засмя.

— Това да ми е за урок. Сериозно, не трябваше да го правиш. Търсех си извинение да се измъкна за час-два от къщата. Не вреди да оставяш другите на спокойствие от време на време…

Това беше първият й сериозен намек за напрежението, което смазваше семейството, но ми се стори, че просто й се изплъзна, не беше покана за разговор по темата. Припряно продължи нататък.

— Е, купи ли свещи?

— Да, купих. Освен това имах доста любопитна среща с онзи тип с морската морга. Кокър, нали така се казва?

Тя посърна.

— Какво стана?

Разказах й, че съм опитал да наема Кокър за ремонта на колата и колко неприятно се е държал.

— Май чувствата между него и зет ти не са особено нежни.

— Може и така да се каже — Рейчъл млъкна, понеже собственичката й донесе кафето и кейка. Усмихна й се. — Благодаря, Деби. Страхотно изглежда.

Вярно си беше. Взирах се в парчето в чинията си и се запитах дали ще успея да го изям. Щом Деби се върна зад щанда, усмивката на Рейчъл угасна.

— Съжалявам, нямах представа, че вече си се сблъсквал с Дарън Кокър, иначе щях да те предупредя да стоиш далеч от него. Той води някаква вендета срещу Андрю и Джейми. Всъщност май срещу всички ни. Дълга история, но не мислех, че и ти ще попаднеш в месомелачката.

— Няма нужда да ми обясняваш. Надявам се само да не съм предизвикал неприятности.

Рейчъл се усмихна мрачно и разбърка кафето си.

— Повярвай ми, няма начин да влошиш положението с Дарън Кокър.

Не бях особено сигурен.

— Дъщеря му също беше там.

— Стейси ли? — Рейчъл вдигна глава, забравила за кафето. — Откъде я познаваш?

— Видях я при къщата онзи ден. Тя ме позна и баща й го забеляза.

— О, боже, пак ли е идвала да се вижда с Джейми?

Имах чувството, че нагазвам в по-мътни води, отколкото бях възнамерявал.

— Не казах нищо на Кокър и тя го отрече. Но не мисля, че й повярва.

Рейчъл затвори очи и въздъхна.

— Да, прав си. Вероятно си се досетил, но Джейми е имал връзка със Стейси. Били са хлапета, но ситуацията се оплескала и… предизвикала проблеми. Кокър й забранил да го вижда, а честно казано, Джейми и бездруго вече не се интересува от нея. Загубил интерес преди доста време, но Стейси не е от хората, които приемат "не" за отговор.

— Общо взето се досетих.

Това ми спечели усмивка, макар и доста напрегната. Рейчъл побутна мъфина с вилица.

— Не мога да виня баща й, задето е закрилнически настроен. Тя е единствена дъщеря на Кокър и Андрю не е най-тактичният човек на света, когато си изпусне нервите. Но механикът наистина прекали и превърна случката в тази глупава вендета. Все едно сме Монтеки и Капулети, само дето всичко е едностранно и Стейси не е Жулиета.

Стори ми се изненадана, когато се засмях.

— Знам, звуча субективно. Но се е случило, преди да дойда тук, така че няма нищо общо с мен. За първи път узнах чак месец след… след като пристигнах и се сблъсках с Кокър в града. Нямах идея кой е, но той се нахвърли върху мен с… някаква тирада, че на Андрю му дошло дюшеш изчезването на Ема, наричаше я "заседналата кучка" и по-лошо. Така де, кой говори подобни неща? И то на човек, когото дори не е срещал?

Лицето на Рейчъл се бе зачервило, но не бях сигурен дали е разстроена, или по-скоро гневна.

— А ти какво направи?

— Казах му да си го завре отзад — тя взе вилицата и ръгна свирепо мъфина. — Май подейства.

Помъчих се да си представя дребната жена пред мен лице в лице с гръмогласния собственик на морската морга и реших, че всъщност не е нужна кой знае колко фантазия.

— Каза ли на полицията?

— За какво? Не, но те разпитваха Кокър при изчезването на Ема заради проблемите с дъщеря му и Джейми. По-скоро рутинно. Той е задник, но нищо повече… — спътничката ми се загледа умислено в чинията ми и изкриви устни в суха усмивка. — Най-добре си изяж кейка!

Схванах намека и зарязах темата. След това поведохме по-лек разговор, като избягвахме личните теми. Тя ми разказа как навремето Крукхейвън бил процъфтяващо крайбрежно градче, което печелело от съседната стридоловна компания и било дом на малка флотилия рибарски катери. Но намаляващите рибни пасажи и наносите в естуара променили всичко.

— Не мисля, че някой е осъзнавал колко голям проблем са наносите, поне отначало — каза ми Рейчъл, свила шепи около чашата с кафе, която държеше над трохите от мъфина. — Понеже не се случило за една нощ, хората като цяло пренебрегвали пясъка. Повече се притеснявали за намаляването на рибата, отколкото за залива, а когато осъзнали какво става, вече било твърде късно.

— Не може ли да се мине с драга?

— Може, но положението е толкова лошо, че ще излезе безумно скъпо. Още десетина години и целият район ще е като Бакуотърс — или тинести равнини, или солени блата. Което не е лошо от гледна точка на околната среда, но е като бедствие на забавен каданс за хората, които живеят тук. В определен смисъл е по-ужасно от наводненията. След края им поне може да се застрои наново, дори след бедствия като Голямото наводнение в Северно море. Чувал ли си за него?

Не бях. Представата ми за историята на този тип бедствия беше в най-добрия случай смътна, но ми се струваше, че всяка година носи депресиращи новини за все повече селища, ударени от водата. Макар че очевидно явлението не беше ново.

— Било голямо бедствие през петдесетте — обясни Рейчъл и остави чашата си. — Голямо цунами заляло нас и Северна Европа. Убило стотици по Източното крайбрежие, а Югоизтокът бил ударен наистина тежко. Канви Айлънд бил обезлюден, а Крукхейвън — практически изравнен със земята. Градчето го преживяло, но сега е различно. Без залива е трудно да си представиш как биха се възстановили.

— Ами развитието на яхтеното пристанище? Това няма ли да промени положението? — едва след като го казах, осъзнах, че вероятно въвличането на Вилиърс в разговора не бе най-добрият избор. Но дори да имаше нещо против, Рейчъл не го показа. Само изпухтя.

— Не ме карай да подхващам темата! Да, ако бъде направено както трябва, вероятно би могло да ограничи щетите. Не съм от крайните Зелени, които прегръщат дърветата. Наясно съм, че трябва да има компромиси. Сегашната схема обаче като цяло изисква целият район да мине под ножа, да се погребат блатата под бетон и асфалт, а всичко наоколо да се превърне в скъпарски воден парк. И понеже големите клечки знаят, че хората са отчаяни, размахват пред носа им перспективата за работа и просперитет и се опитват да изринат с булдозера всички възражения. Боже, всеки път, щом чуя името Вилиърс и… — тя си прехапа езика и се усмихна тъжно. — Е, няма значение. Май трябва да се прибираме. Обещах на Фей, че ще я изведа после, а тя не търпи да чака!

Рейчъл се усмихна, докато говореше, любовта й към дъщерята на Траск беше очевидна. Почудих се дали това е причината да остане със семейството толкова дълго. Но и не бях осъзнал колко късно е станало — часовникът на стената зад щанда показваше, че седим в кафенето вече над час. Когато станахме, сърцето ми натежа. Настоях да платя и похвалих собственичката на кафето за кейка, макар още да чувствах зъбите си покрити със захар.

— Какви са плановете ти сега? Предполагам, че полицията ще иска да погледнеш стъпалото от вчера? — попита Рейчъл, докато вървяхме към лендроувъра. Направи гримаса. — Ама че странно прозвуча. И не се притеснявай, просто питам. Наистина не искам да чувам подробности.

— В пълна безопасност си. И без това няма да работя по него.

Тя ме погледна изненадано.

— Как така? Мислех, че си повикан като специалист.

— Май полицията смята, че съм сторил предостатъчно.

— Но ако не беше ти, нямаше да го намерят!

Свих рамене, понеже не исках да навлизам в темата.

— Понякога е така.

— Значи в такъв случай тръгваш право за Лондон?

— Веднага щом колата ми бъде готова.

Рейчъл мълча, докато прекосихме целия площад пред залива. Изненадан бях колко лесно се говореше с нея и се надявах, че и тя се чувства по същия начин. Но помежду ни сякаш внезапно се породи напрежение. Стори ми се умислена. Извади ключовете си пред колата, отключи и спря.

— Не го приемай погрешно, но…

Телефонът й прекъсна онова, което се канеше да каже. Да не приемам погрешно кое, почудих се притеснено. Опитах се да се сетя дали съм сгрешил някъде, докато тя вдигаше телефона.

— Здравей, Андрю, аз просто… Не, защо?

Видях изражението й да се променя. Каквото и да чу отсреща, не беше хубаво.

— Кога? — Рейчъл се вслуша. — Добре, идвам веднага!

— Всичко наред ли е? — попитах, когато тя пъхна телефона в джоба си и захвърли отзад торбата с покупките.

— Трябва да тръгваме.

Вече се качваше и палеше. Едва успях да стигна до седалката от другата страна, и тя вече обръщаше колата.

— Какво е станало?

Лицето й беше бледо и съсредоточено, но стърженето, с което рязко смени скоростите, издаваше емоциите й.

— Фей е изчезнала.

13

През по-голямата част от пътя до Крийк Хаус Рейчъл караше мълчаливо. Не можеше да ми каже нищо повече, освен че дъщерята на Траск излязла преди час след скарване с брат си и оттогава не са я виждали. Нито кучето й.

— Имаш ли представа къде може да е отишла?

Тя намали скоростта, докато вземахме един тесен завой, после отново натисна газта. Прибирахме се по друг път, доста по-бърз, тъй като отливът позволяваше на стария дифендър да прегазва все още наводнени бродове.

— Вероятно в Бакуотърс. Явно й е доскучало да ме чака и е поискала Джейми да я изведе с лодката. Той бил зает, така че тя си тръгнала сърдита.

Чувах ясно самообвинението в гласа й и се чувствах по същия начин. Ако не бях поканил Рейчъл на кафе, вече щяхме да сме се прибрали. А Джейми вероятно е бил зает с моята кола.

— Правила ли е такива неща и преди?

— Веднъж-дваж. Андрю й е забранил да излиза сама, но сам знаеш как действа това на децата.

Почувствах се малко поуспокоен, щом го чух. Изчезването на момичето звучеше по-скоро като детски бунт, отколкото като нещо сериозно.

Бяхме стигнали до същия брод, където колата ми заседна в прилива. Все още беше частично покрит с вода, виждаше се само светла ивица под повърхността, но Рейчъл не се поколеба. Мина на ниска предавка и навлезе в потока, като вдигна вълна от вода около гумите. Инстинктивно се свих, после се отпуснах. Очевидно не за първи път минаваше оттук, а и подобният на комин шнорхел на стария лендроувър превръщаше прехода в песен.

Изкачихме отсрещния бряг и Рейчъл отново настъпи газта. Подмина къщата за гости и пристигнахме в Крийк Хаус за време, доста по-малко от онова, което бе нужно на Траск да ме довлече с колата. Джейми вече тичаше към нас, когато спряхме на чакъления паркинг. Собствената ми кола стоеше наблизо, непокътната, но с отворен капак. Рейчъл дръпна ръчната и скочи от колата.

— Върна ли се вече?

— Не — синът на Траск беше пребледнял и разтревожен. Почти не ме погледна. — Татко приготвя лодката.

— Какво стана? — попита Рейчъл, когато тръгнаха към къщата.

Не знаех какво друго да правя, така че ги последвах.

— Нищо, но нали знаеш каква е Фей. Вдигна голям скандал, понеже не исках да зарежа всичко и да я изведа с лодката.

— Видя ли я да излиза?

— Не, но малко след това татко дойде и попита къде е. Не беше при къщата, Кейси също я нямаше. Не са наоколо, значи е отишла сама към Бакуотърс. Боже, тя е толкова глезено…

— Стига толкова — Траск се появи иззад къщата точно когато излязохме от горичката, навиваше в ръце найлоново въже. — Ако проявяваш повече търпение към нея, може и да не се държи все така.

— Не съм виновен само аз, нали? — промърмори под нос Джейми. Баща му се обърна и стисна зъби.

— Какво каза?

— Нищо.

Започвах да се чувствам все по-излишен. Нямах работа да си пъхам носа в семейните им свади. И те определено нямаха нужда от мен.

При все това не можех просто да вдигна ръце.

— Мога ли да помогна с нещо? — попитах, по-скоро за да сваля напрежението.

Траск за последно премери сина си с поглед и се обърна към мен.

— Не, няма нищо. Можеш да…

Всички чухме кучето едновременно. Започна с тихо скимтене отдалеч и след малко дребното мелезче се появи между дърветата. Козината му беше мокра и кална, все едно е плувало в потока, и видимо куцаше. Погледнах зад него, но дъщерята на Траск не се виждаше. Животното изскимтя пак и когато приближи, видях, че козината му е изцапана с нещо по-тъмно от кал.

— Тя кърви! — извика Рейчъл и се втурна към кучето. — О, цялата е нарязана!

Малкото кученце изквича и размаха опашка, докато биоложката се опитваше да го огледа. Трепереше нещастно, а кървавите петна по калната му козина вече се виждаха ясно.

— Приличат на ухапвания! Явно нещо я е нападнало… — заключи Джейми.

— Може ли да погледна? — попитах.

Той се отмести. Кучето се разквича, когато разтворих гъстата му козина, за да погледна по-добре раните. Бяха като цяло повърхностни — или накъсани порязвания, или малки дупчици.

— Не са ухапвания — заявих. Зъби или нокти щяха да разкъсат плътта много по-дълбоко. По-добрата новина бе, че не са и с чисти ръбове от нож. — Приличат ми повече на разкъсвания. Все едно се е закачила на нещо.

— На какво? — попита Джейми, все едно вината беше моя.

Нямах отговор. Траск и бездруго бе изгубил интерес към кучето. Закрачи през горичката в посоката, от която то беше дошло и сви шепи около устата си:

— Фей! Фей!

Не получи отговор. Огледа празната шир, после се върна.

— Ще изкарам лодката нагоре в Бакуотърс. Джейми, ти тръгни по потока към къщата за гости. Вземи си телефона и ми се обади в мига, в който намериш нещо.

— Ами ако няма…

— Просто действай!

— Ами аз? — попита Рейчъл, когато Джейми се затича.

— Ти стой тук. Ако Фей се върне, ми се обади.

— Но…

— Няма да споря! — Траск вече крачеше към ъгъла на къщата. Тръгнах след него.

— Ще дойда с теб!

— Нямам нужда от помощ.

— Може да ти потрябвам, ако дъщеря ти е пострадала.

Той ме изгледа сърдито, сякаш се ядосваше, че съм изразил на глас страха му. Но Рейчъл ни бе последвала и се намеси, преди Траск да реагира.

— Той е лекар, Андрю. Видя Кейси.

Траск се поколеба, после кимна отсечено. Стигнахме предната страна на къщата. Тя беше почти изцяло от стъкло, с огромни прозорци, които гледаха право към потока. На водата се полюляваше понтонен кей, за него беше привързана лека лодка от стъклопласт с извънбордови двигател. Понтонът се залюля, щом Траск се засили по него и се качи в лодката.

— Отвържи въжето!

Отвързах го и се качих, зелената вода се плискаше около покритото с водорасли дъно при люлеенето на лодката. Седнах на носа, а Траск запали двигателя със силен изблик изгорели газове. След това даде газ и потеглихме нагоре по течението.

Погледнах през рамо и видях Рейчъл да се взира след нас, приклекнала до кучето.

Траск не каза и дума, докато лодката ревеше нагоре по потока и навлизаше все по-навътре в Бакуотърс. Отливът бе оголил кални брегове и от двете страни, но все още имаше достатъчно вода в средата за плитко газеща лодка като тази.

Проследих една чайка, която се спускаше и издигаше над нещо във водата, но се оказа само найлонова торба.

— Дъщеря ви има ли телефон?

— Не…

— Така си и мислех. Очаквах да се ограничи само с този отговор, тъй като упорито се взираше напред по течението на потока. Той обаче допълни: — Казах й, че е прекалено малка.

Нямаше смисъл да се опитвам да поддържам разговор. Единственото, което щеше да го накара да се почувства по-добре, беше да намерим дъщеря му. Можех да си представя мислите му в този момент, познавах ги с болезнена яснота.

— Има ли много места, където може да е отишла?

Андрю зави около ивица вълнички във водата, единственият знак, че точно под повърхността се крие пясъчна дюна.

— Няколко са, но пеша се стига трудно. С лодката можем да обиколим повече площ.

Солените тресавища отстъпиха пред високи редици тръстики. На места заради отлива се издигаха дори над главите ни и лодката сякаш се носеше в канал между тях. От време на време Траск викаше дъщеря си по име, докато бръмчахме напред. Получаваше шумен отговор от обезпокоените птици, но нищо повече. Подминавахме цепнатини в бреговете, които приличаха на вторични канали, разклоняващи се от основното течение, но когато ги приближавахме, виждах, че са задънени. Нищо чудно, че тук идваха твърде малко лодки — беше лесно да се изгубиш в лабиринта от тръстики и вода.

Отливът сериозно бе напреднал за краткото време от потеглянето ни — сега бреговете на потока се издигаха и от двете ни страни като тинести каньони. Макар да се придържахме в самия център на канала, беше очевидно, че няма да успеем да стигнем много по-далеч, преди да излезем на сухо. Когато стигнахме до място, където дълга наносна гърбица разделяше потока на две, Траск остави лодката да бръмчи на празен ход и задъвка напуканата си устна, докато изучаваше разделящите се канали.

— Какво има?

— Не знам кой път би хванала оттук, а отливът няма да позволи да претърсим и двата.

Той решително угаси двигателя. Лодката се разлюля, когато се изправи и изкрещя във внезапната тишина.

— Фей!

Не получи отговор. Водата се плискаше в корпуса, докато лодката полека дрейфуваше назад. С мрачно изражение Траск отново извика името на дъщеря си и после се пресегна да запали двигателя.

— Задръж! — обадих се аз.

Имах чувството, че съм чул нещо, точно когато той помръдна. Траск спря и се вслуша.

— Не мога да…

И тогава се повтори. Ужасеният глас на момиченце:

— Татко!

Този път и Траск го чу:

— Тук съм, Фей, идвам! — извика той и запали двигателя.

Кокалчетата му бяха побелели на кормилото, докато насочваше лодката в лявото разклонение. Изгнили дървени колци обграждаха бреговете, стърчаха от тинята като счупени зъби. Подминахме разпадащите се останки на стара, ръждива метална барака, после лодката взе поредния завой и видяхме дъщерята на Траск.

Лежеше наполовина потопена във водата, ридаеше и беше покрита с тиня. Навсякъде около нея от повърхността на потока стърчеше нещо, което помислих за оголена от отдръпващата се вода трева. След това се приближихме и осъзнах какво виждам.

Потокът бе задръстен от бодлива тел.

— Боли ме, тате! — изхълца Фей, когато скочихме от лодката и заджапахме през студената вода към нея.

— Знам, няма нищо, скъпа! Опитай се да не мърдаш!

Тя и бездруго не можеше да помръдне. Само едната й ръка беше свободна; другата бе оплетена от ръждивата тел. Бодлите се забиваха в кожата и дрехите й, а тинята, която я покриваше, беше смесена с кръв. Над водата се виждаше само торсът на Фей, но не се съмнявах, че и краката й под водата са омотани в телта.

Беше пребледняла, с лице цялото в сълзи.

— Кейси скочи във водата и започна да пищи. Опитах се да й помогна, но тя се освободи, а аз пропаднах и… и…

— Шшшт, спокойно. Кейси е добре, прибра се у дома.

Траск приклекна до дъщеря си и внимателно опипа телта.

Държеше се като съвсем различен човек от онзи, с когото пътувах досега — нежен и търпелив. Но в погледа му имаше страх, когато се обърна към мен.

— Ще трябва да държиш телта неподвижна — заяви с тих глас.

— Можем да извикаме спасителен отряд… — подех, но той поклати глава.

— Ще им отнеме прекалено много време да стигнат дотук. Няма да я оставя в това състояние.

Разбирах как се чувства — ако това беше моята дъщеря, и аз нямаше да чакам. Но не бях сигурен кой от двама ни може да я освободи, без да влоши нараняванията.

Виждах обаче, че Траск е взел решение. Фей се паникьоса, когато видя какво се кани да направи.

— Не, не, не, не, аз…

— Шшшт, трябва да си храбра! Хайде, дръж се като голямо момиче!

Тя стисна здраво очи и извърна лице встрани, а баща й се захвана за работа. Наясно, че ще ни потрябва, аз си свалих якето и го окачих на сухия бряг, преди да се присъединя към тях. Да се мокря сега, едва възстановил се от болестта, не бе добра идея, но нямах избор. Траск бе стиснал здраво устни, докато, мрачен и съсредоточен, клечеше до гърдите във вода и опипваше за бодлите под повърхността. Тинята ме всмукваше, когато посегнах да взема вече освободената намотка и се постарах да я удържа неподвижна. Не беше лесно. Макар да бях издърпал ръкавите на ризата си, за да си пазя ръцете, и двамата с архитекта скоро кървяхме — острият метал разкъсваше кожата ни като хартия.

Дори при това условие знаех, че сме извадили късмет. Ако настъпваше прилив, историята щеше да се развие съвсем различно. Докато гледах Траск и дъщеря му, усетих облекчение и радост, но ме прободе и болката от собствената ми загуба. Сега обаче не можех да си позволя да се разсейвам. Изтласках мисълта надалеч и огледах по-внимателно бодливата тел. Потокът тук бе частично преграден от пясъчен нанос, който образуваше езеро, на вид достатъчно дълбоко да остане пълно дори при отлив. Над повърхността стърчаха само няколко намотки тел, размърдани от борбата на момичето. По принцип бодливият капан щеше да стои напълно потопен и се вбесявах от мисълта, че някой идиот е захвърлил толкова опасно нещо в потока.

Траск се мръщеше от усилие, докато посягаше под водата.

— Добро момиче. Само още една! — каза на дъщеря си. Погледна ме. — Приготви се да изтеглиш телта!

Напрегна рамене и момичето изпищя от болка. След това Траск вече вдигаше Фей и водата се стичаше и по двама им, когато се изправиха. Телта беше по-тежка, отколкото очаквах, и едва помръдваше, докато я издърпвах встрани, за да може Траск да изнесе дъщеря си по тинестия бряг. Фей хълцаше и се притискаше към баща си, който й шепнеше успокоително. Трепереше и кървеше, но раните й не изглеждаха сериозни. Слава богу, помислих си, и пуснах телта.

В този момент момичето погледна към мен и очите й се разшириха от ужас. Обърнах се и видях вълнение в средата на потока. Водата се завихри, все едно отдолу се върти голяма риба, която приближава повърхността.

Окачен на бодливата тел, трупът се показа бавно във въздуха с ръце и крака, увиснали като на счупена кукла. Фей се разпищя, а бледата глава обърна празно око към небето.

После, все едно се криеше от дневната светлина, трупът потъна отново и водата го погълна.

14

Черноглавата чайка беше намерила нещо. Застина с наклонена глава и обърнато към тинята око, после удари с човка. Последва кратка, неравна игра на дърпанка и птицата извади от потока малък кафяв рак. Крачетата му шаваха, сякаш е паднал по гръб, инстинктът да оцелява продължаваше да го движи и в последните мигове на живота му. След това жълтата човка се стовари отново, разкъса чувствителното коремче и ракът се превърна в поредната брънка от хранителната верига.

Отклоних поглед, а чайката се зае с обяда си. На брега до мен Лънди се взираше в мокрия труп, окачен на бодливата тел.

— Значи на това му викаш да се кротнеш, а?

Каза го без злоба. Но и двамата знаехме, че тази находка е по-различна от маратонката.

Тя променяше всичко.

Трупът беше окачен на бодливата тел като камара мръсно пране. Нивото на водата в потока не беше спаднало достатъчно, за да го разкрие целия, но от кръста нагоре той вече стърчеше в цялото си разложено великолепие. Полицаите и криминолозите стояха в гащеризони на брега и чакаха водата да се оттече докрай, за да започнат неизбежната задача по изваждането. Поне отливът подсказваше, че няма да има нужда от водолази — докато стигнат дотук, потокът щеше да е пресъхнал толкова, че да не са необходими.

Точно сега обаче чакането изглеждаше дълго.

Бях се върнал до Крийк Хаус заедно с Траск, след като освободихме дъщеря му от бодливата тел. Нямаше смисъл да стоя при потока, докато дойде полицията. Трупът беше потънал отново и нямаше къде да избяга. Освен това трябваше да си сваля мокрите дрехи. Тъкмо бях оздравял от една простуда след намокряне и не беше нужно да си насилвам късмета.

Управлявах лодката, докато Траск прегръщаше дъщеря си. Погледнах ги и се почувствах като натрапник. Усетих неприятно чувство, което болезнено напомняше на завист. Макар Фей да бе по-голяма от дъщеря ми, по времето когато загина, пак бе по-малка, отколкото Алис щеше да е днес. Мисълта тежко пулсираше в главата ми, докато лодката бучеше по потока. Казах си, че вероятно се поддавам на студа и изтощението и се опитах да се съсредоточа върху по-належащите проблеми. Не можехме да се погрижим за раните на Фей на открито, но макар че щяха да й трябват шевове, порязванията не изглеждаха достатъчно дълбоки, за да доведат до сериозна кръвозагуба.

По-притеснителен беше рискът от инфекция от заразената вода. Разлагащият се труп е домакин на всевъзможни бактерии, включително и на потенциално смъртоносни. Заради естеството на работата си бях ваксиниран срещу повечето, а и бездруго пиех антибиотици. Но момичето щеше да има нужда от пълен курс ваксинации, както и баща й. И двамата си бяхме нарязали ръцете на бодливата тел, Траск — значително по-сериозно от мен.

Не мислех обаче, че има особена опасност. Бащата и дъщерята не бяха влизали в пряк контакт с тялото, а солените води на потока се опресняваха от постоянните приливи и отливи. Най-непосредствената заплаха за Фей бяха шокът и хипотермията. Макар че температурата на водата не беше чак толкова ниска, пролетта едва сега започваше и все още беше студено. Бях дал на архитекта сухото яке да я увие, но не можех да помогна много. С изключение на една дребна подробност.

Траск стоеше вцепенен и с обезкървено лице, докато палех двигателя и потеглях към къщата. Придържах се към дълбоката вода в средата на потока. Не казваше нищо, но не беше трудно да се познае какво мисли.

Той трепна стреснато, когато го побутнах по рамото, за да му привлека вниманието.

— Беше мъж — казах му тихо. — Чуваш ли? Мъж беше!

Стори ми се, че се прегърби, но после положи видимо усилие да се вземе в ръце. Кимна и притисна дъщеря си по-здраво, докато натисках газта и насочих лодката с рев по течението.

Надявах се, че съм взел правилното решение.

Истината е, че не беше възможно да се познае полът на трупа — не и от краткия поглед, който бях успял да му хвърля. При нормални обстоятелства не бих си сложил главата в торбата. Но момичето имаше нужда от баща си, а Траск беше на ръба. Нищо чудно. Само преди два дни беше намерен трупът на заподозрения убиец на жена му. Достатъчно сериозен източник на притеснения за всекиго, без да се налага да умува дали не сме открили и нейните останки…

Затова реших, че е по-добре да говоря по-скоро като лекар, отколкото като съдебен антрополог. Ако бях прав, щях да спестя на семейството дни на мъчително чакане. Ако грешах… е, правил съм грешки и преди, и то по по-несериозни причини.

Вече от къщата се обадих на Лънди да му съобщя какво се е случило и се съгласих да се срещнем при потока. Траск се беше порязал лошо на бодливата тел и Джейми откара баща си и сестра си в болницата. Аз се преоблякох в сухи дрехи от пътната чанта и се погрижих за раните, доколкото беше възможно. Якето ми вече не беше нужно — загърнаха Фей в одеяло, но беше мокро и кално. Оставих го и приех предложеното от Рейчъл старо яке на Траск и чифт гумени ботуши, с които замених моите, които бяха прогизнали. Меланхолията, която ме бе завладяла по обратния път, се разсея покрай новите неотложни задачи. Предвид случилото се поне физически не се чувствах чак толкова зле. Лекото замайване се дължеше по-скоро на адреналина. Когато открих, че Рейчъл ще води раненото куче на ветеринар, я помолих да ме остави колкото се може по-близо до онзи участък от потока, където бяхме видели трупа.

Оказа се по-лесно да стигна дотам пеша, отколкото мислех. Пътят пресичаше малко мостче и то се намираше на няма и петдесет метра от мястото, където Фей се беше закачила на бодливата тел. Беше удобно като указание къде да дойде полицията, а и имаше нещо като пътека — слизаше от самия мост към потока. Оттам бяха нужни само няколко минути пеша по протежение на брега, за да се стигне до завиреното място с телта.

Първо пристигнаха двойка униформени полицаи. Единият остана да чака на моста, а аз заведох другия при потока, не след дълго се събра и останалата част от служебния цирк, задължителен за всяко местопрестъпление. Когато пристигнаха Лънди и Фриърс, нивото на потока беше спаднало все едно са му дръпнали запушалката, и се бяха разкрили намотки бодлива тел, които стърчаха от водата като ръждиви клони.

Сантиметър по сантиметър се появи и трупът. Първо главата, темето й се показа над повърхността като купола на медуза. После раменете, гърдите и ръцете. Мъртвецът носеше дебело кожено яке, или кафяво, или черно на цвят, макар че беше твърде мръсно и мокро, за да сме сигурни какво е. Висеше с лицето надолу. Единият лакът бе изкривен в невъзможна посока, а китките бяха окапали и в ръкавите на якето се виждаха кости и стави. Килната настрани, главата като че ли също беше на косъм да се отдели, поддържана по-скоро от бодливата тел, отколкото от оцелели тъкани.

Фриърс изчака нивото на водата да спадне достатъчно, за да огледа трупа, и после се насочи обратно към моргата. Очевидно беше, че освобождаването на крехките останки от бодливата тел, без да ги повредим, ще е бавен процес, а патологът не ми се струваше особено търпелив човек. Не че имаше смисъл да стои с нас. Кларк беше задържана по работа в съда, но Лънди беше напълно способен да надзирава операцията, докато тя пристигне.

Нямаше причина да стоя и аз — като свидетел, технически нямах право дори да съм тук. Но никой не предложи да си тръгна, така че седнах на една удобна могилка с пластмасова чаша с донесеното от Лънди кафе и се загледах как отливът постепенно разкрива своята тайна.

— Не е нещо, което човек иска хлапето му да види, а? — коментира инспекторът, докато криминолозите нагазваха в потока. Лошо място е избрало кучето й да поплува. Смяташ ли, че е могло да го надуши?

— Вероятно.

Разполагах с доста време за мислене, докато чаках. Кучешкото обоняние би било достатъчно чувствително да надуши силно разложен труп, който се е приближил до повърхността с намаляване на водата. Рейчъл ми бе споменала, че Траск е купил кучето за дъщеря си едва след изчезването на съпругата му и е при тях по-малко от седем месеца. През дългата и влажна зима навярно не се бяха разхождали особено често из Бакуотърс. Така че беше възможно — дори вероятно — до днес възбудимото младо животно да не е имало шанс да открие интригуващата миризма, лъхаща от водата.

Криминолозите започнаха да се борят с бодливата тел, за да приближат трупа. Носеха дебели работни ръкавици и гумени гащеризони, но въпреки това не им завиждах за задачата. Лънди продължи да ги гледа, макар че говореше на мен:

— Чух се с Траск по пътя. Каза, че си му споделил, че трупът е на мъж — тонът му беше въпросителен и укорителен едновременно.

— Реших, че си има достатъчно тревоги и без да се чуди дали сме открили жена му.

— А ако грешиш?

— Тогава ще се извиня. Но дори ако това е жена, не би могла да е Ема Дерби.

Лънди въздъхна.

— И аз не мисля така.

Долната половина на тялото беше все още под вода, така че нямахме възможност да оценим ръста на мъртвеца. Но, дори ако имахме предвид набъбналата от газовете плът и дебелото кожено яке, ширината на гърдите и на раменете подсказваше много. Независимо чие тяло висеше пред нас, човекът беше едър и масивен.

Което не означаваше непременно, че е мъж. Определянето на пола на труп, особено на силно разложен като този, невинаги бе лесно. Макар че съществуват типични за мъжете и жените характеристики на скелета, границата между тях често е неясна. Скелетът на младеж от мъжки пол спокойно би могъл да напомня този на възрастна жена, например. А и не всички напълно развити мъже се подчиняваха на традиционния стереотип за едрокостна мъжественост, нито пък всяка жена беше непременно дребна и с леки кости.

Преди време работих по случай, който включваше скелет, висок над метър и осемдесет. Черепът имаше масивна, квадратна челюст и силно изразени надочни дъги, което като цяло са ясни показатели на мъжкия пол. Полицията смяташе, че може да е липсващ баща, изчезнал преди единайсет месеца, но в крайна сметка овално оформената тазова кухина и ширината на голямата седалищна изрезка разкриха, че тялото е женско. Зъбните отпечатъци в крайна сметка го идентифицираха като четиридесет и седем годишна учителка от Съсекс.

Поне доколкото ми е известно, изчезналият мъж така и не беше открит.

И въпреки всичко от малкото, което виждах от тялото, окачено на бодливата тел, ставаше ясно едно — беше прекалено едро, за да е принадлежало на слабата жена, чийто автопортрет стоеше в къщата за гости.

Нивото на потока беше спаднало до минимума, който обикновено достигаше. Пясъчният нанос образуваше ефективен бент от тази страна и оформяше езерце, широко по-малко от двайсетина и дълбоко около два метра. Криминолозите бяха извадили тялото до под бедрата, но краката все още бяха скрити под повърхността.

Лънди, криминолозите и отговорникът на местопрестъплението водеха дискусия за най-добрия начин за сваляне на трупа от телта.

— Не можете ли да измъкнете цялото нещо? — попита Лънди, докато колегите му джапаха из мътните води.

Една от тях, млада дама, напълно лишена от полови белези и неразпознаваема под защитното облекло, поклати глава.

— Твърде тежко е, предполагаме, че телта е закачена на дъното. Ще се опитаме да свалим тялото.

— Добре, но внимавайте с тези шипове. Не искам да се налага да попълвам формуляри за нещастни случаи.

Това му спечели гърлен смях. Лънди се взираше умислено в трупа.

— Колко време е престоял тук според теб? — попита.

И аз самият умувах над същото. Докато двамата с Траск не разместихме трупа, той вероятно е бил потопен в по-дълбоки води, завирени от наноса дори при отлив. Това би значело, че се е разлагал по-бавно, отколкото ако е бил изложен на слънце и въздух, а тъй като бодливата тел го е придържала на място, не е бил подложен и на дърпането и влаченето на приливните течения.

При все това имаше твърде много неизвестни, за да предложа нещо повече от приблизителна оценка.

— Започнал е да се разпада и е натрупал доста адипоцир. Той се образува бавно, така че — поне няколко месеца.

— Но говорим за месеци, не за години?

— Бих казал, че да… — Повече време и главата щеше да падне. Въпреки, че тялото е стояло потопено, водите на потока бяха относително топли и плитки, и постоянно се движеха от приливите и отливите. — Няма ли още някой местен в неизвестност?

— Само Ема Дерби, а нея можем да я изключим. Просто за да съм сигурен, ти смяташ, че трупът е прекарал във водата повече време от онзи от Бароус, нали?

Изражението на Лънди не издаваше нищо, но знаех какво мисли. Намирането на второ тяло толкова скоро след първото беше потенциално — и нежелано — усложнение, особено ако уликите доказваха, че жертвите са умрели горе-долу по едно и също време.

Можех да го успокоя поне за това.

— Много по-дълго, за да е в това състояние. Под водата би се разлагал доста по-бавно, отколкото на повърхността, но зависи от това колко дълго се е носил по течението, преди да се закачи тук.

— Ако изобщо се е носил.

Погледнах инспектора.

— Не мислиш, че е плавал?

Той поклати глава.

— Още не съм сигурен. Но ми се струва прекалено добре набучен.

Бях се съсредоточил върху трупа, а не върху телта, в която беше заплетен, тъй като предположих, че е донесен тук от приливите. Сега обърнах повече внимание на намотките. От тях като празнични флагчета висяха снопове треви и разкъсани найлони. Бодлите бяха забити дълбоко като рибарски куки и бяха уловили и дрехи, и плът. Възможно бе да се е случило по време на приливите и отливите, собствената тежест на тялото постепенно би могла да забива ръждивите върхове все по-дълбоко. Но дали бе възможно трупът да е набучен на толкова много места? Или да е чак толкова омотан? Имаше намотки дори на гърба, преметнати привидно случайно. Може и да бяха резултат от естественото движение на водата в потока, както и на приливите, отливите и бурите, които биха могли да разместват и трупа, и телта…

Но сега, след като Лънди бе посадил семето на съмнението, видях какво има предвид. Преди това бях ядосан на човека, така небрежно хвърлил бодлива тел в потока.

Но може би в постъпката не бе имало нищо небрежно.

Изваждането на тялото се оказа по-сложно, отколкото бяхме очаквали. Беше прекалено силно разложено, за да могат да се откачат шиповете, докато е все още във водата, така че се взе решение да останат забодени, а телта да се отреже със секачи. Лънди ми сподели плана, без да ме попита за съвет, но се съгласих, че това звучи като разумен подход. Едва тогава той се обърна към криминолозите и им даде разрешение да започнат.

Всеки път, когато разрежеха участък от телта, трупът провисваше и цялата маса намотки се огъваше, вибрираше като струни на китара. Отне над половин час, но в крайна сметка и последната намотка се отдели с иззвънтяване. Трупът, все още набучен с парчета отрязана тел като груби косми, беше положен на носилка и отнесен встрани. Отстъпих, когато положиха тялото на брега. Отблизо се долавяше познатата смрад на разложение. Няколко мухи се завъртяха наоколо, но гниенето бе твърде напреднало дори за техния непретенциозен вкус.

Това беше първата ми възможност да огледам находката както трябва и не открих нищо, което да противоречи на инстинктивното уверение, което дадох на Траск, че е мъж. Жертвата беше едър индивид, не гигант, но определено над метър и осемдесет. Якето се оказа байкърско, изработено от дебела тъмна кожа, с ръждив метален цип. Черна риза, вече мръсна и скъсана, висеше свободно над черни дънки. Десният крак бе изкривен под странен ъгъл и нещо стърчеше под денима в областта на коляното, което ме накара да мисля, че са счупени тибията и фибулата[10] на глезена, както вероятно и левият лакът. Очаквах стъпалата да са паднали, също като китките, и ми беше хрумнало, че десният крак, който намерих в маратонката преди това, би могъл да идва от тези останки, а не от Лео Вилиърс. Лънди не беше споменал повече стъпалото, но идеята, че евтината маратонка принадлежи на богат провален политик продължаваше да ме смущава.

Но още щом трупът се показа от водата, бях видял, че все още носи чифт кожени ботуши до прасеца. Те защитаваха уязвимата глезенна става и бяха предпазили стъпалата от отпадане. Погледнах ги и после пак се обърнах към якето, на ръба да уловя полуоформена мисъл.

Но каквато и да беше, тя ми се изплъзна. И бездруго имаше по-съществени теми за размисъл. Очите бяха извадени от мършояди, по-голямата част от косата се бе отлепила от скалпа, запазили се бяха само няколко мокри кичура с неопределим цвят. Мръснобял пласт адипоцир се бе образувал по цялата глава и по шията, с което придаваше на трупа восъчно манекеноподобно излъчване. Дори това не можеше да прикрие контузиите, причинени на лицето. От челото надолу то беше насечено от дълбоки, успоредни разрези, проникнали през плътта и костта. Назалната част беше на практика унищожена, а поредица от прорязвания бе отнесла по-голяма част от зъбите и бе натрошила останалите. Раните продължаваха по гърлото и гърдите, врязваха се през дебелото яке и стигаха чак до ребрата отдолу, преди да изчезнат.

Погледнах към Лънди да проверя дали мисли същото като мен. Това беше вторият труп, намерен във водите на естуара с напълно унищожени лицеви белези, които подлежат на идентификация. Този път не с пушка, но щетите бяха също толкова ужасни.

— Знам — отвърна Лънди в отговор на незададения ми въпрос. — Не е задължително да се окаже повече от съвпадение.

— Перка на лодка — вметна един от криминолозите, едър тип със зачервено от усилията лице. — Виждал съм подобни белези и преди. Трупът плава точно под повърхността, минава лодка и бам!

Той удари дланта си с юмрук. Лънди го изгледа неодобрително, преди да се обърне към мен.

— Какво мислиш, доктор Хънтър?

— Възможно е — признах. Раните биха могли да са причинени посмъртно, а на пръв поглед ми се струваха съответстващи на успоредните разрези, каквито може да причини перката на малка лодка. Или поне това, което виждах от тях под адипоцира. Но в тази теория имаше малка грешка.

— Но не съм сигурен как би могла да го удари перка в лицето. Не и право отпред. Трупът би следвало да плава с лицето надолу, не по гръб.

— Знам как плават труповете — сопна се криминологът. — Лодката би могла първо да го обърне. Гледам, че са му счупени ръка и крак, това ще обясни и контузиите.

Въпреки всичко версията не ми харесваше, но нямаше смисъл да споря. Докато трупът не бъде разгледан както трябва в моргата, всичко е спекулация. А, както си напомних, с това щеше да се занимава някой друг. Лънди ми беше направил услуга, като ми позволи да остана за изваждането, но не хранех илюзии, че Кларк внезапно ще си промени мнението и ще ме допусне отново в разследването. И преди тази случка беше достатъчно изнервена от мен.

Шефката още не се беше появила, но Лънди получи обаждане от нея, докато внимателно полагаха останките в чувал за трупове. Отдалечи се по брега, за да говори, но гледаше трупа неотлъчно. Послуша, кимна, приключи обаждането и се върна към нас.

— Това беше шефката. Задържана е в съда, така че ще отиде направо в моргата.

Беше добро въведение към онова, което си мислех:

— Ще ви е нужен съдебен антрополог.

Обмислях го, докато той говореше по телефона, осъзнавайки, че вероятно това ще е последният ми шанс да защитя участието си. Лънди само кимна.

— Вероятно си прав. Как са ти ръцете?

Бях забравил за раните от телта. Размърдах покритите си с лейкопласт пръсти и усетих болката.

— Добре са — заявих, без да й обръщам внимание. — Виж, след като съм тук, не мислиш ли, че ще е глупаво да не хвърля едно око?

— Това зависи от шефката — инспекторът ме погледна развеселено. — На твое място обаче не бих я наричал "глупава".

Бях допуснал разочарованието ми да подрие бдителността.

— Все пак бих искал да говоря с нея.

— Добре. Може да го обсъдите в моргата.

— В моргата? — бързото му съгласие ме изненада. — Значи… Кларк все пак иска да огледам тялото?

— Не знам, не спомена нищо по въпроса — Лънди ме погледна сериозно. — Но има нещо друго, за което ще искаме мнението ти.

15

Моргата се оказа незабележителна сграда, разположена в съседство с болницата. Проверих на рецепцията и ми казаха в коя зала да отида, преди да ме насочат към съблекалнята. Прибрах дрехите си в шкафче и извадих чиста престилка. Старите ботуши на Траск, които Рейчъл ми беше заела, смених с нов чифт бели хирургически.

Все още не знаех какво ще правя тук. Лънди не бе споделил почти нищо, освен че Кларк иска да се срещнем.

— Тя ще ти обясни — бе казал. — Най-добре да си непредубеден.

И бездруго се опитвах да съм такъв, но ми стана ясно, че от него няма да извлека нищо повече. Инспекторът не дойде с мен в моргата — каза, че искал да остане, докато извадят и останалата част от бодливата тел от потока. Уреди да ме закара разговорлив млад полицай, тъй като колата ми все още чакаше пред къщата на Траск да й сложат свещите. Вече не знаех кога ще се случи това.

Кларк ме чакаше в залата за аутопсии. Заради светлата кожа, под силните лампи тясното й лице изглеждаше като избелено. Фриърс беше с нея, вече в пълно бойно снаряжение, макар че инспекторката се бе задоволила с лабораторна престилка. Прекъснаха разговора си, когато влязох. При затварянето на вратата студеният въздух от климатика ме обгърна като ледено одеяло.

— О, Хънтър! Радвам се, че успя да дойдеш — приветства ме весело Фриърс. Херувимското му лице изобщо не изглеждаше на място под хирургическата шапка. — Този път без проблем си преодолял опасностите на отлива, а?

— Не карах аз — обясних.

Той се изсмя високо:

— Е, ако ще ти бъде утеха, и на мен веднъж ми се случи. Напълно прецаках ягуара, който карах тогава.

Усмихнах се както се очакваше. Огледах залата. Беше добре оборудвана и модерна. Имаше две маси от неръждаема стомана, отстоящи на прилично разстояние една от друга. На едната беше поставен трупът, отчасти скрит зад патолога и главната инспекторка.

На другата, на поднос от неръждаема стомана, се намираше разложено стъпало.

Настроението на Кларк не се беше подобрило, откакто я видях на пристана на стридоловната станция — най-вероятно просто си беше кисела по нрав.

— Благодаря, че дойдохте, доктор Хънтър.

— Няма защо. Макар все още да не знам защо съм тук.

Започвах обаче да добивам по-добра представа. Кларк се обърна към Фриърс и остави обяснението на него. Той отиде при поставеното на масата стъпало.

— Познато ли ви е?

— Беше в обувка, когато го видях за последно, но предполагам, че е онова от потока.

— Ще ми кажете ли какво мислите за него?

Озадачен, взех чифт латексови ръкавици от кутията, плъзнах ги над лепенките по ръцете си и се приближих до находката. Въпреки охлаждането от студения въздух, се долавяше кисела миризма, залегнала под по-острата на дезинфектант. Стъпалото беше голямо, белезникаво и подуто, набръчкано по начина, характерен за дълъг престой във водата. Мръснобелият адипоцир бе добил лек, почти виолетов оттенък там, където бе попил боя от яркочервения чорап. Пръстите приличаха на бухнали репички албиноси, в които се бяха забили жълтите нокти. Бяха изкривени един върху друг в болезнено състояние, известно като "пръсти чукче". Оголената повърхност на глезенната става представляваше неравна каша от ставна тъкан и кост. Това беше единственият участък, стоял открит за стихиите и мършоядите, и обичайно гладката хрущялна повърхност на скочната кост — най-горната на глезена, която се свързва с тибията и фибулата на прасеца, тук бе напукана и надраскана.

— Е? — попита ме Фриърс.

— Не мога да ви кажа нищо, което вече да не знаете. Десен крак, размер на обувките между четиридесет и четири и четиридесет и шест, ако се съди по вида. Вероятно принадлежи на възрастен мъж, макар да не мога да изключа и да е на жена с едри стъпала. При по-младите хора не се наблюдават подобни пръсти чукче, така че вероятно стъпалото е на по-възрастен… — поспрях, за да измисля какво друго да кажа. Свих рамене. — Горе-долу това е, като изключим, че натрупването на адипоцир и фактът, че е отпаднало, предполагат, че е прекарало във водата значително време.

— Колко например? — поинтересува се Кларк.

— Невъзможно е да се каже само по вида на стъпалото… — Обувката навярно го беше защитила, но беше ускорила и формирането на адипоцир. — Ако искате предположение, бих казал минимум от… хм, четири седмици. Но може да е и много по-дълго.

— Продължавайте.

— Не виждам следи от травма, а само изкуствено нацепване на скочната кост, което съответства на щети, нанесени от стихиите и мършоядите. Не виждам следи от острие, каквито бих очаквал да има, ако кракът е отсечен или прерязан с трион. Така че най-вероятно е отпаднал по естествен път. Може ли да погледна рентгеновите снимки?

Фриърс кимна.

— Първо ще имате ли нещо против да измерите глезенната става?

Погледнах го озадачено. Това бяха съвсем основни умения.

— Защо? Не сте ли го направили вече?

— Просто ми угодете, ако нямате нищо против!

Патологът вече не се усмихваше. Нито Кларк. И двамата проследиха как вдигам подходящ шублер от втория стоманен поднос.

— Най-добре би било първо да се свали меката тъкан. Бих могъл…

— Само измерете ставата, ако обичате. Вижда се достатъчно кост за целта.

Всичко това започваше да ми изглежда странно. Отворих шублера достатъчно широко, за да го напасна над скочната кост, след това внимателно започнах да го затварям, докато раменете не докоснаха леко костта и от двете страни.

— Измервам 4.96 сантиметра. — обявих, след като погледнах оразмереното рамо на шублера. Отворих го по-широко и го свалих, за да мога да измеря дължината на костта.

— Няма нужда да си давате труда — намеси се Фриърс. Отиде да застане до трупа на другата маса. — А сега, ако нямате против, бих желал да премерите дебелината на тибията и фибулата. На десния крак, очевидно.

Дори ако не се бях досетил вече, раната от пушка в долната част на лицето щеше да потвърди, че това е трупът на мъжа от естуара. Дрехите бяха свалени и останките лежаха голи на масата. Също като огледаното от мен стъпало, и те бяха силно подути и стигнали до същия етап на разложение — крайниците изглеждаха неравни и недовършени, без длани и стъпала. Открит за стихиите и мършоядите, черепът стърчеше оголен, а пораженията, нанесени от изстрела, бяха значително по-изразени сега, след като бе почистена речната тиня. На гърдите и торса се виждаше У-образен разрез от аутопсията, макар че според мен вътрешните органи щяха да са твърде разложени, за да се получи интересна информация от тях. В по-дълбоки и студени води се случваше да се запазят под адипоцира, но се съмнявах, че случаят тук е такъв. Гениталиите бяха все още малко или много непокътнати, защитени от насекомите и мършоядите под дрехите, което поне улесняваше определянето на биологичния пол. Но при останки в подобно състояние се съмнявах, че от аутопсията може да се научи кой знае какво.

— Веднага щом сте готов — каза Фриърс с тънка усмивчица.

Оставих първия шублер на първата маса, смених си ръкавиците с чист чифт, за да не прехвърля никакъв генетичен материал от стъпалото на трупа. Слабо вероятно беше, понеже бях пипал само шублера, ала все пак по-добре да не рискувам замърсяване.

Особено ако положението отиваше натам, накъдето си мислех.

Главите на тибията и фибулата бяха почистени от възможните останки тъкан и краищата на двете кости стърчаха оголени. По-дебелата тибия, костта на прасеца, щеше да почива върху горната повърхност на скочната кост, а по-тънката фибула — да я прихлупва отстрани и да минава по-надолу. Избрах втори шублер от подноса с инструменти — този, предвиден за вътрешни повърхности, и внимателно премерих главите на тибията и фибулата, както бях сторил със скочната кост. След това, просто за да съм сигурен, премерих още веднъж.

Обърнах се към Фриърс.

— 4.97 сантиметра.

Той се обърна към Кларк:

— Както ти казах. И ще си остане същото съотношение, независимо колко пъти го мерим.

Кларк не му обърна внимание и се запъна:

— Не са еднакъв размер. Глезенът е малко по-малък.

Фриърс стисна устни и скръсти ръце, все едно вече бяха водили този спор. Вдигна вежди към мен с очевиден намек да опитам аз.

— Винаги има вероятност за лека разлика — съобщих на главната инспекторка. — Същото важи и за лявата и дясната страна, никога не са еднакви. Ако разликата беше повече от няколко милиметра, то да — вероятно щеше да означава, че стъпалото е от друг труп. Но разлика от един милиметър показва много точно сходство.

— Значи по ваше мнение кракът определено принадлежи на този труп?

— Не мога да кажа "определено", без да направя други тестове. Предвид видяното дотук обаче ми се струва вероятно… — Въпреки че съществуваше възможността различни хора да имат еднакво широки глезенни стави и тя не можеше да се изключи напълно, и двамата да бъдат намерени мъртви на един и същ участък по крайбрежието беше на практика невъзможно съвпадение. Погледнах към стъпалото.

— Предполагам, има причина да смятате, че това не е кракът на Лео Вилиърс?

— Не разполагаме с точните му измервания, но си е купувал обувки четиридесет и втори размер. Това стъпало е дълго малко над двайсет и седем сантиметра, което го прави четиридесет и четвърти размер… — от нейната уста прозвуча като лична обида.

— Номерацията на обувките варира… — влязох в ролята на адвокат на дявола. Очевидно тук имаше още нещо, освен несходството в размера на обувката.

Кларк не изглеждаше склонна да отговори, така че Фриърс се обади вместо нея.

— Така е, но когато е бил на деветнайсет, Лео Вилиърс си е чупил десния крак при игра на ръгби. Разрешиха ни да видим оригиналните рентгенови снимки, на които личи, че втората и третата метатарзална кост са натрошени доста зле. Зараснали са на криво. Но снимките на това ходило показват, че са непокътнати. Няма следи от стари счупвания, нито калуси.

— Добре, Джулиан, сигурна съм, че доктор Хънтър няма нужда да му обясняваш толкова подробно — сопна се недоволно Кларк.

Нямах нужда. И сега разбирах причината за лошото й настроение. Разликата в номерацията на обувките може и да не беше решаваща, но костите не лъжат. Счупването образува калус там, където двете повърхности се срастват. Той остава и след излекуване — постоянен белег, който би трябвало да се вижда ясно на снимките. Така че, щом този крак принадлежеше на останките, открити в Бароус, можеше да има само едно обяснение.

Това не беше тялото на Лео Вилиърс.

— На аутопсията открихте ли нещо? — попитах, забравил за момент притеснението си, че я пропуснах.

— Нищо разтърсващо, ако това имаш предвид. Като изключим изстрела, който му е разтърсил тила, разбира се… — Фриърс явно си беше възвърнал чувството за хумор. — Няма свидетелства за пяна във въздухопровода или дробовете, която да подсказва удавяне, но мисля, че и бездруго спокойно можем да приемем, че при попадането във водата е бил мъртъв. Входната рана е контактна или съвсем отблизо. Има изгаряне от барутни газове по останките от челюстта и раната показва, че сачмите са били плътно групирани. Никоя не е останала в тялото, а при този обсег няма и да има разлика в разсейването, така че не мога да кажа дали сачмите са били едри или дребни.

— Но дулото не е било в устата, така ли? — попитах.

Усмивката на патолога остана хладна.

— Не, не е било. В противен случай щеше да е останало още по-малко от черепа, както съм сигурен, че си наясно.

Наясно бях — ако по време на изстрела пушката се намираше между зъбите, експлозивното раздуване на горещи газове щеше буквално да раздроби черепа на части.

— Това има ли значение? — попита Кларк.

— Зависи — отвърна Фриърс. — Смятам, че доктор Хънтър изпитва съмнения дали раната е самонанесена. Въпрос на дължина на ръцете, нали, докторе?

— Налагало се е да обърне обратно оръжието и все пак да стига до спусъка — обясних на Кларк. — Ако дулото е притиснато от външната страна на устата, тогава се е наложило да се пресяга по-далеч, отколкото ако е било вътре.

— Чакаме да получим спецификациите на дулото от производителите — обясни тя нетърпеливо. — Липсващата пушка е въпросната "Мобри", така че те ще разполагат и с измерванията на дължината на ръката му.

— Ами траекторията? — попитах. Така беше дори по-очевидно колко е плоска. Изходната рана се намираше в долната част на черепа, а не на темето, което предполагаше, че пушката е била държана хоризонтално пред лицето. Не с приклад, опрян на пода и дуло, насочено нагоре.

— Всичко това показва, че пушката е била вдигната пред него — противопостави се Фриърс. — Предполага, че явно е стоял прав, вместо да коленичи или да е седнал по време на изстрела.

— Или че го е застрелял някой друг.

Самоубийството беше смислена теория само докато смятахме, че трупът принадлежи на Лео Виилърс, опозорен и потиснат заподозрян в убийство. Ако не беше негов, тогава гледахме съвсем различен случай.

— Казах, че раната може да е нанесена от него, не че непременно е — отвърна Фриърс и раздразнението му си пролича. — Не е окончателно заключение, както дадох да се разбере в доклада от аутопсията. Което щеше да знаеш, ако беше тук.

— Добре, да продължим нататък — нетърпеливо се обади Кларк. — С какво друго разполагаме?

— Какво стана с парчето метал, заклещено в дъното на устната кухина? — попитах Фриърс. — Каза, че в тялото нямало сачми, тогава какво е?

— А, да! — той погледна Кларк и тя кимна. Отиде до пейката, вдигна торбичка за улики и я донесе. — Някаква представа какво е това?

Първоначално бях убеден, че предметът е сачма, но сега виждах, че не е. В торбичката имаше малко стоманено топче, около пет милиметра в диаметър и леко деформирано от едната страна. Не, не деформирано, както видях, когато го поднесох към светлината. Беше парче, отчупено от по-голямо цяло.

— Това е барбел за език, обица от неръждаема стомана — заявих и го върнах. Бях работил с пиърсинги и преди, анализирах как стоманените халки, барове и барбели се местят в погребаните тела при разпадането на тъканите.

Фриърс ми се стори разочарован.

— Точното название е "пиърсинг гиричка". Или по-точно част от такава. Втората половина сигурно е била издухана от сачмите. Не е от нещата, които човек би си помислил, че ще си сложи някой с амбиции в политиката като Лео Вилиърс, нали?

— Нямаме никаква информация дали не е станал пънкар, преди да се гръмне — възрази Кларк недоволно. — Дори не знаем със сигурност дали пиърсингът е бил на езика му. Може да е заклещен в устата заедно с други боклуци, докато тялото се е намирало във водата.

— Много слабо вероятно би… — поде Фриърс, но главната инспекторка не му позволи да довърши.

— Не ме интересува дали е вероятно, или не е, трябва да знам със сигурност. И имам предвид да съм абсолютно сигурна. Сър Стивън Вилиърс е убеден, че това е синът му, и натиска да го съобщим официално. Ако ще го убеждавам в обратното, най-добре този път да сме дяволски прави.

— Има ли нещо друго в медицинския картон? — попитах. Вчера Лънди ми беше казал, че още не са им разрешили достъп, но очевидно вече разполагаха със снимките на счупения крак. Ако сър Стивън Вилиърс най-сетне беше вдигнал възбраната над картона на сина си, вътре може би имаше още сведения, които да помогнат за идентификацията.

Кларк въздъхна раздразнено.

— Не знаем. Сър Стивън се съгласи да ни разреши да видим само рентгеновите снимки, но и при това положение все едно цедихме кръв от камък. Ще ни трябва съдебна заповед за самия картон, а ако това не е трупът на сина му, не съм сигурна дали имаме основания за такава.

— Това е глупаво. Какво в картона би могло да е по-важно от това да идентифицираме сина му?

— Нямам представа, но каквото и да е, не ни помага. Сър Стивън даде ясно да се разбере, че ще се бори със зъби и нокти да спре разкриването на картона.

— Тогава ще трябва да изчакате резултатите от ДНК пробите — обяви Фриърс. — Съжалявам, но не мога да направя кой знае какво повече.

Последва многозначително мълчание. Обърнах се да огледам стъпалото и да помисля. Кларк забеляза.

— Доктор Хънтър?

Поумувах още малко.

— Приемам, че сте взели ДНК проби и от стъпалото, а не само от трупа?

Тя погледна Фриърс. Той изглеждаше раздразнен.

— Разбира се, но няма да получим резултати от тестовете в близките няколко дни. А ми се струва, че главен инспектор Кларк би желала нещо по-бързичко.

В разработка беше нова система за тестове за ДНК. Твърдяха, че правела профил от пробите в рамките на часове. Тя щеше да революционизира идентификацията на жертвите, но докато тези тестове станеха по-широко достъпни, се налагаше да разчитаме на старите по-бавни методи на анализ.

Или на нещо дори по-старомодно.

— Е, винаги можем да опитаме с теста на Пепеляшка… — отбелязах аз.

Кларк ме гледаше недоумяващо. Фриърс се намръщи:

— Не разбрах?

Погледнах към затъпените протуберанси на тибията и фибулата.

— Да имате прозрачно фолио?

Докато намерят фолио, мина известно време. Не беше от нещата, които намират съществено приложение в морга, дори в модерна и добре оборудвана като тази. Накрая Фриърс изпроводи една млада сътрудничка от патологията да намери отнякъде руло.

— Не ми пука дали ще го откраднеш от столовата на болницата, просто го намери и се върни, ясно? — нареди той.

Докато чакахме фолиото, влязохме в залата за брифинги. Малко след това Фриърс се оттегли, за да присъства на някакъв несвързан с разследването разпит, а дотогава бе пристигнал Лънди. Беше приключил с надзираването на изваждането на бодливата тел от потока и на масата пред нас димяха чаши с чай от автомата, докато той обобщаваше положението за шефката си.

— Краят на телта беше замотан за буца бетон. Ако се съди по вида — стар ограден кол.

— Може ли да е захвърлена там по случайност? — попита Кларк.

— Би могло, макар че си проси въпроса кой би замъкнал нещо подобно чак дотам. Наблизо няма огради и несъмнено съществуват по-удобни места за изхвърляне на боклук.

— Значи смяташ, че някой го е използвал нарочно като тежест за тялото?

И аз самият се питах същото, още от коментара на Лънди за трупа, който бил изненадващо добре набучен, за да се предположи, че уж случайно е попаднал на телта. Инспекторът разсеяно приглади мустаците си с палец и показалец. След кратък размисъл отвърна:

— Не мисля, че трябва да го изключваме. Само си помисли къде беше.

Потокът е завирен от пясъчен насип и никога не се оттича напълно. А и не е далеч от пътя. Някой спокойно може да закара дотам трупа в кола и да го пренесе от моста. Да го омотае с бодливата тел, за да го задържи под вода, и спокойно да смята, че ще си стои скрит години наред. Находката ни бе чиста случайност.

Дори и да го забележат, отначало ще изглежда, все едно е попаднал там случайно.

Кларк прихвана основата на носа си с палец и показалец. Главоболието й се виждаше и с просто око.

— Доктор Хънтър, казахте, че вероятно трупът е прекарал във водата няколко месеца?

— Предвид състоянието и това, което видях, да.

— Значи не може да е на Лео Вилиърс?

— Не виждам как би могло — отвърнах. Вилиърс липсваше от шест седмици в най-лошия случай, а напредналият стадий на разложение на останките от бодливата тел ми подсказваше, че са прекарали във водата много по-дълго.

Почукване по вратата оповести завръщането на сътрудничката. Върнахме се в залата за аутопсии.

— Предполагам, това не е рутинна процедура? — коментира Лънди, докато си слагаше хирургически ръкавици. С тях пръстите му приличаха на сини кренвирши.

— Не, не е. Вероятно няма да свърши работа и в съда, но би трябвало да ни даде доста добра представа дали стъпалото е от това тяло, или не е.

Лънди се втренчи в голите останки.

— Ако съвпада, това наистина ще пусне лисицата в кокошарника…

Прав беше, но не можех да сторя нищо. Сътрудничката — млада азиатка на име Лан, ми връчи прозрачното фолио.

— Намерих само дванайсетметрово руло. Ще стигне ли?

— Предостатъчно е — уверих я.

Съдебната наука беше започнала да става все по-сложна, а технологията постепенно ликвидираше повечето директни подходи, в които бях обучаван. Старият парижки хоросан, използван за отливки, бе заменен от силиконови алтернативи — по-ефикасни и не така увреждащи костите. Вече разработваха и триизмерни скенери, които след време щяха да направят излишни отливките, като позволяват създаването на съвършени дубликати на всяка кост с 3D принтери.

Но ние не разполагахме с 3D скенер и принтер. Дори да имахме, те, както и отливките, изискваха подходящо почистване на костите. Което щеше да отнеме време, а Кларк искаше бързи отговори. Така че се налагаше да се справя с не така модерни методи.

В този случай — руло евтино прозрачно фолио и нетрепващи ръце.

Сътрудничката се навърташе зад Кларк, Фриърс и Лънди, очевидно любопитна какво ще направя. Цялата група мълчаливо проследи как откъсвам парче прозрачен найлон и внимателно го приглаждам върху оголената повърхност на скочната кост. Удовлетворен, че няма гънки, го разпънах върху останалата част от стъпалото.

— Малко нетрадиционно, трябва да призная. Надявам се, че не сте използвали нещо подобно и в случая с Джером Монк миналата година — Фриърс изглеждаше развеселен от изненадата ми. — Знаех си, че съм чувал името ви някъде. Нещата там май доста се оплетоха, доколкото си спомням. Разбира се, вината едва ли е ваша, но не е от онези моменти в професията, които гориш от желание да повториш.

— Не, не е — отвърнах, без да го поглеждам. Онова, което се случи в Дартмур, бе обществено достояние и нямах нужда от напомняне. Погледнах към Кларк, но главният инспектор не слушаше. Със сигурност е знаела цялата ми история, преди да ме наеме, и очевидно бе по-загрижена за това, което правя в момента.

— Сигурен ли сте, че това ще има ефект? — попита тя скептично. — И няма да има никакво взаимно замърсяване?

— Не би трябвало — отвърнах, докато опъвах и изглаждах фолиото по останалата част от крака. Прозрачното фолио минимизираше риска, а ДНК проби вече бяха взети и от крака, и от трупа. Ако им потрябваха още, можеха да ги вземат от вътрешността на костите, настрани от оголените повърхности.

Но така или иначе не смятах, че тук ще има проблем със смесването на ДНК. Когато го оставих настрана и се заех с тялото, опакованото стъпало приличаше на парче месо от касапска витрина. Свалих мръсните си ръкавици за пореден път и ги смених с нов чифт, откъснах още едно парче прозрачно фолио от рулото и го изпънах над краищата на тибията и фибулата на десния крак, като се погрижих да прилепва плътно към повърхността на оголените кости.

Отдръпнах се и огледах произведението на труда си, след това взех отново увитото във фолио стъпало.

— Е, да видим с какво разполагаме.

Без омекотяващия пласт хрущял, глезенната става не би могла да пасне така плътно, както в живота. Но, въпреки че прозрачното фолио беше повече от лош заменител, стъпалото и краят на крака се съединиха като стари приятели. Леко завъртях стъпалото, за да демонстрирам пълния обхват на движение, но всъщност нямаше никакво съмнение. Дори близнаци не биха имали еднакви повърхности на ставите. С времето биха се развили леки разлики, вариации в резултат от движението и употребата. Но тук липсваха неприлягащи частици кост, които да попречат на гладкото движение. Съвпадението бе почти перфектно.

Оставих стъпалото. Измина известно време, преди Кларк да възкликне:

— Мамка му!

Всички бяхме наясно какво означава това. Ако стъпалото не принадлежеше на Лео Вилиърс, трупът не би могъл да е неговият. Което потенциално означаваше, че сега разполагаме с два трупа на мъже за идентифициране, като и двата не бяха на търсеното лице. А останките на Ема Дерби все още се намираха някъде из естуара в очакване да бъдат открити.

— Е, според мен спокойно може да се каже, че това леко подкопава теорията за самоубийството — заяви Фриърс. Сините му очи блестяха. — Погледнато от хубавата страна обаче, няма да е нужно да търсим заподозрения твърде далеч!

16

Хванах такси за Уилитс Пойнт. Лънди ми каза, че може да уреди да ме откарат, но предпочитах да се оправям сам. Не се бях сетил обаче, че ще се наложи да давам указания на шофьора. Той беше младеж и изглеждаше все по-нещастен, докато цивилизацията отстъпваше пред оплетения лабиринт от канали, които си проправяха път през равнината.

— Сигурен ли си, че знаеш накъде си тръгнал, друже? Наоколо няма нищо! — възкликна той нервно, когато еднолентовият път се усука около себе си, преди да мине по малък и гърбав мост.

Надявах се, че знам. Разпознавах отделни участъци, но от Лондон бях минал по маршрут, различен от този към моргата и не внимавах особено, докато полицаите ме возеха на идване. Освен това денят гаснеше, а потоците и каналите бяха набъбнали от завръщащия се прилив и пейзажът изглеждаше съвсем различно.

Накрая реших, че ще е по-лесно да се върна пеша, ако взема грешния завой, вместо да разкарвам таксито и казах на шофьора, че ще извървя оставащия половин километър. Той се ободри още повече, когато му дадох бакшиш, и ми помаха весело, след като тромаво обърна таксито на тясното шосе и изчезна обратно откъдето беше дошъл. Постоях още малко, заслушан в заглъхващия рев на автомобилния двигател и тихото плискане на вълните в канала, а после тръгнах по банкета на празния път.

Кларк ме беше помолила да остана в моргата, след като установих, че отделеното стъпало принадлежи на останките от Бароус.

— Ако това не е Лео Вилиърс, искам да знам кой, по дяволите, е — заяви, преди да излязат заедно с Лънди. — Възраст, произход и всичко друго, което може да ни помогне да стесним идентификацията или установим момента на смъртта. Ще можете ли да ни помогнете с тази задача, доктор Хънтърс?

— Ще сторя всичко по силите си — отвърнах и се обърнах към Фриърс. — Намерихте ли някакви ларви или какавиди, останали в дрехите?

— Не, но ако е престоял във водата, не бих и очаквал да има.

Аз също, но въпросът не беше в това. Конските мухи са ужасно упорити. Дори зимно време слабата слънчева светлина стига да вдигне температурите достатъчно, че да ги извади от скривалищата им. Но те не могат да снасят яйца под водата и, макар че трупът е бил на милостта на стихиите при отлив, никакви яйца не биха оцелели след последващото потапяне. Така че, ако имаше признаци за активност на мухи, това щеше да означава, че останките са прекарали на повърхността повече време от интервала между приливите. Това значително би променило скоростта на разлагане и следователно времето, изминало от момента на смъртта.

Ако липсваха ларви на мухи, можехме да изключим поне този вариант.

Фриърс продължи да се занимава с аутопсията на останките от бодливата тел, а аз се захванах със собствената си зловеща задача.

Не мисля, че някой от нас вече се съмняваше, че Вилиърс е изфабрикувал собствената си смърт. Онова, започнало като самоубийство, внезапно се бе превърнало в разследване на убийство и този път разполагахме с труп, който сочеше директно към Лео.

Дори адвокатите на таткото не можеха да оспорят тези факти.

Бях оптимист, че ще успея да снабдя Кларк с още информация за неизвестното лице, намерено в дрехите на Лео Вилиърс. Започнах с оглед на рентгеновите снимки, направени преди аутопсията. Пръстите чукче на стъпалото от маратонката предполагаха, че това е по-възрастен индивид, но от видяното на снимките положението изглеждаше по-различно. Ставите му ми се струваха в добро състояние, почти без възрастови изменения.

Мислех по въпроса, докато изучавах рентгеновите снимки на стъпалото. Вторият пръст например беше зле деформиран и, ако възрастта не се явяваше фактор, щеше да рече, че причината е или вродена, или професионална. Загледан в този пръст, предположих, че вероятно е именно резултат от работата на жертвата. Но за да науча повече, трябваше да огледам самите кости, а имаше само един начин да се постигне това.

Оголването на разлагащ се човешки труп от всички меки тъкани не е приятно занимание. Сложих си гумена престилка и дебели гумени ръкавици и свалих колкото ми беше по силите с нож и ножици, режех толкова близо до костите, колкото можех, без да ги докосна. Тъканите щяха да бъдат съхранени заедно с органите и останалата част от трупа за погребение или кремация, щом изтръгнем цялата възможна информация.

На масата за аутопсии остана зловеща поредица кости — като рисунка на клечковидно човече, по-скоро анатомична карикатура, отколкото човешко същество. Дори при това положение не бях приключил. Внимателно прерязах хрущялите на ставите, като постепенно разглобих останките като скелет на пиле. Разединените кости слагах в големи бидони със слаб разтворител, в който ги оставих да се накиснат през нощта в лабораторна камина[11]. Понякога оголването на скелета по този начин се оказва времеемко занятие, а преди костите да са готови за оглед, се изисква многократно накисване в топъл разтворител и обезмаслител. Но това е излишно в случаите, когато останките са разложени колкото тези, особено предвид дългия им престой в потока, който и бездруго бе започнал процеса. До сутринта костите би трябвало да са достатъчно чисти, за да мога да ги проуча и да снабдя Кларк с още информация.

Щом оставих бидоните да клокочат тихичко, нямах повече работа в моргата. Отидох да потърся Фриърс, но Лан — младата сътрудничка, ми каза, че вече си е тръгнал. Аутопсията явно не бе отнела много време, но това не ме изненада. Един патолог нямаше да успее да научи особено много от труп, разложен така, както онзи от потока.

Това беше в моята област.

Бях разочарован, че няма да имам възможност да науча какво е узнал Фриърс. Въпреки че този път обстоятелствата бяха различни, това беше втората пропусната от мен аутопсия. Но събитията от деня ме смазаха още докато си събличах престилката и се миех в съблекалнята. Струваше ми се невъзможно тази сутрин да съм пил кафе с Рейчъл в Крукхейвън. Денят се оказа дълъг, а тежестта в крайниците ми, докато се влачех по пустия път, ми напомни, че все още не съм се възстановил напълно от болестта.

Зарадвах се, когато стигнах отбивката за Крийк Хаус, въпреки че мисълта да се видя отново с Рейчъл пробуди в мен не само трепет, но и притеснение. Казах си, че нямам причини и за двете. Очуканият бял дифендър беше паркиран до горичката, но сивият лендроувър на Траск не се виждаше никъде. Собствената ми кола стоеше малко по-встрани, странна позната нотка сред чужда обстановка.

Проправих си път през дърветата и изкачих стъпалата до предната врата. През матираното стъкло видях светлина — топло, уютно сияние, което ми се стори илюзорно, предвид преживяванията на семейството. След това вратата се отвори и пред мен застана Рейчъл.

И тя изглеждаше уморена, но ми се усмихна.

— Здрасти.

Без да пита, отстъпи встрани и ме пусна вътре. Бях влизал в къщата сутринта, за да сменя мокрите си дрехи, но не й бях обърнал особено внимание. Оказа се от проектите с разменено местоположение, където семейната баня се намира на долния етаж. Предположих, че и спалните са разположени тук, долу. Домът имаше скандинавско излъчване, макар че беше твърде добре обживян, за да го нарека минималистки. Белите стени бяха нашарени и очукани с отпечатъци от ботуши и велосипедни гуми, на боядисаното дюшеме в безредие се валяха разнообразни обувки и гумени ботуши. Дървени стъпала водеха към горния етаж, откъдето чувах тиха музика.

— Как е Фей? — попитах, а Рейчъл затвори след мен. Надушвах лек аромат на сандалово дърво. Твърде лек за парфюм, по вероятно сапун или шампоан.

— Сърди се на инжекциите, което е добър знак — каза тя с усмивка. — Задържаха я под наблюдение за всеки случай. Няма сериозни порязвания, но й преляха кръв и е имала лека хипотермия. Андрю обаче смята, че утре ще си е вкъщи. Да ти предложа кафе или нещо друго?

— Няма нужда, дойдох просто да си събера нещата. И да върна тези…

Посочих якето на Траск и старите гумени ботуши, които все още носех. Рейчъл ги видя и се засмя.

— Да, разбирам защо би искал да се отървеш от тях. Виж, защо не ги свалиш и не се качиш горе за едно питие? Андрю е още в болницата, а Джейми отиде при приятел, така че тук няма никого. Компанията ти ще ми е приятна.

Коридорът беше осветен само от сиянието от горния етаж. Рейчъл носеше къса черна тениска, която едва стигаше до колана на джинсите й, слабите й ръце с все още запазен тен бяха голи. Усмихваше се колебливо и в погледа й забелязах следи от неувереност, отражение на това, което чувствах и аз. Напрежението ми се стопи и приех поканата.

— Звучи чудесно!

Очаквах дневната на къщата да е впечатляваща, но Траск бе надскочил себе си. Целият горен етаж беше с открит план, отделните зони — преградени с лавици с книги, за да създават илюзия за уединение. Теракотеният под бе застлан с разностилни килими, около камината бяха наредени удобни на вид дивани и кресла. Най-голямата част от стаята заемаше лъскава съвременна кухня, нисък дървен шкаф я отделяше от палисандровата маса с виенски столове.

Но най-впечатляваща беше стъклената стена, която обхващаше цялата фасада. Тази панорамна конструкция беше много по-изумителна от еркера в къщата за гости и гледаше право към потока, а френските прозорци извеждаха на дълга тераса. Отвъд нямаше нищо, освен притъмняващото небе над блатото и потока, почти потънали в здрача.

— Страхотна гледка — отбелязах.

Рейчъл хвърли поглед натам, сякаш огромната стена бе нещо, което вече не забелязваше.

— Андрю искал да е основната забележителност на къщата. Лично я планирал, след като се запознал с Ема. Не мисля обаче, че тя се вълнуваше колкото него… — стори ми се, че съжалява за признанието. — Е, как си ти? Няма лоши последици от поредното накисване в потока, нали?

— Не, добре съм.

— Изпрах ти дрехите. Якето ти е още влажно, така че по-добре задръж това на Андрю, докато твоето изсъхне.

— Благодаря — отвърнах изненадан. — Нямаше нужда.

— Нямаше нужда и ти да тръгваш с Андрю, но го стори… — тя се усмихна за миг. — Сигурно ще се наложи да инвестираш в нов чифт ботуши. Почистих ги, доколкото ми е по силите, но не са в особено добро състояние.

Не беше изненадващо. Това им беше второто мокрене за два дни.

— А кучето на Фей добре ли е? — попитах, понеже изведнъж осъзнах, че не виждам малкото мелезче никъде.

— Кейси? Ще се оправи. Наложи се ветеринарят да й сложи упойка, така че задържаха и нея под наблюдение… — Рейчъл се отправи към големия плот в средата на кухнята. — О, и преди да забравя — колата ти е готова. Джейми смени свещите.

— Кога? — Изненадах се, че е намерил време предвид всичко случило се.

— Следобеда. Взех го от болницата, след като бях при ветеринарите. Честно казано, според мен се зарадва, че има с какво да се занимава.

Предположих, че новината е добра, но не изпитах и капка от облекчението, което бях очаквал. Сега можех да шофирам от Лондон до моргата всеки ден. Пътуването щеше да отнема повече време, но вече нямах причина да оставам в Бакуотърс.

— Какво ще искаш за пиене? Чай, кафе или нещо по-силно? — попита Рейчъл.

— Хм? О, само кафе, благодаря.

— Ял ли си? Мога да ти направя сандвич — предложи тя. Не бях хапвал нищо от сутринта и напомнянето за това пробуди празния ми стомах. Домакинята се усмихна на колебанието ми. — Ще го приема като съгласие.

Седнах на стола до плота. На отсрещната стена имаше снимка на Ема с Фей и Джейми. "Лондонското око" се въртеше на заден фон и двете деца изглеждаха по-малки. Смееха се, а Джейми гледаше към мащехата си, която се усмихваше срещу фотоапарата. Приличаше на естествена сцена, но от усмивката на Ема лъхаше същата заучена поза като тази на автопортрета в къщата за гости.

Рейчъл се захвана да пълни чайника и да вади храна от хладилника. Забелязах напрежението й, докато режеше хляба. Внезапно спря и остави ножа.

— Трябва да попитам. Андрю каза, че си му споменал за… мъжа, който сте намерили днес. Не е жена. Така ли е?

— Да, така е.

— Значи определено не е Ема?

— Не, не е.

Рейчъл издиша и видимо се отпусна.

— Добре. Съжалявам, нямах намерение да те разпитвам. Просто… Така де, вече намериха два трупа? Какво, по дяволите, става?

— Не знам — признах. Което също беше истина.

Рейчъл кимна, после се усмихна извинително.

— Майната му, ще си сипя чаша вино. Искаш ли? Грубо ще е да пия сама.

Сетих се за антибиотиците, но бързо изтиках тази мисъл от ума си.

— Е, не ми се иска да съм груб.

Тя се разсмя — сладък гърлен смях, който се отприщи като бент. Налях виното, докато тя мажеше хляба с масло. Чукнахме се, преди да отпием.

— Боже, колко е хубаво! — въздъхна Рейчъл. Остави чашата си на гранитния плот и продължи да се занимава със сандвичите.

— Значи сега се връщаш в Лондон?

— Така предполагам.

— Но ще продължиш да работиш с полицията? Местната, имам предвид?

— Вероятно по-скоро в Челмсфорд, но да.

Рейчъл пресилено се втренчи в сандвичите.

— Би могъл да продължиш престоя си в къщата за гости, ако желаеш.

Предложението беше толкова неочаквано, че не знаех как да реагирам.

— Ами… не…

— Не, разбира се — припряно ми взе репликата от устата тя, — сигурна съм, че искаш да се прибереш. Просто си помислих, че… така де, ще ти спести време. Струва ми се безсмислено да шофираш напред-назад.

Така беше. Премислих всички причини, поради които не бива да приемам, не на последно място сред тях бе какво ще кажат Кларк и Лънди. Но бяхме минали етапа, на който всъщност имаше някакво значение. И щеше да има повече смисъл за мен да остана някъде в района. Знаех, че търся доводи за решение, което вече бях взел, но всички аргументи против ми се струваха по-непривлекателни от изчервяването, което се плъзгаше по шията на Рейчъл пред очите ми.

— Сигурна ли си, че няма да е проблем?

— Разбира се. Защо да е проблем? — тя ми се усмихна притеснено и гърдите ме стегнаха, докато я гледах как реди сандвичите в чиниите. — Е, разкажи ми нещо за себе си. Не пожела да се обадим на никого, когато беше болен, и знам, че не си женен. Разделени ли сте, разведен или…?

Имах чувството, че съм стъпил на твърде стръмен склон.

— Вдовец съм. Съпругата и дъщеря ми загинаха в катастрофа преди няколко години.

Постарах се да говоря равно. Думите вече бяха изгубили голяма част от ударната си сила, повторението притъпяваше болката в старата рана. Очите на Рейчъл се разшириха от изненада, тя се пресегна и сложи длан на ръката ми.

— Съжалявам — в гласа й прозвуча тъга, но не и неловкостта или притеснението, които бях свикнал да очаквам. Задържа ръката си още малко и после я отпусна. — На колко беше дъщеря ти?

— На шест. Казваше се Алис — усмихнах се аз.

— Хубаво име.

Така мислехме и ние. Кимнах. Изражението й беше омекнало.

— Затова ли се стараеш толкова много?

— Не те разбрах.

— В работата си. За теб не е просто професия, нали? Наистина я вземаш присърце.

Известно време търсих подходящите думи, после просто свих рамене.

— Не, не е просто работа…

Последва тишина, но не неудобна. Рейчъл плъзна чинията със сандвичите към мен и се усмихна.

— Трябва да хапнеш нещо.

Небето навън потъмняваше все повече, придаваше на стаята сумрачна и интимна атмосфера. Скоро щеше да дойде време да светнем лампите, но домакинята ми изглеждаше доволна да седи в сгъстяващия се здрач. Изглеждаше по-млада, по-спокойна и не мисля, че това бе само ефект от промените в светлината.

Вдигна очи и ме хвана да я гледам.

— Какво? — попита и се усмихна загадъчно.

— Нищо. Просто се питах как стоят нещата при теб. Планираш ли да останеш тук, или ще се върнеш в Австралия?

Беше грешният въпрос. Тя остави сандвича си.

— Не знам. Бях на кръстопът, още преди изчезването на Ема. Току-що бях прекъснала седемгодишна връзка. И той беше морски биолог. И ми беше началник, което направи положението… неловко.

— Какво стана?

— О, обичайното. Двайсет и две годишна докторантка, която изглежда по-добре по бикини.

— Съмнявам се! — изтърсих, без да се замисля.

Рейчъл се усмихна и зъбите й се белнаха дори на слабата светлина.

— Благодаря, но трябва да й го призная. Срещала съм сепии с повече морал, но наистина изглеждаше добре по бански. Както и да е, върнах се на Острова да премисля нещата. Да си прочистя главата, да реша какво да правя. Единственото хубаво, ако може да се нарече така, беше, че по тази причина вече бях тук, когато Ема изчезна.

Настроението се промени, все едно ни лъхна студено течение.

— При тях ли беше отседнала?

— Не, бях дошла за сватба в Пул — една стара приятелка, която не бях виждала от години, но поне бях в страната. Родителите ни са мъртви, така че нямах причина да се връщам особено често. С Ема бяхме обсъждали възможността да се видим, докато съм тук, но така и не стигнахме дотам. Всяка си имаше своя живот, а и не изглеждаше да има нужда да бързаме…

Никога не изглежда така.

— Каза, че била по-малка от теб?

— С пет години. Честно казано, никога не сме били особено близки. Твърде различни бяхме. Тя винаги е била самоуверена и открита. А и поначало притежаваше способността да се харесва на хората около себе си. Когато обръщаше внимание на някого, го караше да се чувства така, сякаш слънцето изгрява специално за него. Просто залязваше доста бързо… — Рейчъл се засмя сконфузено и остави чашата си. — Еха! Не знам откъде дойде това. Май прозвучах като истинска крава.

— Прозвуча като сестра.

— Прекалено си дипломатичен — тя посегна към бутилката с вино и доля чашите ни. — Не искам да добиеш грешна представа за Ема. Можеше да е прекрасна. Държеше се чудесно с Фей, макар че не притежаваше нужното, за да я нарече човек майчински тип. Ема всъщност не се "занимаваше" с деца, така че се отнасяше с Фей по-скоро като с тийнейджър. По-малка сестра. Фей я обожаваше. Затова изминалата година беше много тежка за нея. Вероятно повече, отколкото за всички останали.

Представих си сенките под очите на момичето, прекалено тънките й ръце. Дъщерята на Траск не помнеше майка си, но да загуби и мащехата си на тази крехка възраст, е било тежък удар.

— Затова ли остана?

Притесних се да не съм прекалил. В първия момент Рейчъл не отговори, втренчена в столчето на винената чаша, която полека въртеше в пръстите си. Накрая обясни:

— Това е една от причините. Не ми изглеждаше редно да си тръгна, без да съм узнала какво е станало с Ема. Всички смятахме, че сравнително скоро ще имаме новини. Всеки ден очакваш полицията да се обади и да каже, че са открили нещо, но така и не се случи. И колкото по-дълго продължаваше, толкова по-трудно беше да кажа просто, ами, добре, достатъчно чаках, тръгвам си. Знам, че Ема им беше само мащеха, а Фей и Джейми не са ми роднини… Само дето сега вече са. Разбираш ли ме?

Търсеше потвърждение, че е права. Светлината бе оредяла дотам, че зелените й очи сияеха в тъмната стая.

— Така мисля — кимнах.

— Не е толкова заради Андрю и Джейми, макар че един бог знае какво им е. Не ги познавах много добре, но Джейми очевидно е бил открито и весело хлапе. Сега е различен, а когато си между него и Андрю, сякаш се движиш по тънък лед. Но те са достатъчно зрели, за да се справят. Тревожа се по-скоро за Фей. Може би, ако живееха в града, където има други хора и наоколо е пълно с нейни приятели, щеше да е различно. Но тук, в пустошта… тук няма нищо, което да я крепи.

Погледнах през огромните прозорци към потъналия в мрак поток. Небето почти бе почерняло и само полюшващите се отражения във водата разделяха черното течение от околното тресавище.

— Не ми се струва подходящо място и за сестра ти — казах.

Рейчъл се усмихна криво.

— Меко казано.

— Как са се запознали? — попитах и бързо махнах с ръка — Извинявай, не ми е работа.

— Не, няма проблем. Честно казано, приятно е да има с кого да поговоря за всичко това. — Рейчъл погледна към чашата си. — Неин приятел си строеше нова къща и Андрю беше архитектът. Ема се беше впуснала в занимания с интериорен дизайн и фотография и се зае с вътрешното оформление. Винаги е била добра в тези неща. Беше малко след като се раздели с дългогодишния си приятел — един от онези свръхсамоуверени типове, които се увличат по бойни изкуства и самопомощ. Смяташе се за музикант и кинематографист, понеже се бе занимавал с някакви претенциозни музикални клипове. Истински тъпанар.

— Харесвала си го, а?

— Не си ли личи? — усмивката й бързо угасна. — В много отношения ужасно си приличаха. И двамата бяха екстроверти, вечно крояха големи планове, които така и не се сбъдваха. Периодично късаха и после пак се събираха и Ема се срещна с Андрю по време на една от разделите им. Шест месеца по-късно бяха женени…

Рейчъл се обърна към снимката на сестра си с Джейми и Фей, като че ли още се опитваше да проумее какво се е случило.

— Щях да падна, когато получих сватбената покана. Не беше толкова заради това, че се омъжва, понеже Ема винаги е била импулсивна. Но Андрю не ми се струваше неин тип, а що се отнася до идването тук… — тя поклати глава. — Ема се нуждаеше от хора около себе си, харесваше галерии и партита. Не тинести долини и тресавища.

— Говори ли с нея за това?

— Нали съм й по-голяма сестра, разбира се, че говорих! — в гласа й долових усмивка. — Каза ми, че прекалено много се страхувам от промяната и че е похабила достатъчно от живота си за "копелета". С което не можех да споря. Каза, че била готова да уседне, че тази къща ще бъде шоурум и за нея, и за Андрю. Той ще проектира къщи, а тя ще изпълнява интериорния дизайн и ще допълва с фотография. Всичко щяло да бъде наред. А след това се появи Лео Вилиърс…

Замлъкна и отпи от виното. Чаках. Атмосферата в сумрачната стая бе подходяща за признания и долавях, че Рейчъл се радва да има с кого да сподели.

— Вилиърс нае Андрю за някои неща. Има прелестна къща в естуара, мисля, че Ема има нейни снимки някъде тук. Вилиърс искаше да я изкорми и префасонира, така че тя убеди Андрю да й позволи да се занимава с вътрешния дизайн…

Спомних си Лънди да ми посочва къщата на Вилиърс на устието на естуара. Голямо викторианско имение с фасада, обърната към морето.

— Тя каза ли ти, че са имали любовна връзка?

— Не, но знаех, че става нещо. Каза ми, че с Андрю имат проблеми и че мисли да го напусне, съответно предположих, че се вижда с някого. Но не искаше да каже за кого става дума… Даже се зачудих да не би… — Тя рязко разтърси глава, отхвърляйки някаква неприятна мисъл. — Както и да е, ситуацията малко се разгорещи. По онова време имах проблеми със собствената си връзка и вероятно съм се престарала в ролята на по-голямата сестра. Ема ми каза да си гледам работата и затвори телефона. Тогава за последно говорих с нея.

Вече разбирах по-добре защо Рейчъл се е почувствала длъжна да остане тук с далечните роднини, които едва познава. Вината е сериозен мотив, особено когато в кюпа се добави и мъка.

— Андрю подозираше ли нещо? — попитах. — За връзката й, имам предвид?

— Не е нещо, което би обсъждал, особено с мен. Веднъж призна как смятал, че Ема си има някого, понеже много често пътувала до Лондон. Но едва после, когато полицията му съобщи, че свидетели са я виждали полугола в спалнята на Вилиърс и тъй нататък, осъзна с кого се е срещала. Боже, беше ужасно! Андрю побесня и тръгна към къщата му да иска признания! За щастие, в къщата нямало никого, но все пак беше глупава постъпка.

— Кога се случи?

— О, много преди Вилиърс да изчезне. И да, полицията знае за това… — в гласа на Рейчъл се прокрадна кисела нотка, която подсказваше, че се досеща какво си мисля. — Андрю и Джейми страшно се скараха. Джейми го обвини, че се държи като егоист и че трябва да мисли за Фей. Прав беше и Бог знае какво щеше да стане, ако Вилиърс си е бил у дома. Но минаха седмици, преди двамата изобщо да си проговорят.

— Не ми влиза в работата — отвърнах предпазливо. — Но ако Ема е обмисляла да напусне съпруга си, не е ли било възможно просто да си е тръгнала?

Рейчъл поклати глава.

— Това беше първата ми мисъл. Но все на някого щеше да се обади досега. Както казах, тя имаше нужда да общува и не й е в стила да си тръгва тихомълком. Обичаше да блъска врати, не би си събрала багажа и просто да изчезне, не и без сцени и скандали. И няма начин да си зареже нещата. Със себе си е носила само чанта и фотоапарат. Оставила е дрехите и паспорта си, дори колата. Минито отвън е нейно. Полицията го намерила изоставено в старата стридоловна станция недалеч оттук. Никой от нас не е посмял да го кара оттогава.

Радвах се, че е станало достатъчно тъмно да прикрие изненадата ми. Нямаше причина Лънди да споменава такива подробности, но явно ставаше дума за същия пристан, откъдето започна операцията по прибирането на трупа в естуара.

Рейчъл отсъстващо си играеше с почти празната чаша.

— Никой не го казва официално, но си мислят, че е отишла някъде на среща с Вилиърс. Никой не знае какво е станало след това. Вероятно няма и да научим, понеже… онзи гнусен страхливец си е видял сметката, вместо да си признае.

Не, помислих си, не — не си е видял сметката. Убил е някой друг, за да изглежда, че е станало така.

Интимността, която бях усетил помежду ни, се изплъзваше. Последните капки се оттекоха с трясъка на автомобилна врата отвън.

— Това трябва да е Андрю — обади се Рейчъл. Изправи се и се огледа, сякаш си припомни къде се намира. — Станало е доста тъмно!

Стана и светна лампите. Здрачът отвън се превърна в мастило, потокът и тресавището изчезнаха, а просторният прозорец се обърна на огледало, което отразяваше стаята обратно към нас. Чу се отварянето на входната врата, а след това тежките стъпки на Траск закънтяха по стълбището.

Изглеждаше напълно изтощен. Лицето му беше видимо обезкървено, бръчките — вдълбани повече. Дрехите му още бяха смачкани и петносани с тиня, изглеждаше с десет години по-стар, отколкото сутринта. Видя ме и спря, сякаш се бореше да отгатне причината за присъствието ми в дома си.

— Как е тя? — попита Рейчъл, щом той се отправи към мивката.

— Спи. Докторите казват, че утре ще се чувства достатъчно добре да се прибере у дома… — Траск завъртя кранчето и си наля вода. Адамовата му ябълка подскачаше, докато пиеше на един дъх и после остави чашата с въздишка. — Къде е Джейми?

— Излезе с Лиъм и другите си приятели. Не каза къде отива.

Траск ми се стори недоволен, но явно нямаше сили да задълбава в темата. Видях го как огледа чашите за вино и сандвичите, останали в чинията. Същото направи и Рейчъл. Очаквах да го попита дали иска чаша, но тя не го стори. Вместо това се засуети:

— Искаш ли да ти направя нещо за хапване?

— Ще ям по-късно. Значи намина на гости, а, доктор Хънтър?

— Не, наминах да си взема багажа — отвърнах и се изправих. Последното, от което според мен Траск имаше нужда, бяха гости. — Радвам се, че Фей е добре.

— Аз също.

— Дейвид ще остане още няколко дни — съобщи му Рейчъл. — Прецених, че няма да има проблем да ползва къщата за гости.

В кървясалите очи на Траск проблесна искрица интерес.

— Работиш с полицията, така ли?

— Просто рутинна лабораторна работа.

Надявах се това изказване да е достатъчно смътно да го откаже. Той кимна, интересът му вече гаснеше.

— Остани колкото желаеш!

Моментът определено беше неловък.

— Е, най-добре да тръгвам.

— Ще те изпратя — обади се Рейчъл, когато се запътих към стълбите.

Вече бяхме поели надолу, преди Траск да ме повика от горното стъпало:

— Доктор Хънтър? Ако не си зает утре вечер, ще се радвам да се присъединиш към нас за вечеря. Сервираме около седем и половина.

Ясно забелязах, че Рейчъл изглежда не по-малко изненадана от мен. Поколебах се, бързо прецених дали да приема, или не. Но след всичко случило се, не виждах причина да откажа.

— И аз ще се радвам!

Ботушите ми се бяха втвърдили от второто накисване, но ги обух. Рейчъл ми подаде изпраните дрехи и все още влажното яке и настоя да взема продуктите, които бях купил сутринта. Изглеждаше потисната, докато вратата се затваряше, надявах се, че не съжалява, задето се е разкрила толкова.

Нощта бързо се спускаше над Бакуотърс, докато пресичах горичката от бели брези. Стволовете им призрачно сияеха в здрача, а клоните им се полюляваха на вятъра, в който звънеше тихото плискане на потока. Бях преполовил пътя до колата, когато осъзнах, че ключовете не са в мен. Понечих да се върна в къщата, но спрях, когато предната врата се отвори и оттам се показа Рейчъл.

— Това ли търсиш? — попита тя, докато слизаше по стълбите, и вдигна ключовете от колата ми.

— Май да. Благодаря!

— Този за къщата за гости също е в мен. Даде ми го тази сутрин.

Съвсем бях забравил. Радвах се, че не съм отпътувал, преди да се усетя, и зачаках, а Рейчъл прерови разнообразните ключове на връзката.

— Съжалявам, някъде тук е. Използвам резервните ключове на Ема и все още не знам за къде са половината от тях — тя се мъчеше да види връзката на слабата светлина. — А, ето го.

Докосна с пръсти моите, докато ми даваше ключа от къщата. Контактът беше мимолетен, но усетих боцкане като от електрически ток. Рейчъл стоеше угрижена на пътя.

— Виж, всичко, което казах тази ве…

— Не се притеснявай, дума няма да излезе от устата ми — уверих я, разочарован, че й се налага да ме моли.

— О, не, нямах това предвид! — каза тя припряно и се пресегна да ме хване за ръката. — Просто… Е, исках да ти благодаря. Обикновено не хленча толкова, но наоколо нямаше с кого другиго да поговоря.

— Не хленчеше. И се радвах да те слушам.

Тя стоеше достатъчно близо, за да усетя топлината на тялото й във вечерния хлад. Мигът се проточи.

— Добре тогава — отърси се Рейчъл и леко се усмихна, когато отстъпи встрани. — Ще се видим утре.

Добре тогава. Проследих завръщането й в къщата и изчаках да чуя затварянето на вратата, преди да продължа към колата си. Все още беше влажна отвътре и лъхаше на мухъл — знаех колко време ще е нужно, за да изветрее миризмата, но почти не й обърнах внимание. Осъзнах, че още се усмихвам. Двигателят запали от първия път и ако изобщо имаше някаква разлика, тя беше, че колата реагира много по-добре отпреди. Джейми се беше справил чудесно и си отбелязах да му благодаря — и платя, — когато се върна за вечерята.

Но на път към къщата за гости мислех предимно за Рейчъл. Тя просто те докосна по ръката няколко пъти, не прави от мухата слон. Би трябвало да се съсредоточа върху онова, което ме очакваше в моргата. Предстоящият ден щеше да е тежък. Оказа се, че е дори по-тежък от очакваното.

На следващата сутрин полицията намери гроб в къщата на Лео Вилиърс.

17

Лънди ми се обади преди обяд. Бях прекарал сутринта в изплакване на разчленения скелет от Бароус, който се кисна в разтворителя цяла нощ. Въпреки че костите бяха затворени в лабораторната камина, въздухът миришеше смущаващо на телешко варено. Следващата стъпка щеше да е обратното нареждане — времеемък процес, който включваше подреждане на всичките двеста и шест отделни кости в правилното им анатомично положение, докато не се възстанови целият скелет. В случая щеше да отнеме дори повече време, тъй като черепът беше фрагментиран от изстрела. И тъй като Кларк с нетърпение чакаше информация, бях се заел да огледам повърхностите на определени ключови кости, които вадех една след друга от съдовете. Надявах се да успея да я снабдя поне с предварително обобщение в края на деня.

Лан почука на вратата на залата за аутопсии, точно когато плакнех таза.

— Инспектор Лънди е на телефона, доктор Хънтър.

Бях оставил своя телефон в съблекалнята, заедно с другите си вещи, понеже не исках да го нося в залата, докато работя. Поставих таза на поднос от неръждаема стомана, свалих си ръкавиците и отидох да приема обаждането.

— Кога можеш да дойдеш до къщата на Лео Вилиърс? — попита Лънди без встъпление.

— Колко бързо ти трябвам?

— Веднага е добър вариант.

Кларк не си беше губила времето при ваденето на заповед. Сега, когато беше ясно, че тялото, намерено в дрехите на Вилиърс, не е негово, имаше разумна причина за пълен обиск на имота. Още по изгрев полицията беше пристигнала при голямата къща в устието на естуара и откритието на кучето за трупове силно напомняше гроб, скрит в труднодостъпна част от имота.

— Там очевидно е заровено нещо — заяви Лънди. — Кучето даде положителна реакция и ясно се виждат очертанията на ямата. Правен е не особено старателен опит да се сменят чимовете, но почвата не е имала възможност да улегне и могилката е ясно видима. Започнахме да копаем, но те искаме тук, когато намерим нещо.

Прозвуча ми, сякаш гробът би трябвало да е относително пресен. На заровен труп можеше да му отнеме години да изгние достатъчно, че почвата над него да улегне и да се изравни с нивото на околната земя, но на тревата и растителността им е нужно много по-малко, за да пораснат. Често все пак остава видима разлика, не на последно място и заради факта, че растенията се възползват от хранителните вещества, които тялото изпуска в пръстта. Но ако разместената растителност не бе имала време да се възстанови, това предполагаше, че ямата е изкопана по някое време през зимата, след като е приключил последният сезон на растеж.

Погледнах към залата за аутопсии, където ме чакаха почистените кости от скелета. Бях успял да извадя от разтвора само около половината, но нямаше да навреди останалите да постоят още малко в него.

— Дай ми един час — помолих инспектора.

Млад полицай стоеше пред портата на частния път на Уилитс Пойнт и преди да ме пусне, ме накара да изчакам, докато се обади да провери. Пътят минаваше по протежение на носа и ме преведе през гората, после дърветата отстъпиха на морави. Някой ги поддържаше, понеже тревата изглеждаше прясно окосена — вероятно за първи път през пролетта. По моравата бяха разпръснати самотни дървета — секвои, кедри и други, които не разпознах, напъпила беше прекрасна магнолия и цветовете й с кремави връхчета стърчаха по клоните като свещи.

Пътят завиваше покрай пищни рододендрони, зад които се криеше къщата на Лео Вилиърс. Ако "къща" изобщо бе точната дума. Макар да не беше имение, викторианската постройка бе впечатляваща. Пътят приближаваше къщата отзад и зад нея забелязах гледката към естуара и открито море. Мястото беше чудесно, загрозено единствено от сборището паркирани отпред полицейски коли, Лънди дойде да ме посрещне и, докато слизах, си погледна часовника.

— Доктор Хънтър! Добро време постигна!

— От тази страна нямаше бродове.

Той се засмя.

— Така си е. Защитното оборудване е ето там. Можем да поговорим, докато се подготвяш.

Приближихме се към микробус, пълен с кашони с гащеризони за еднократна употреба и други принадлежности, жизненоважни за всяко полицейско разследване.

— Кларк тук ли е? — попитах, докато избирах нужното.

— Беше, но я извикаха. Съжалявам, че прекъснах заниманията ти в моргата, но предпочитам да си тук за разкопките.

Седнах на ръба на отворения полицейски бус да си нахлузя белия гащеризон.

— Някакви признаци какво става там долу?

— Засега не, но са още почти на повърхността.

— А къщата?

— Колкото и да е странно, изглежда някой е почиствал тук… — той го каза шеговито, но по очите му личеше, че въобще не му е забавно. — Било е разтребено, след като Вилиърс изчезна, поне това видяхме, преди адвокатите да ни изритат. Но този път са прекалили. Имам предвид, че не е само ежедневното бърсане на прах и лъскане, къщата изглежда като след индустриално почистване. Цялата смърди на белина.

Поспрях да го погледна, нахлузил наполовина найлонов предпазен терлик.

— Ако вече е било почистено след изчезването на Вилиърс, защо да повтарят?

— Наистина защо ли? — Лънди ми се усмихна невесело. — Законът не го забранява, но би трябвало къщата да е заключена след изчезването на собственика. Обичайната чистачка е уволнена, но явно някой е влизал вътре. И то наскоро. Ако бях от циничните, щях да кажа, че някой е предвиждал, че ще претърсим тук, щом намерим трупа в устието, и е решил да не оставя нищо на случайността.

— Сър Стивън? — попитах и понижих глас, зает с ципа на гащеризона.

— Смятам, че е по-вероятно от това самият Лео да е наминал да спретне пролетното си почистване — Лънди погледна към къщата. — Съмнявам се сър Стивън да е бърсал лично, но спокойно можем да се обзаложим, че е дал нареждане за тази работа…

Скъсах найлоновата опаковка на нова маска и си сложих чифт ръкавици.

— Според теб дали знае, че трупът не е на сина му?

— Смятам, че знае повече, отколкото казва. Но какво точно… и двамата с теб можем само да гадаем — Лънди врътна глава. — Хайде, гробът е отпред, от другата страна.

Крясъците на чайките ни съпровождаха, докато вървяхме по настланата с каменни плочи алея около къщата. Тя гледаше към устието на естуара, от водата я отделяха само стръмна морава и дървен пристан. Малка лодка с извънбордови мотор стоеше вързана в единия му край, където водата все още беше достатъчно дълбока за плаване. Отливът бе оголил каменисти езерца и малък полумесец пясъчен плаж, но при лошо време вълните сигурно се разбиваха над пристана. Вятърът духаше право от морето, достатъчно силен дори днес, за да дърпа торбестия ми гащеризон. Единственото, което се издигаше между къщата и далечния хоризонт, беше морската крепост. Намираше се на може би двеста метра навътре, грозните й кули се издигаха от вълните като гниещи сондажни платформи.

Изненадах се, че Вилиърс не я е съборил, за да не му разваля гледката.

Големи панорамни прозорци ограждаха от двете страни колонадата на главния вход. Вместо отделни прозорци в дървени или каменни рамки, тук самото стъкло беше заоблено — впечатляващо доказателство за майсторските умения, което придаваше на прозорците леко увеличителната извивка на аквариум за златни рибки. През тях виждах призрачните бели силуети на съдебните полицейски следователи, които безмълвно се движеха вътре.

— Навремето е било лятна семейна резиденция — просвети ме Лънди, докато вървяхме през моравата към гъсталак рододендрони. — Беше затворена години наред, преди Лео да се нанесе… Разбира се, първото, което реши да направи, беше да изкърти половината и да я "модернизира". Само да я видиш отвътре! Все едно е извадена от списание.

— По нея ли са работили Траск и Ема Дерби?

Той кимна.

— Щеше да спести на всички много мъка, ако с Андрю бяха отказали поръчката. Добре, пристигнахме.

Спря на няколко метра от мястото, където група криминолози в окаляни гащеризони бяха коленичили около правоъгълна дупка до храстите и ровеха в пръстта с лопатки. Обградената с оранжева лента дупка беше около метър и двайсет дълга, по-малко от метър широка и дълбока около четиридесет и пет сантиметра. Изглеждаше малка за гроб на възрастен, но това не означаваше, че не би могла да се окаже тъкмо такъв. Бях се сблъсквал с не едно убийство, при което убиецът свива жертвата на две, за да я погребе, като междувременно безразборно чупи кости и къса стави.

— Имате ли късмет? — попита Лънди.

Един от криминолозите вдигна глава и отговори:

— Още не, но не мисля, че остава много. Достатъчно близо сме да надушим миризма.

Говорещият беше анонимен под качулката на гащеризона и маската, но разпознах гласа от потока. Беше едрият криминолог, който заяви, че лицевите наранявания на трупа на бодливата тел са причинени от перка на лодка.

— Помните доктор Хънтър от вчера — представи ме Лънди. — Ще ни помогне и тук.

— Алилуя! — промърмори едрият криминолог, но въпреки това се дръпна встрани да остави място и за мен.

Занимавах се с тази работа твърде дълго, за да хабя енергия в безсмислени двубои.

— Пръстта ми се струва доста мека. Кога според вас е копано?

Едрият криминолог изсумтя под маската.

— Вероятно преди няколко месеца, не повече. Може и по-малко да са. Тревата е върната на място, но не е имала време да се вкорени добре. И няма…

— Намерих нещо!

Атмосферата се промени след думите на колежката му. Всички гледаха как тя деликатно драска по нещо в пръстта с върха на лопатката си. Надзърна към онова, което стърчеше от тъмната яма.

— Някакъв плат е. Може да е палто.

Погледнах Лънди. Той вдигна вежди, но не каза нищо, докато се показваше все по-голяма част от предмета. Разкриха тъмен парцал, под който осезаемо лъхаше на разложение.

— Има нещо увито в него — уточни криминоложката. — Момент… Ох.

Какво е? — попита Лънди и се помъчи да надзърне покрай нея в гроба.

— Козина. Животно е — каза тя разочаровано. — Прилича на куче.

Напрежението се оттече, все едно е щракнат шалтер. Въздишката на Лънди можеше да е както от разочарование, така и от облекчение.

— Ясно. Е, нека го огледаме все пак. И се уверете, че отдолу няма скрито нищо друго. Сещам се за разни хитреци, които са врътвали този номер и преди.

Аз също се сещах. Инспекторът ми посочи да се отдръпнем. Свалих си маската и отидох да застана при него, на няколко крачки от гроба.

— Бигълът на Вилиърс — уточни той, загледан в мръсната кафяво-бяла козина, която разкриваха техниците. — Приспал го е точно преди изчезването си…

Кимнах, понеже си спомних, че ми бе разказал за ветеринарката, която последна е видяла Лео Вилиърс. Поне последната, за която знаехме.

— Сигурно е обичал кучето, за да го погребе лично — казах. Повечето хора биха оставили ветеринаря да се погрижи за останките.

— Имал го е още от тийнейджър. Ветеринарката каза, че бил "видимо разстроен", когато го приспала. Изненадал дори нея, но пасваше добре на теорията за самоубийството. Последната сламка един вид… — Лънди погледна през рамо към гроба, а мустаците му провиснаха неодобрително. — Поне тази смърт не е изфабрикувал.

— Искаш ли да остана, докато се уверят, че отдолу няма погребано нещо друго?

Инспекторът поклати глава.

— Не. Мисля, че открихме единствения труп. Съжалявам за фалшивата тревога. Спокойно се върни в моргата. Колкото по-скоро узнаем кого сме извадили от естуара, толкова по-бързо ще разберем какво се е случило.

Свалих си ръкавиците, като внимавах да не обеля и лейкопласта с тях. Бях се преоблякъл напразно, но понякога става така.

— Може ли да е някой друг местен?

— Не, поне доколкото ни е известно. Единствените двама, обявени за изчезнали от района, са Ема Дерби и Лео Вилиърс, а вече знаем, че труповете не са техни.

— Е, който и да е бил, вероятно е бил под трийсет — заявих. — Пръстите-чукчета са подвеждащи. Причината за появата им не е свързана с възрастта. От състоянието на костите, които съм разгледал досега, бих казал, че жертвата почти със сигурност е била над двайсет и под трийсет години.

Много щателно бях подбрал кои кости да извадя от разтворителя, като се съсредоточих първо върху онези, които според мен носеха най-много информация. Краищата на ребрата при корема се променят с възрастта, също и повърхността на хълбочната кост на таза, и двете стават по-груби и по-порьозни с времето. Открих известно загрубяване, но никаква порьозност в костите, които бях проверил, и макар че трябваше да проведа далеч по-внимателно проучване, за да съм сигурен, бях уверен в оценката си към момента.

— Значи малко по-млад от Лео Вилиърс — заключи Лънди. — Това помага, но има ли нещо друго? Не знаем дори дали е бил бял или чернокож.

Бях опитал да установя расата, но без особен успех. В смъртта хората са точно толкова сложни, колкото и докато са живи. И определянето на произхода е пословично трудно дори при по-добре запазени останки. Цветът на кожата може да е подвеждащ и се променя, щом тялото започне да се разлага. Смъртта е големият изравнител, който потъмнява светлата кожа и обратното. Има някои скелетни характеристики, които посочват един или друг вид расова принадлежност, но дори те невинаги са ясно обособени.

Тези останки бяха поредното доказателство. Когато всички ги смятаха за Лео Вилиърс, приехме, че става дума за бял мъж. Сега това не можеше да се смята за даденост и възникваше друг проблем. Повечето расови характеристики се откриваха в черепа, но този на трупа от Бароус беше силно увреден от изстрела. Липсваха долната челюст и костта под носната кухина, където навремето са се намирали предните зъби, беше натрошена на неравна дъга. Бяха останали само счупени чукани от задните кътници и празни гнезда, които нямаше да са от полза дори за съдебен зъболекар.

— Останките от назалния мост не стигат много далеч, което предполага, че е възможно трупът да е на чернокож или азиатец — казах на Лънди. — Но очните орбити са по-ъгловати, отколкото правоъгълни или заоблени, което е по-скоро характеристика на бялата раса.

— Значи може да е със смесен произход?

— Вероятно. Или просто да е имал по-необичайни лицеви характеристики… — вдигнах рамене. — Съжалявам, но не бих могъл да кажа повече.

Лънди въздъхна.

— Е, това все пак ни подсказва още нещичко. Макар че ако е бил от смесен произход…

— Какво? — подканих го.

Но той поклати глава.

— Просто мисля на глас. Хайде да те изпратя до колата.

Бяхме се отдалечили едва на няколко крачки, когато телефонът на Лънди звънна. Той спря да го вдигне и видях как изражението му се смени.

— Сега веднага, така ли? — каквото и да му казаха от другата страна, не го развесели. Масивните му рамене увиснаха. — Боже. Добре… — и прибра телефона. — Имаме си компания!

Сър Стивън Вилиърс не беше сам. Не водеше високопоставен полицейски служител, но в замяна бе придружен от трима адвокати, двама от които — мъже на средна възраст със скъпи, но консервативни костюми, третата беше жена, чиято матовочерна коса издаваше несполучливо боядисване. И тримата вървяха малко зад клиента си в несъзнателен защитен строй, като най-старшият адвокат бе до рамото на Вилиърс, а другите двама го следваха на по половин крачка. Докато напредваха към нас през моравата, ефектът беше като на майка патица, следвана от люпилото си. Макар и много по-зловещ.

Казах на Лънди, че ще се върна в моргата, понеже очаквах, че ще иска да говори с бащата на Лео Вилиърс насаме. Инспекторът кимна разсеяно, но после ме повика.

— Като се замисля, доктор Хънтър, защо не поостанеш малко? Ако нямаш нищо против, присъствието ти тук може да помогне… — той разтегна устни в дружелюбна усмивка при приближаването на групата. — С какво да съм полезен, сър Стивън?

— Къде е главният инспектор?

Тонът му беше леден. Както и при първата ни среща, бащата на Лео Вилиърс беше облечен безупречно — сиво кашмирено палто върху по-тъмносив костюм. Всичко в него беше безупречно — от прецизно оформените нокти до пътя в леко оредялата му коса. Но силният бриз откъм морето го рошеше, а под овладяното му спокойствие се долавяше едва сдържан гняв.

— Не е тук в момента — каза му Лънди. — Очакваше ли ви? Ако знаеше, че ще дойдете, несъмнено щеше да…

— Искам да се махнете от собствеността ми.

Инспекторът вдигна вежди.

— Бях останал с впечатление, че тази къща е на сина ви. Неправилно ли съм разбрал?

Най-старшият адвокат припряно се намеси.

— Тази къща и прилежащият й имот са част от общата собственост на рода Вилиърс. Ако не напуснете, ще ви повдигнем обвинения за тормоз и незаконно нанасяне на щети!

— Е, не бихме желали такова нещо — отвърна дружелюбно Лънди. — Но имаме заповед да претърсим имота. Смятах, че сте я видели, но ако искате, мога да…

— Не признаваме валидността на заповедта. Издадена е изцяло на база безпочвени съмнения и според мен без друга видима причина, освен да се нанесат ненужни емоционални страдания на клиента ми.

Адвокатът говореше значително по-разгорещено от клиента си, който продължаваше да наблюдава Лънди студено. Инспекторът не трепна.

— Е, не знам за "безпочвени". Аз бих сметнал намирането на труп с половин издухано лице за достатъчно основание. При това труп, който носи часовника и дрехите на Лео Вилиърс — Лънди вдигна вежди към сър Стивън. — Спомняте ли си — същите, които идентифицирахте?

Сър Стивън се обърна към него.

— Да не ме обвинявате в лъжа?

— В никакъв случай! — от устата на всеки друг подобно изказване би прозвучало лъжливо. — Не оспорваме фактът, че дрехите са на сина ви, само че трупът не е. Бих предположил, че като негов баща изгаряте от желание да узнаете какво се е случило.

— Няма какво да се узнава. Синът ми почина в трагичен инцидент, а трупът му бе намерен преди три дни. Видях го с очите си и досега полицията също изглеждаше уверена. Сега следва да повярвам, че досегашните ви уверения са били грешни? Това намирисва на некомпетентност.

— Не, просто на поява на нови факти. Доктор Хънтър е съдебен антрополог. Сигурен съм, че главен инспектор Кларк ви е уведомила за изразените от доктор Хънтър съмнения дали трупът е прекарал във водата достатъчно дълго, че да е на сина ви. Сега е открил и други доказателства, които показват, че не е неговият.

Сър Стивън извърна глава и закова ледените си очи в мен. И тримата му адвокати направиха същото. Благодаря, Лънди, помислих си.

— Какви доказателства?

Погледнах към Лънди, но лицето му беше безизразно. Добре тогава.

— Доколкото можем да преценим, дясното стъпало, намерено в потока, принадлежи на трупа от естуара. Синът ви си е счупил крака при игра на ръгби, така че, ако стъпалото беше негово, щеше да има зараснали белези. Такива липсват. А ако кракът не е негов, и трупът не би могъл да бъде.

Сър Стивън ме огледа. Изражението му не се промени особено, но презрението му пролича ясно.

— Казвате, че стъпалото е намерено в потока.

— Да, това е…

— Значи не е било близо до мястото, където намериха сина ми. Не е било дори в естуара.

— Не, но…

— Тогава защо смятате, че е негово? Както разбирам, трябва да има ДНК доказателства в подкрепа на теорията ви?

Прекрасно знаеше, че няма такива. Кларк вероятно му бе казала, че още ги чакаме.

— Още не, но измерванията, които направих, показват…

— Измервания! — недоволството му пролича по тона. Сър Стивън се обърна отново към Лънди. — Това ли са вашите доказателства?

— Щом получим ДНК резултатите…

— Убеден съм, че те ще потвърдят, че синът ми е мъртъв. Но нямате такива, нали? Така че всичко това… — той посочи превзето към къщата —… е въз основа на мнението на опозорен съдебен експерт с репутацията на размирник.

Не бях сигурен дали ме потресе повече обидата или това, че си е дал труда да ме провери. При изваждането на трупа ми се бе сторило, че дори не ме забелязва. Кръвта нахлу в лицето ми, когато понечих да отговоря, но Лънди ме изпревари.

— Репутацията на доктор Хънтър няма нищо общо, сър Стивън. Той не е изобретил счупения крак на сина ви, само показа несходствата между останките и рентгеновите снимки, които лично вие ни предоставихте. Разбира се, ако наистина искате да подпомогнете идентификацията, можете просто да ни позволите да видим медицинския картон. Това би помогнало много.

Лънди звучеше дружелюбно както винаги, но тонът му не би могъл да измами никого. Старшият адвокат на сър Стивън побърза да запълни проточилото се мълчание.

— Сър Стивън вече обясни ясно позицията си. Медицинският картон е и ще си остане личен. В интереса на сътрудничеството направихме изключение за рентгеновите снимки, но…

— Нищо в медицинския картон на сина ми няма с какво да подпомогне разследването — заговори сър Стивън, като прекъсна адвоката, все едно той изобщо не стоеше до него. — Ако полицията има причини да вярва в обратното, моля да ги споделите. Ако не — тогава съм сигурен, че има и по-продуктивни начини да оползотворите времето на полицаите от това да го губите тук. И ще спомена за това на началниците ви.

— Сигурен съм, че ще го направите — отвърна Лънди мило. — Всъщност, ето един началник!

Инспектор Кларк бързаше през моравата покрай къщата със сурово изражение и ветреещ се около краката й шлифер. Лънди прехапа устни, когато видя изражението й.

— Спокойно можеш да се прибираш — промърмори ми той, докато сър Стивън и антуражът му се обръщаха към Кларк. — Ще ти се обадя после.

Инспекторката не ми обърна внимание на разминаване, но и аз самият не бях в настроение за любезности. Лицето ми пламтеше, докато вървях по пътеката към задната част на къщата, където бяха паркирани колите, и още се гневях за казаното от сър Стивън. От всички нагли и арогантни… Боже, що за човек дори не пита полицията на кого според специалистите им принадлежи тялото?

Или защо е намерено с дрехите на сина му?

При пластмасовите кофи, оставени за използваното защитно облекло, дръпнах ципа на гащеризона си толкова рязко, че го заклещих. Разклатих го ядосано и изругах под нос, понеже тънката тъкан се скъса.

— Лош ден на работа, а?

Не бях забелязал никого наоколо. Оказа се, че ме е заговорил мъжът, облегнат на луксозен черен даймлер, в паметта ми се беше запечатала по-скоро колата, отколкото лицето му. След това забелязах надупчените от шарка бузи и разпознах шофьора на сър Стивън от стридоловната база.

Пак пушеше, тънка струйка дим се издигаше от полуизгорялата цигара, която държеше до хълбока си. От мястото, където стоеше, имаше добра видимост към пътеката отстрани на къщата и отново я стрелна с поглед.

— Всичко е наред, още си говорят — успокоих го, докато се мъчех с наполовина разкопчания цип на гащеризона.

Той се усмихна и кимна признателно, докато си дръпваше отново от цигарата. Стори ми се по-възрастен от първоначалната ми представа, определено по-близо до петдесет, отколкото до четиридесет. Ако не стоеше отново до колата, се съмнявам, че щях да го разпозная. Въпреки белезите от пъпките, не беше от хората, които изпъкват в тълпата. Чертите му бяха приятна, но не и забележителни, прилежно сресаната му коса беше с цвят, който по-скоро изсветлява, а не побелява с възрастта. Сега, като го огледах, забелязах леко напълняване около иначе стегнатата му талия, което съответстваше на уседналата му работа, но не личеше много. В тъмносиния си костюм от здрава синтетична материя спокойно би могъл да е счетоводител или държавен служител. Би могъл да е всякакъв.

— Не е още един, нали? — попита и вирна брадичка към суетнята около къщата.

— Още един какво?

Шофьорът се усмихна на увъртането ми.

— Труп. Първият беше при устието, после и онзи от вчера. Май в момента има цяло нашествие.

Поне доколкото ми беше известно, полицията не беше съобщила за намерения втори труп. Несъмнено щеше да се разнесе слух, но отдалечеността на Бакуотърс бе проработила по-добре от всякакви опити за ограничаване на публичността.

Шофьорът на сър Стивън обаче определено знаеше нещо. Сви рамене и си дръпна от цигарата.

— Както желаете. Не ви карам да ми разкривате нищо, просто обаждам какво съм чул.

— И какво сте чули?

— Е, ако вие няма да ми кажете нищо, защо аз да ви казвам?

Той ми се усмихна, все едно споделяхме шега. Но погледът му остана внимателен и бръчките около очите му се вдълбаха. Издуха струйка дим настрани, по-далеч от мен.

— Само се шегувам. Знам единствено, че вчера се е появил нов труп. Една от привилегиите на работа като моята. Хората те смятат за част от обзавеждането и забравят, че имаш уши.

Значи някой беше казал на работодателя му, а шофьорът ги беше подслушал. Запитах се дали информацията е дошла по официален път, или е резултат на любезност, оказана от високопоставените приятели на сър Стивън. Съсредоточих се върху свалянето на гащеризона, като се преструвах, че не забелязвам погледа на шофьора.

— Винаги си е бил такъв.

Погледнах го, понеже не знаех какво има предвид.

— Синът на стареца — обясни той и се ухили през цигарения дим. — Винаги е бил чекиджия. Някои хора не знаят кога са попаднали в кацата с меда.

Нямаше нужда да отговарям. Кимнах към къщата, докато смъквах гащеризона, и го хвърлих в коша наблизо.

— Май шефът ти е приключил.

Събеседникът ми рязко се обърна, точно когато сър Стивън и адвокатите му се появиха зад фасадата на къщата. Очевидно дискусията с Кларк се беше оказала кратка. Без да си дава много зор, шофьорът застана мирно и цигарата му изчезна като при фокус с карти.

Не желаех да имам нищо общо с тази групичка, така че се обърнах и се отдалечих.

18

Останах в моргата до след шест. Бих стоял и повече, но не бях забравил за поканата на Траск за вечеря и исках да се върна в къщата за гости да се преоблека. И бездруго по това време вече не можех да постигна кой знае какво.

Прекарах следобеда с останките от естуара. Извадих останалите почистени кости от кашата, образувана от разтворителя, и ги изплакнах, преди да ги наредя на масата да съхнат. Почистени от меките тъкани, отделните кости бяха кремавобели и гладки — от елегантната извивка на ребрата до сложните прешлени на гръбнака. Това беше човешко същество, сведено до най-основните си механични съставки, биологична скулптура, която не даваше усещане за личността, която някога е представлявала. Беше поредното унижение за онова, което до не толкова отдавна е било личност. Но бе необходимо и поне за мен далеч по-малко оскърбително от деянието, отнело живота на мъжа.

С малко късмет щеше да ни каже повече за миналото му.

Сглобяването на скелет става по-лесно с практиката. В крайна сметка то е набор от повтарящи се вариации на един и същ пъзел, където парченцата са познати, но различни всеки път. С очевидното изключение на черепа, скелетът беше в добро състояние. Не само липсваха зловещи травми, но нямаше и стари контузии, деформации или признаци на деградация поради заболяване или старост. Най-забележителното в него беше неговата незабележителност.

Ако времето не беше от такова значение, щях да изчакам до цялостното сглобяване на скелета, преди да го изследвам. И без това щях да повторя упражнението, преди да напиша доклада си. Но успях да добия добра представа за състоянието и характеристиките на костите, докато се занимавах с тях, и общата картина вече започваше да се оформя. Под акомпанимента на тихото съскане на лабораторната камина оставих витаещия гняв към сър Стивън да се оттече и потънах в заниманието си. Беше недвусмислена, еднообразна задача — нещо, което бях правил толкова пъти досега, че бе добило почти медитативни свойства. Когато един от техниците дойде да ми каже, че се обажда Лънди, останах изненадан колко бързо се е източил следобедът.

Напуснах ухаещата на химикали и готвено месо зала за аутопсии и отидох да се обадя по телефона. Лънди започна с извинение.

— Не трябваше да те поставям в това положение пред сър Стивън. Помислих, че може да е от помощ да чуе новината от първа ръка, но трябваше да се сетя, че ще те вземе на прицел.

— И по-лоши неща съм чувал — уверих го. — Просто ме изненада, че си е дал труд да ме проучи.

Лънди се засмя:

— Човек не стига до неговото положение, като оставя подробностите на случайността. Смея да кажа, че знае какво сме яли на закуска всички ние, включително шефката.

— Как мина разговорът? — попитах, припомнил си суровото изражение на Кларк, докато отиваше да разговаря със сър Стивън.

— О, да речем, че мачът е равен. Дипломацията не е най-силната страна на Кларк, но дори адвокатите на сър Стивън не могат да оспорят сериозните доказателства.

Бях имал време да помисля по въпроса на връщане от къщата на Лео Вилиърс към моргата. Както и да разглеждах ситуацията, поведението на сър Стивън изглеждаше неадекватно. Не толкова заради липсата на емоции — всеки се справя със скръбта по различен начин и невинаги публично, но настояването, че синът му е мъртъв изглеждаше някак перверзно. Познавах хора, които отказват да приемат смъртта на роднини, но никога не се бях сблъсквал с обратното.

— Защо според теб толкова настоява, че това е трупът на сина му? Несъмнено осъзнава, че ДНК резултатите ще докажат истината, така че какъв е смисълът? Не може да е просто фаза на отричане.

Лънди изсумтя.

— Може да е пожелателно мислене. Той прекрасно знае, че ако трупът не е на Лео, това поставя сина му в положението на убиец. И не става дума за Ема Дерби, този път говорим за налична жертва и доказателства, които сочат право към Лео Вилиърс. Което няма да се отрази добре на репутацията му. Възможно е сър Стивън да предпочита мъртъв син пред жив срам.

Не го разбирах. Каквито и да бяха провиненията на Лео Вилиърс, колкото и лош син да се бе оказал, не можех да проумея как един баща е способен да изпитва подобни чувства към собствената си плът и кръв. Но като си спомних студения, безупречно облечен мъж, когото бях срещнал, реших, че Лънди сигурно е прав.

— Все още ли си на телефона, докторе?

— Да — съсредоточих се върху настоящето. — Намерихте ли нещо друго в къщата?

— Всъщност не. В гроба беше само кучето, а къщата все едно е стерилизирана. Гардеробите са спретнати и подредени, няма мръсно пране в коша. Единственото, което се появи на бял свят, беше фактът, че може би липсва още една пушка освен онова мобри.

— Може би?

— Все още се опитваме да установим фактите. Мобрито има собствен сейф в кабинета на Вилиърс. Икономката каза, че бил отворен и празен, още когато обяви собственика за изчезнал, така че поначало знаехме, че тази пушка липсва. Но когато е наредил да предекорират къщата миналата година, Лео е превърнал оръжейната във фитнес. Сейфът за оръжие е преместен в мазето заедно с други вещи, които не са му трябвали.

— Вилиърс е имал собствена оръжейна?

Защо ли смятах, че не е обичал стрелбата?

— Вървяла е в комплект с къщата. Сър Стивън беше изтъкнат ловец и организираше ловни екскурзии, когато семейството отсядаше тук. Като изключим мобрито, всички пушки са стари, датират оттогава. Сейфът би трябвало да съдържа шест броя, но вътре в момента има само пет. Никой от хората, с които говорихме, не знае откога или защо липсва едната. Или ако знаят, не споделят с нас.

— Заключен ли беше сейфът?

Чух някакво шумолене и когато Лънди заговори, беше ясно, че дъвче нещо — вероятно поредната таблетка срещу киселини.

— Беше. Доколкото ни е известно, само Лео Вилиърс и баща му са имали ключове, но икономката ни каза, че резервният стоял в чекмеджето на бюрото му и си беше там.

— Какво според теб е станало с другата пушка?

— Добър въпрос — инспекторът направи пауза, за да преглътне. — Но може и да е нищо, така че, докато не се появи, по-добре да не прибързваме със заключенията. А при теб как вървят нещата? Откри ли нещо друго, което да ни подскаже кого сме извадили от естуара?

— Всичко сочи, че е на двайсет и няколко години. Ставите почти не са износени, няма очевидни съпътстващи костни дефекти. И скелетът е извънредно пропорционален. Широки ключици и лопатки, добре оформени ребра, тесни бедра. Не мога да твърдя със сигурност, че е бил атлетичен, но притежава класически — образен торс. И вероятно е имал здрава мускулатура, която да крепи тези кости.

— Значи е бил здравеняк?

Здравата костна структура невинаги се превежда като "добро физическо състояние". Човек би могъл да притежава скелет на лекоатлет и да е затлъстял или в лоша форма, а тялото, което донесохме от естуара, беше прекалено разложено и подпухнало, за да се прецени по него. Но човекът беше млад и следователно е по-вероятно да е бил активен. А съдейки по размера на дрехите, които носеше, спокойно можех да изключа затлъстяването.

— Смятам, че е така, да — съгласих се. — Няма никакви деформации по скелета, като изключим пръстите чукчета, но при човек на неговата възраст бих предположил, че са резултат от някаква повтаряща се травма. Или просто е носил неподходящ размер обувки като малък, макар че изкривяването ми се струва прекомерно за такъв случай.

Имах чувството, че чувам мисловния процес на Лънди.

— Нали каза, че жертвата би могла да се окаже със смесен произход? Все още ли смяташ така?

— Нямам по-нова информация, а и тя се базира само на очните орбити и назалния мост. Не е нещо, което бих могъл да твърдя със сигурност… — припомних си, че Лънди се заинтригува от въпроса за расата още в къщата на Лео Вилиърс, макар да не каза защо. — Защо, имаш ли представа кой може да бъде?

— Всъщност не. Може би няма значение, но се сетих за скитника, за когото градинарят съобщи, че е забелязал около къщата преди изчезването на Вилиърс. Видял го само за миг, но му се сторил младичък и тъмнокож. "Като емигрант или бежанец" — така се изрази. Подсети ме, че в непосредствена близост нямаме големи емигрантски общности. Няма работа за чужденците, нито домове, а и ако търсиш къде да изкараш лодката си на суша, по брега има далеч по-добри места от Крукхейвън. Така че какво би правил тук бежанец?

— Смяташ, че би могъл да е просто човек със смесена кръв?

— Не е невъзможно. Таблоидите разбуниха духовете покрай емигрантите, а Крукхейвън не е точно мултирасово кътче. Може би градинарят просто е стигнал до невярно заключение.

Като си припомних западащото градче, което посетих предния ден, затворените магазини и подивелите тийнейджъри, предположих, че може да е прав. Но въпреки това заключението ми се струваше изсмукано от пръстите.

— Не означава, че е бил същият човек. И не обяснява какво е правил около къщата на Лео Вилиърс.

— Не, не обяснява — съгласи се Лънди. — Неотдавна имаше бум на обирите в изолирани домове, така че, предполагам, някой е наглеждал къщата. Вилиърс имаше прилична алармена система и не са докладвани други опити за взлом, така че по онова време не изглеждаше от значение. Особено когато мислехме, че младият господар се е самоубил. Но започвам да се чудя дали случаят не е по-сериозен.

Аз също, макар да нямах представа как точно. Но Лънди ми припомни нещо друго.

— Рейчъл ми каза, че са обрали и тях. Скоро след изчезването на сестра й.

— Точно така, обраха ги — призна той замислено. — Те бяха едни от първите жертви.

— Смяташ ли, че има връзка?

Последва пауза. От телефона се разнесе шумолене. Помислих си, че е резултат от смущения, но после осъзнах, че Лънди си подръпва мустаците.

— Трудно е да си представя как, но започва да ми се струва, че съвпаденията стават прекалено много.

Така беше. Долавях, че Лънди е готов да приключи обаждането, така че побързах да го прекъсна, преди да затвори.

— Говорих с шофьора на сър Стивън при къщата — казах и му описах проведения разговор. — Не спомена откъде е разбрал за втория труп, но го изкара като нещо, което е подслушал.

— Я, каква изненада — отвърна Лънди кисело. — Предвид връзките на сър Стивън, не се изненадвам, ако знае какво става дори преди нас. Информация ли се опитваше да измъкне от теб шофьорът, или беше просто обичайното любопитство?

— Не знам, но така или иначе не му казах нищо. Смяташ ли, че се е надявал да докладва на сър Стивън?

Последва сумтене.

— Да речем, че не смятам, че сър Стивън би допуснал за него да работи човек, който не умее да си затваря устата. Особено ако не го устройва.

И аз бях на същото мнение.

— Именно заради това се изненадах, когато започна да плюе по Лео Вилиърс. Не си представям сър Стивън да реагира много добре, ако научи.

— Аз също… — отвърна умислено Лънди. — Добре, ще проверя и този въпрос.

Преди да затвори ми съобщи, че Кларк би искала да се заема и с трупа от телта. Не беше говорил с Фриърс и не знаеше резултатите от аутопсията, но ми обеща да ми изпрати доклада по имейла. Когато затворих телефона, се замислих, че само допреди ден смятах, че съм отстранен от разследването завинаги. Нямах намерение да оплесквам нещата за втори път.

Когато стигнах до къщата за гости, вече се здрачаваше. Изключих двигателя и поседях известно време, като просто се наслаждавах на тишината. Старата каменна постройка на брега на потока изглеждаше хомогенна част от пейзажа заедно с дюните и блатната трева. Това ми беше любимата част от деня — дългият миг, когато той увисва между следобеда и вечерта. Бях уморен, но с умората от добре свършена работа, не от болест.

Слязох от колата, протегнах се и отидох да извадя нещата си от багажника. Пътем бях минал през супермаркет да напазарувам: ако се канех да остана още няколко дни, щях да имам нужда и от други неща освен от хляб и яйца. Извадих торбите, отдръпнах се да затворя багажника и прехвърчалата покрай мен кола за малко да ме прегази.

— Исусе!

Олюлях се, блъснат от въздушната струя. Колата беше стар бял хечбек комби с червена спортна лепенка. Мернах русата коса на шофьорката, преди да изфучи нататък, а жълтото сияние на фаровете потъна в тунела от орлови нокти, който образуваше арка над пътя.

Боже!

Взирах се след колата, разтърсен от разминаването на косъм, но не толкова, че да не разпозная Стейси Кокър. Не мисля, че тя изобщо забеляза присъствието ми и, докато сърцето ми успокояваше ход, осъзнах, че идва откъм къщата на Траск.

Това сигурно обясняваше защо кара така бясно.

Влязох в къщата, разопаковах покупките и сложих чайника на печката. Изритах си обувките и отидох до дивана, където бях оставил пътната си чанта. Изругах, понеже отново ритнах дръжката на капака под килима. Късно си спомних за предупреждението на Рейчъл, ругаейки разтрих пръстите на крака си, и вдигнах килима да погледна какво има отдолу.

Масивна желязна халка, вградена в дървен капак. Беше хлътнала в него, но все пак стърчеше достатъчно, че да се препъваш. Очевидно представляваше товарен люк за пристана отдолу, останал от времето, когато постройката все още се е използвала като хангар за лодки, а не като лъскаво ваканционно жилище. Опитах се да вдигна капака, но той запъна с дрънчене, очевидно заключен отдолу. Халката упорито отказваше да легне на място и дори се замислих дали да не довлека върху нея тежкия боров сандък, който играеше ролята на масичка за кафе. Но металната гривна стърчеше прекомерно, за да е стабилно нещо върху нея, така че накрая се отказах и пак я завих с килима.

Чайникът кипна. Проверих как съм с времето и отидох да си направя чай, преди да се преоблека за вечеря.

Паркирах на насипания с чакъл участък встрани от пътя, водещ към Крийк Хаус. Тук — далеч от светлинното замърсяване на градовете, мракът сякаш притежаваше физическа плътност. През горичката бели брези се виждаше блясък от електрическа крушка, но от такова разстояние той само подчертаваше тъмнината наоколо. Използвах фенерчето на телефона си, за да ме води по пътеката през дърветата, докато стигна достатъчно близо. Изключих го на излизане от горичката и в същия момент иззад ъгъла на къщата се появи Джейми. Стори ми се замислен и беше намръщен угрижено.

— Здравей!

Той се стресна и завъртя глава изненадано.

— Мамка му!

— Извинявай, не исках да те уплаша…

— А, не, аз просто… — той се огледа притеснен и засрамен.

— Баща ти ме покани на вечеря…

— О, вярно! Той е в къщата.

Джейми продължи покрай мен.

— Така и не ми се отвори възможност да ти благодаря за ремонта на колата — казах. — Наистина чудесно си се справил!

Той сви рамене, отново обзет от неудобство.

— Нищо сложно нямаше.

Очевидно не искаше да говори, така че извадих от джоба си плика с парите, които бях изтеглил от банкомата за него. Подадох му го.

— Ето. Надявам се това да покрие ремонта.

Джейми се намръщи към плика, без да го докосва.

— Какво е това?

— Каквото ти дължа.

— Не искам да ми плащате.

— Сумата е колкото би струвал ремонтът в сервиз. Дори вероятно по-малка… — допълних, като се сетих за Кокър. — Ако ще ходиш в университет, вероятно парите ще са ти полезни.

Младежът стисна здраво устни. Приликата с баща му беше невероятна дори на слабата светлина от крушката над предната врата.

— Кой ти го каза?

— Мислех, че…

Спрях, преди да кажа, че съм го чул от Рейчъл и баща му. Очевидно около бъдещето му се водеха спорове, в които нямах намерение да се забърквам.

— Може да не съм разбрал. Използвай ги за пътуване тогава.

— Няма да пътувам! Няма да ходя никъде, при положение че…

Той млъкна и се загледа встрани. Все още стисках плика и се чудех как това, че искам да платя на някого, се превърна в проблем.

— Е, добре, все пак ги вземи. Не са кой знае колко, но все ще са от полза.

— Казах ти, че не искам пари — сопна се момчето остро и, преди да успея да кажа каквото и да е, се упъти към колите.

Отпуснах ръката си със съжаление, че съм засегнал болезнена тема. Много тийнейджъри биха се зарадвали да се махнат след всичко случило се, но Рейчъл ми бе казала колко закрилнически се държи Джейми. И все пак да захвърли собственото си бъдеще, не би било от полза за никого.

Докато прибирах парите — сигурно щях да убедя баща му или Рейчъл да ги вземат от негово име, — бях изкушен от мисълта просто да се върна в колата и да си тръгна. Но вече бе прекалено късно да се отказвам. Поех си дълбоко дъх и почуках на вратата.

Отвори ми Траск. Изгледа ме безизразно и се запитах дали не е забравил за поканата.

— Не съм подранил, нали? — попитах, за да му намекна за нея.

— Не, не, нищо подобно. Заповядай! — той затвори вратата след мен. Коридорът беше тъмен, но от кухнята по стълбите се лееше светлина. — Имам да довършва нещо, но Рейчъл е горе. Ще дойда след малко.

Той се насочи по коридора към открехната врата, през която виждах чертожна дъска, озарена от силна светлина. Питах се дали идването тук все пак няма да се окаже грешка, но тръгнах по стълбите. Уханието на готвено се усили с изкачването — мирис на варено месо със сос, който предизвика нежелани асоциации с бидона с накиснати кости в моргата.

Рейчъл се занимаваше с нещо на печката, а Фей седеше на бар стола пред гранитния плот и неохотно бъркаше нещо в купа с дълга лъжица. Кучето лежеше в краката й, потънало в самосъжаление. Няколко големи ивици от козината на Кейси бяха избръснати, отдолу се виждаха участъци гола кожа и превръзки, а на врата й беше нахлузена защитна яка, която й пречеше да ги облизва.

Вдигна глава, когато ме видя, и потупа леко с опашка по пода, преди отново да легне с трагична въздишка. До бълбукащите тенджери Рейчъл се обърна и ме озари с театрално широка усмивка.

— Здравей, не чух вратата. Вечерята ще е готова след петнайсетина минути.

— Мога ли да помогна?

Тя духна кичур коса от челото си, изглеждаше прегряла и притеснена.

— Не, благодаря. Просто се настани удобно.

Погледнах дъщерята на Траск. Стори ми се бледа, със сенки под очите. На ръцете и китките имаше лейкопласт и виждах очертанията на по-обемисти превръзки под блузата й с дълги ръкави.

— Здравей, Фей. Как се чувстваш?

Тя сви рамене с безразличие.

— Добре.

— Добре, благодаря — подсказа й Рейчъл, но лицето на Фей остана безизразно. — Опитахме се да убедим докторите да й сложат яка като на Кейси. Но те отказаха, не знам защо.

Фей я възнагради с изпепеляващ поглед, преди да се върне към разбъркването. Рейчъл ме погледна над главата на момичето и вдигна очи към небето. Аз пък вдигнах бутилката вино, която бях донесъл. Беше бялото "Бордо", което планирах да отнеса на Джейсън и Аня, все още студено от хладилника в къщата за гости.

— Да го отворя ли?

— Да, ако обичаш! — после безмълвно оформи с устни: — Слава богу!

— Татко не пие вино — заяви Фей, без да вдига очи.

— Така е, но аз пия — отвърна Рейчъл. — А доктор Хънтър също би желал да го опита.

Племенницата й я изгледа презрително.

— Защо? Случаят не е специален.

— Не е необходимо да бъде. Понякога хората обичат да пият вино, докато се хранят.

— Алкохолиците, имаш предвид?

— Не, нямам това предвид — отвърна Рейчъл с преувеличено търпение. — Хайде, Фей, не започвай отново.

— Какво да започвам?

— Знаеш какво.

— Не, не знам.

Момиченцето се взираше в нея с премерено безочие. Рейчъл недоволно поклати глава.

— Добре, щом така искаш. Защо не оставиш за малко кучешката торта и не сложиш масата?

— Уморена съм — отвърна Фей, безцеремонно заряза купата на плота и се отправи шумно надолу.

Рейчъл въздъхна при отдалечаването на стъпките на момичето.

— А дори още не е навлязла в пубертета…

— Логично е да е разстроена след вчера.

— Знам го. Но това държание на малка примадона не е нещо ново, тя просто знае, че в момента ще й се размине по-лесно… — Рейчъл се усмихна мрачно. — Радваш ли се, че дойде?

Радвах се, когато я видях, но вече започвах да мисля, че е било лоша идея. Поканен или не, в къщата имаше достатъчно напрежение и без моето присъствие да го засилва.

— Забравих да донеса якето, което ми даде назаем — казах, решил да премина към по-безопасни теми.

— Не се притеснявай и бездруго е старо. Просто го остави в къщата… — Рейчъл кимна многозначително към бутилката с вино. — Тирбушонът е в горното чекмедже.

— Няма нужда да го отваряш заради мен.

— Не е заради теб. Не обръщай внимание на Фей. Тя просто… си е Фей. Андрю вече не пие, но няма нищо против другите да пият. Ема определено пиеше, а и на мен наистина много ми се иска една чаша… — тя направи гримаса. — Боже, наистина прозвучах като алкохоличка. Но денят е от онези…

Намерих тирбушон, отворих виното и налях в чашите, извадени от Рейчъл.

— Сигурна ли си, че няма с какво да помогна? — попитах, докато тя отцеждаше тенджерите.

— Не, всичко е готово, благодаря. Макар че… Защо не сложиш паницата с кучешката торта в хладилника? На плота има тава за печене, в която да я пресипеш.

Тя ми посочи купата, която Фей с нежелание разбъркваше. Вътре имаше кафеникава каша, а наблизо бе оставена тефлонова тавичка.

— Значи това е, хм, лакомство за Кейси? — попитах неуверено, докато го сипвах в тавичката.

Рейчъл избухна в смях.

— Не, това е пудинг. Накиснати бисквити, стафиди и разтопен шоколад, води се лек десерт. Просто така му викат в семейството, понеже прилича на, така де…

— Кучешка храна?

Стана ми приятно да я гледам как се смее.

— По-вкусно е, отколкото изглежда. Честна дума!

Стъпките по стълбите известиха пристигането на Траск. На яркото осветление в кухнята забелязах, че изглежда по-добре от предния ден, макар и не много. Пуловерът бе заменен с избеляла черна дънкова риза и джинси, а небръснатата, прошарена четина започваше да прилича повече на брада. Очилата му бяха вдигнати на темето.

Той погледна чашите с вино.

— Идеята ми се струва добра.

Рейчъл притеснено проследи как се упътва към шкафа и вади още една чаша.

— Извинявай, не мислех, че ще пиеш и ти.

— Е, ще пия.

Тя се извърна, докато той наливаше вино в чашата си, но успях да забележа притеснението на лицето й. Те явно държаха вино, а Траск нямаше против другите в дома да пият. Но очевидно тук имаше някакъв проблем и се надявах, че не съм станал причина за залитане в стара зависимост.

Траск кимна одобрително, след като вкуси.

— Не си го купил в Крукхейвън.

— Не, в "Теско".

— Да, стори ми се, че разпознавам специфичен тероар.

Архитектът полагаше усилия да води неангажиращ разговор. Дадох си сметка, че надали скоро са имали гости.

— Благодаря за поканата. Оценявам я.

— Не се дръж глупаво, това е най-малкото, което мога да сторя след вчера — отвърна той, но не вложи особена страст в думите си. Отпи отново от виното, после взе бутилката и доля и трите чаши. Включително моята, преди да успея да го спра. — Къде е Фей? Смятах, че ти помага.

— Така и правеше. Просто отиде до тоалетната… — Рейчъл отнесе една тенджера до мивката и я отцеди. Долових напрежението в гласа й, но май само защото знаех за дребната лъжа — Траск май не забеляза.

— А Джейми?

— Сблъсках се с него отвън — обадих се аз.

Архитектът се намръщи.

— Какво правеше?

— Нямам представа — отвърнах с надежда, че не съм се намесил ненужно. Божичко, Рейчъл бе права, наистина бе като да стъпваш по тънък лед.

Андрю стрелна Рейчъл с поглед.

— Казах му, че тази вечер ще се храни с нас. Надявам се, че не е хукнал пак нанякъде!

— Няма, той знае — гласът й прозвуча безстрастно, очевидно беше свикнала с подобно посредничество. — Някой може ли да сложи масата, моля?

Станах да се заема, но Траск ми махна да си седна.

— Ще я оправя. Сигурно си имате предостатъчно работа, нали, доктор Хънтър?

— Наричай ме Дейвид — предложих, за да заобиколя въпроса му.

Питането може и да бе напълно невинно, но нямах намерение да бъда въвлечен в обсъждане на случая.

Траск взе прибори и тръстикови подложки от едно чекмедже и отиде да ги подреди на масата.

— Е, знаеш ли вече колко време ще останеш?

— Вероятно още няколко дни. Но ако отсядането в къщата за гости е проблем, ще намеря друга квартира.

— Ако беше проблем, изобщо нямаше да си там — той приключи с оправянето на масата и отпи отново от виното. Погледна към почти празната бутилка, отиде до хладилника за вино и избра друга.

Видях Рейчъл да го поглежда притеснено.

— Е, как върви разследването?

— Напредва.

— Напредва, значи… — Андрю извади тирбушон от чекмеджето и с острието смъкна фолиото от гърлото на бутилката. — Ами онова нещо в потока? Имате ли вече представа кой е бил?

— Андрю, сигурна съм, че Дейвид…

— Аз пък съм сигурен, че Дейвид може сам да отговори — той завинти тирбушона на мястото му. — Държа се като добро момче и не питам нищо за Вилиърс. А смятам, че имам право да се поинтересувам за трупа, с който дъщеря ми делеше бодливата тел.

Тапата изскочи с пукот. Траск остави отворената бутилка и ме погледна предизвикателно.

— Съжалявам, но не мога да ти кажа нищо — отвърнах, което беше истина, откъдето и да го погледнеш.

— Твърдиш, че полицията не е споменала нищо друго за него?

— Не и за това кой е.

Все още нямах представа за самоличността му, така че бях искрен. Дори не бях имал възможност, да прочета доклада от аутопсията, изпратен ми по имейла от Лънди, въпреки че успях да го сваля на компютъра си, докато бях в моргата. Траск не ми се стори доволен, но преди да успее да попита още нещо, на долния етаж хлопна входната врата.

— Това трябва да е Джейми — Рейчъл ми се стори успокоена от промяната. Отиде до площадката и подвикна надолу: — Джейми, ще кажеш ли на Фей да се качва? Вечерята е готова.

Траск се смълча, докато отивахме към масата, изсипа в чашите остатъка от донесеното от мен вино и доля своята от бутилката, която току-що беше отворил. Видях Рейчъл да го поглежда с тревога, но не каза нищо.

Осъзнах, че изобщо не трябваше да приемам поканата. Наемането на къщата за гости беше едно, но споделянето на вечеря на масата със собственика й бе съвсем друго. Прекалено много беше да искам от него да избягва всякакви разговори, свързани с разследването. И трябваше да проявя достатъчно здрав разум, за да предвидя в какво положение ще се озова. Всички извън разследването все още смятаха, че Лео Вилиърс е мъртъв и че именно неговият труп е прибрала полицията от естуара. Така че не само се канех да седна на вечеря със семейството на изчезнала жена, но и щях да се преструвам, че не знам, че заподозреният й убиец все още е жив.

Къде ми беше умът?

Осъзнах, че Рейчъл ме гледа, когато донесе чиниите на масата. Заставих се да се усмихна. Вече бях тук. Можех поне да се постарая да направя най-доброто от вечерта.

Фей се домъкна по стълбите с мъченическо изражение на отегчение.

— Къде е Джейми? — попита Траск.

Дъщеря му издърпа със скърцане един стол и се пльосна в него.

— Каза, че не бил гладен.

— Ще отида да го доведа — предложи пъргаво Рейчъл, но Траск вече се беше изправил. На лицето му бе изписано същото изражение със стиснати устни, което бях видял преди това и при сина му.

— Не, не си прави труда.

Рейчъл притеснено проследи спускането му по стълбите. Кучето дойде да седне в краката на Фей и докато тя беше заета да го гали и да му говори, станах от масата и отидох при Рейчъл, която вадеше тавичка от печката.

— По-добре да си вървя — заявих.

Рейчъл погледна към Фей, остави съдинката и се обърна към мен.

— По-зле ще е, ако тръгнеш сега.

Не виждах колко по-зле може да стане.

— Съжалявам, не трябваше да идвам.

— Радвам се, че дойде! — отвърна тя тихо.

Усетих нещо да трепва и да се разплита, докато зелените й очи се взираха в мен, възел, който носех от толкова време, че вече бях спрял да го забелязвам. Рейчъл задържа погледа ми, докато стъпките по стълбите обявиха завръщането на Траск и сина му. След това взе няколко чинии от плота и ми ги подаде.

— Ако обичаш?

По дяволите!

Чудех се какво си мисля, че правя, но отнесох чиниите. Траск и Джейми се появиха, докато ги слагах на масата. И двамата не изглеждаха доволни, докато мълчаливо сядаха по местата си. Джейми въздъхна превзето при сядането си и впи поглед в сестра си, която се наведе да погали кучето.

— Струва ми се, че водите състезание коя от вас ще си сложи най-много превръзки.

— Млъквай.

— Според мен Кейси печели. Трябва да почнем да й викаме ФранкенКейси отсега нататък.

— Не, не трябва.

— О, то е живо, господарю! То лае!

— Спри! Ти приличаш на Франкенщайн!

— И сътворих псето! Стани, Франкенкейси, стани!

— Млъквай! — нареди сестра му, но и двамата се смееха.

— Добре, стига толкова! — обади се Траск и мигът веселие свърши. Отново се възцари тишина и Рейчъл донесе печеното на масата.

Стърженето на лъжицата за сервиране звучеше твърде силно, докато тя сервираше храната. Погледнах през големия прозорец и видях, че нощта отново го е превърнала в тъмно огледало. Потокът беше изчезнал зад замъгленото отражение на стая, където петима души седяха около маса като нашата. Не изглеждаше да се забавляват повече от нас.

— Сипете си картофи и броколи — предложи Рейчъл, разпредели димящо готвено пиле по чиниите и ги раздаде.

Фай се намръщи.

— Мразя броколи.

— Това е, защото е храна за мозъка, а ти нямаш такъв! — тонът на брат й беше все още шеговит, но тя се намръщи.

— По-умна съм от теб!

— Да, ама друг път.

— Напротив! Ако си толкова умен, защо се издъни на глупавите изпити?

— Стига толкова! — отсече Траск. — Фей, изяж броколито и спри да се хвалиш.

— Няма да…

— Казах, стига толкова!

Музикалното издрънчаване на приборите сякаш подчерта настъпилото мълчание.

— Храната е превъзходна! — обявих и си взех нова хапка.

Рейчъл се усмихна, по-скоро благодарна за опита за разговор, отколкото за комплимента.

— Благодаря. Рецептата се нарича пиле "Строганов", но е просто засукано име за запечено пиле с гъби.

— Много е добро — добросъвестно се включи и Траск: Пресегна се да си сипе още вино. Забелязах Рейчъл да го следи. Джейми също.

— Може ли и на мен една чаша?

— Не.

— Защо не?

— Нека просто вечеряме, може ли?

— Не виждам защо да не мога да пийна малко вино. На осемнайсет съм, навън пия.

— Не и в тази къща. Щом отидеш в университет, можеш да правиш каквото си искаш, но докато си тук, ще постъпваш както аз кажа.

Усетих присвиване в стомаха, след разговора с Джейми вече знаех какво ще последва. Момчето се намръщи.

— Казах ти, че няма да ходя в университет.

Траск спря да дъвче за момент, после си отряза ново парче пиле.

— Не започвай пак.

— Не съм започнал. Ти повдигна темата.

— Тогава я зарежи. Няма да водим този разговор точно сега.

— Добре. И бездруго няма за какво да го водим. Решението е мое и вече съм го взел.

Фей дъвчеше бавно и ги гледаше с ококорени очи.

— Не искам Джейми да заминава!

Брат й се усмихна насилено.

— Всичко е наред, никъде не съм тръгнал.

— Не се меси, Фей — озъби й се Траск. — А ти, Джейми, не давай на сестра си обещания, които не можеш да удържиш. Не е честно да й подхранваш надеждите.

— Какво общо има честността? — поинтересува се Джейми. — Това си е моят живот и мога да постъпвам както пожелая!

— Джейми… — обади се Рейчъл, но нито той, нито баща му й обърнаха внимание.

— Не и ако ще се държиш като проклет идиот! — избухна Траск. — Няма да допусна да захвърлиш всичко заради някаква детинска прищявка!

— О, понеже ти си такъв специалист?

— Защо? Вярно е и всички го знаем! Ако не бе настоявал да ни довлечеш чак тук, тя нямаше да…

Столът на Траск изскърца по дървения под, когато той скочи на крака. Опитах се да измисля нещо, което ще разсее напрежението, но не ми хрумна нищо.

— Какво ще направиш? Ще ме удариш ли? — лицето на Джейми пулсираше в гневно червено. — Давай тогава, от толкова време ти се иска. Защо не го направиш?

— Спрете! — викът на Рейчъл сряза напрежението в стаята. — За бога, спрете! И двамата, просто… спрете!

Всички се обърнаха към нея. Тя се взираше в масата, гърдите й се надигаха и спадаха. Напрежението се сгъсти. Траск си пое дъх да заговори, но в същия момент отдолу се разнесе силно чукане.

На входната врата имаше някой.

19

Все едно се пукна мехур. Секунда-две никой не реагира, после Траск се съвзе.

— Кой, по дяволите, е дошъл? — изръмжа и тръгна към стълбите. Който и да беше, искаше да привлече вниманието. Усещах вибрациите на пода под напора на ударите. Кучето се разлая и вдигна още по-голям шум.

— Аз ще отида. Тихо, Кейси! — Рейчъл се надигна. Траск й махна да седне с недоволно изражение на лицето.

— Не, остани… — стори ми се, че се радва на извинението да избяга от масата. — Добре де, добре!

Блъскането не спря. Рейчъл се обърна към Джейми.

— Добре ли си?

Той кимна, но все още беше зачервен.

— Да.

— Ще счупят вратата накрая! — възкликна Фей, едновременно потресена и уплашена, когато блъскането се усили още повече.

— Боже мой, казах, че идвам! — разнесе се от коридора гласът на Траск. Шумът спря при отключването на предната врата. — Добре, какво…

— Къде е малкото копеле?

Последва внезапна шумотевица. Скочих на крака при тропота на тежки стъпки по стълбите, след секунда в стаята нахлу Кокър.

Омасленият гащеризон и шапка бяха заменени с джинси и риза с къс ръкав, опъната на бицепсите и шкембето. С бясно изражение едрият собственик на морската морга се втурна право към Джейми.

— Малко лайно такова, ще те убия!

Пристъпих пред Кокър и вдигнах ръце, за да го спра или успокоя. Не ми се отвори възможност. Той ме избута настрани и дали нарочно или случайно — ме улучи с длан в лицето. Пред очите ми плисна тъмнина и аз го сграбчих, за да го издърпам назад. Сякаш се опитвах да спра бик. Усетих мускулите под тлъстините да се стягат, но вместо да ме отърси от себе си, той внезапно спря. Запримигвах да си прочистя очите след удара и видях причината.

Рейчъл бе прихванала Фей с една ръка, с другата държеше кучето за нашийника, а то се късаше да лае. Джейми бе застанал пред тях блед, но решителен. Ръката му стискаше големия нож за хляб.

— Какво ще направиш с това чудо? — изсумтя подигравателно механикът.

Но не посмя да се приближи. Все още го държах за ръката и вдишвах вонята на автомобилно масло и пот. Чудех се какво да направя, когато Рейчъл тикна каишката на кучето в ръката на Фей и тръгна напред.

— Какво, по дяволите, ти става, човече?

Кокър явно бе хванат неподготвен от избухването й. Врътна брадичка към Джейми.

— Питай него!

Момчето примигна объркано, после зяпна покрай Кокър и изражението му се промени.

— Татко? Добре ли си?

Траск се появи на площадката, разрошен и разтреперан, но невредим. Стисна здраво юмруци, докато оглеждаше сцената.

— Имаш пет секунди да се махнеш оттук, преди да викна полицията.

Кокър изскубна ръка от хватката ми.

— Добре! Викай ги! Кажи им какво е направил шибаният ти син!

— И какво е направил?

— Опитал се е да насили Стейси!

Джейми го зяпна, след това внезапно почервеня.

— Какво? Не, това са глупости!

— Тя ми се обади, беше ужасена! — изръмжа Кокър. — Каза, че си я преследвал от седмици, не си приемал "не" за отговор! И когато не е променила мнението си, си опитал да я насилиш!

— Аз, да насиля нея? Шегуваш се, тя ме молеше…

Гласът на Траск изплющя като камшик.

— Стига толкова!

— Но, татко…

— Казах стига толкова. И, за бога, остави проклетия нож! — архитектът се обърна към Кокър: — Кога се предполага да е станало това?

— Няма "предположения", срещнала се е с него след работа, днес следобед! — плю механикът. — Обади ми се разплакана. Накара ме да обещая да не казвам на полицията, не искала да създава неприятности на малкото копеле!

Джейми вдигна ръце.

— О, стига де! Тя дойде тук, искаше да я водя на някакво скапано парти утре и когато отказах, ме шамароса и избяга! Непрекъснато създава проблеми!

— Трябвало е да ти откъсне топките, не да те удря! — Юмруците на Кокър бяха свити, но той успя да се сдържи. — Стейси не би дошла тук, знае какво я чака! Звъннал си й, че имаш да й казваш нещо важно, накарал си я да се срещне с теб извън града и след това си я нападнал! За малко да й скъсаш блузата!

— Татко, това са глупости!

— Джейми си беше у дома цял ден — отсече с каменно изражение Траск. — Не знам какво е правила дъщеря ти, но мога да ти кажа, че той не е ходил никъде.

— Откъде знаеш? Гледал си го през цялото време, така ли? — изсумтя Кокър. — Защитавал си го и преди и сега пак го правиш!

Случващото се не ми влизаше в работата, но не можех да си мълча, когато знаех нещо, което не беше известно никому.

— По кое време се е случило? — попитах.

Кокър ме погледна сърдито:

— Теб пък какво те интересува, по дяволите?

— Бяла фиеста със спортни лепенки за малко да ме прегази пред къщата за гости преди около час — казах. — Тъкмо идвах насам, а тя се връщаше към града.

Механикът размърда челюстта, сякаш за да преглътне тази информация.

— Майната ти! Стейси не би стъпила тук, даже и мъртва!

Поколебах се, след това реших, че е най-добре да му кажа.

— Беше тук и през уикенда. Видях я, докато чаках да ми ремонтират колата…

Ако бе приел да ми оправи колата, щеше буквално да завари дъщеря си на паркинга, но знаех, че не бива да го споменавам. Траск погледна сърдито сина си.

— Стейси е идвала тук?

Кокър не даде време на Джейми да отговори и съсредоточи гнева си върху мен.

— Лъжеш! Прикриваш ги!

— О, за бога, защо на някакъв проклет непознат ще му пука достатъчно, че да си измисля версии? — възмути се Траск. — И защо не вземеш да покажеш малко интерес към моята дъщеря? Изписаха я от болницата едва сутринта, а сега нахлуваш в къщата ми да отправяш заплахи!

Не мисля, че до този момент Кокър изобщо бе забелязал присъствието на Фей. Погледна несигурно към уплашеното момиченце, сгушено зад Рейчъл, и се вторачи в превръзките по ръцете й.

Но въпреки това не беше готов да отстъпи. Пак се обърна към Джейми.

— Стейси няма да си измисля без причина. Знам, че си й направил нещо, копеленце малко!

Това му спечели горчив смях.

— Да бе, понеже тя е толкова…

— Джейми! — Траск се вторачи в сина си, после заговори на Кокър: — Каза каквото имаше да казваш. Сега се махай или ще извикам полицията!

Механикът беше започнал да се успокоява, но сега гневът му се разпали отново. Посочи с дебелия си пръст Джейми.

— Приближиш ли пак дъщеря ми, ще те убия!

Избута ме и тежко заслиза по стълбите. Малко по-късно входната врата се затвори с трясък. Няколко секунди никой не помръдна и не проговори, после Траск се обърна към сина си:

— Какво си направил?

— Нищо не съм правил! Знаеш я каква е!

— Да, знам, и затова те питам какво си направил, че да излъже така баща си. Какво си й казал?

— Нищо, просто… — той сякаш се срина. — Нарекох я дебела крава и й казах да се разкара… Тя не иска да ме остави на мира. Така де, защо не може просто да разбере, че…

— В кабинета ми.

— Татко, кълна се…

— Веднага!

Раменете на Джейми увиснаха и той последва баща си надолу. Докато минаваше край масата, тресна отгоре й ножа, който държеше. Той издрънча по дървото и се завъртя полека, преди да спре.

Рейчъл ме изпрати до колата. Този път дори не направи опит да ме убеди да остана. Престорихме се, че не чуваме повишените гласове, които идваха от кабинета на Траск, докато тя опаковаше малко храна. Гледах я как сипва готвеното в чиния и ми стана жал, че е принудена от обстоятелствата и от съвестта си да живее със семейство, чиято единствена връзка с нея е една споделена трагедия. Чудех се дали би останала толкова дълго, ако е имала по-добри отношения със сестра си, и дали вината за последната им свада не е това, което я задържа.

Нощта бе станала хладна, влажният ветрец ухаеше на блато.

— Как е носът ти? — попита Рейчъл, докато вървяхме по пътеката между дърветата.

Пипнах го, за да проверя. Все още ме болеше от удара на Кокър, но не кървеше.

— Ще оживея.

— Радвам се — усмивката й угасна. — Не беше точно мирна вечеря, а?

— Беше различна.

Тя се засмя уморено.

— Май все те завличаме в проблемите си. Помниш ли, че ти казах, че Джейми и Стейси имат история? Е, беше малко по — сложничка.

Вече се бях досетил поне толкова.

— Забременяла ли е?

Рейчъл кимна.

— Било е, преди да дойда тук. Джейми скъсал с нея, което за Кокър само по себе си бе непростимо. След това Стейси обявила, че е бременна, и твърдяла, че детето е на Джейми. Би могло и да е… но тя е доста по-голяма от него и да речем, че той не е бил единственият кандидат. Кокър обаче побеснял и обвинил момчето за всичко. Вдигнал се страхотен скандал и познавайки Ема, не смятам, че е изиграла особено миротворческа роля. Накрая се стигнало до аборт, но враждата останала. Както сигурно си забелязал.

— Според теб какво ще направи Стейси сега?

— Да се надяваме да зареже случката. Радвам се, че си я видял, понеже ако беше само нейната дума срещу тази на Джейми… — Рейчъл спря и сви рамене. — Както и да е, вината не е изцяло нейна. Джейми не е трябвало да й говори така. "Свиня" беше една от любимите обиди на Ема, така че не е чудно, откъде я е взел… Боже, каква вечер!

— Съжалявам, ако донесеното вино усложни нещата.

— Андрю ли имаш предвид? — Домакинята ми сви рамене. — Обикновено не е проблем. Той не е алкохолик, нищо подобно. Просто започна да пие повече след изчезването на Ема и спря, когато осъзна, че ситуацията му се изплъзва.

— Като опитът да се сблъска с Лео Вилиърс ли?

— Това не помогна, да. И сам видя какво се случва между тях с Джейми. Много си приличат, така че често имат търкания. И става по-лошо, когато Андрю пие.

Излязохме от горичката и спрях до колата си. Рейчъл погледна през рамо към къщата — тъмен квадрат с жълти прозорци, които сияеха между сенките на дърветата.

— Добре ли си? — попитах.

— Аз ли? — тя сви рамене. — Да, добре съм.

Не ми прозвуча така. Напрежението се бе натрупало в мен и заговорих, без да помисля.

— Виж, ако утре вечер нямаш някакви планове, какво ще кажеш да излезем на вечеря? Или на по питие?

Изглеждаше стресната и стомахът ми падна в петите. Това пък откъде дойде? Преди няма и час съжалявах, че съм приел предложението на Траск, сега канех Рейчъл на среща. Ако можех да си взема думите назад…

Тя се усмихна.

— Защо пък не? Но тук няма кой знае колко места за излизане.

— Няма нищо. Идеята не беше добра!

— Не, наистина бих искала! Просто казвам, че ще се наложи да шофираме много… — тя се поколеба. — Ако искаш, мога да сготвя нещо в къщата за гости?

— Ами… Ако си сигурна…

— Страхотно. Какво ще кажеш за седем?

Съгласих се, че седем е идеално.

Докато карах към бившия хангар за лодки, се люшках между еуфорията и притеснението. Казвах си, че става дума просто за вечеря — че Рейчъл вероятно ще се радва на възможността да се измъкне от Крийк Хаус за една вечер. При все това знаех, че потенциално усложнявам положението и се забърквам още повече в семейните проблеми на Траск.

Нямаше значение. Независимо от обстоятелствата не си спомнях да съм се чувствал така от…

Добре де. От дълго време.

След смъртта на Кара бях имал само една сериозна връзка. По онова време бях общопрактикуващ лекар и отношенията ни не издържаха прехода от живите към мъртвите. Но това значеше, че отдавна бях преодолял вината да съм с друга. Поне за това се радвах, макар че не намаляваше нервността ми. Усмихнах се унило, все пак това е само една вечеря. Не се увличай.

В къщата за гости включих отоплението, за да преборя нощния хлад, и занесох още топлото ястие на масата. Под съпровода на тихото съскане на въздуха от печката на заден фон, включих лаптопа и ядох, докато отварях файловете, които Лънди ми беше изпратил. Освен аутопсията на трупа от бодливата тел инспекторът ми бе изпратил и няколко снимки на изработената по поръчка пушка, която беше изчезнала заедно с Лео Вилиърс. Не обичах оръжия и никога не съм бил фен на стрелбата като спорт, но дори аз трябваше да призная, че е прекрасен образец на майсторски умения. Мобрито имаше две дула, разположени едно над друго, а не успоредно. Прикладът беше от лакиран махагон, а дулата — матово синкавосиви и сякаш сияеха. Най-отличителни бяха сребърните странични платки, достойно украсени и гравирани с инициалите ЛB.

Чудех се дали мъжът, който лежеше в моргата, е оценил естетиката на оръжието, което го е убило.

Лънди беше прикрепил към файла кратка бележка: Имай предвид — дулото е дълго 81 сантиметра. Фриърс казва, че е прекалено дълго, за да успее трупът от естуара да го обърне и да стигне спусъка. Ако приемехме, че изстрелът е бил произведен от липсващото мобри на Лео Вилиърс, както изглеждаше вероятно, това изключваше и минималните шансове за самоубийство. И бездруго никой не вярваше в тази версия, откакто стана ясно, че трупът не принадлежи на когото очаквахме.

Влязох във файла с резултатите от аутопсията. Не беше идеалното четиво по време на вечеря, но работата ми отдавна ме беше излекувала от гнусливостта. Въпреки това се оказа трудно да се съсредоточа. Мислите ми продължаваха да се връщат при Рейчъл, докато думите на грейналия екран най-сетне не грабнаха вниманието ми. Оставих вилицата с все още нанизано на нея парче пиле, когато това, което четях, започна да се разгръща пред мен. Счупената ръка и крак, които бях видял още докато трупът се намираше на бодливата тел, не бяха единствените налични по него контузии. Имаше и други. Много други, осъзнах и се пресегнах за химикалка и лист. Забелязах, че главата висеше необичайно свободна, дори предвид времето, което останките бяха прекарали потопени под водата. С дебелите си пластове мускули и сухожилия главата обикновено е последната част, която се отделя. Сега обаче видях, че два от прешлените на шията са счупени, явно бе приложена сериозна сила. Дясната тибия и фибула не бяха просто строшени в средата на прасеца, а начупени и при коляното. Същият крак беше изваден от таза, а подобната на топка глава на фемура бе напълно изтръгната от ямката.

Почуках с химикалката по брадичката си. Възможно беше многобройните травми да са предизвикани от удара на плаващото тяло с лодка. Това би обяснило и подобните на рани от перка разрези по лицето. Но сблъсъкът би трябвало да е много сериозен. И вероятно е бил повече от един, ако се съди по обхвата на контузиите.

След това видях нещо, което наистина ме накара да седна изправен.

Препрочетох го в заключението, отворих и файла с рентгеновите снимки от аутопсията. Ужасните контузии на лицевите кости, резултат от сблъсъка с острието, се виждаха дори на призрачните двуизмерни изображения. Перката на лодката — ако наистина ставаше дума за перка, бе нанесла сериозни щети, и бе направила потенциалната реконструкция сложна задача.

Но не това ме заинтригува. Светът се сви до малкия екран на лаптопа ми. Уголемих снимката на черепа, увеличих конкретния участък с контузии и се намръщих на ограничената видимост, която предлагаше рентгеновата снимка. И тогава, като мотив, който се появява от пъзел, го видях.

— И как си се озовал там? — промърморих, забравил недоядената вечеря, докато се взирах в екрана.

След това вече бях твърде развълнуван, за да почивам. Умът ми още кипеше, когато си легнах, мислите за Рейчъл се вихреха около идеите по случая. За първи път имах чувството, че през облаците е започнал да пробива лъч светлина; че нещата се наместват както в живота ми, така и в разследването. Трябваше да се досетя, че няма да е толкова лесно.

Стейси Кокър така и не се бе прибрала у дома онази нощ.

20

Както Лънди ми го описа впоследствие, след като изхвърчал от Крийк Хаус, Кокър се прибрал да се разправя с дъщеря си. Бил се развел преди години, така че със Стейси живеели сами, недалеч от морската морга. Когато открил, че дъщеря му я няма у тях, опитал да й се обади, но без успех. След това си отворил бира и бесен седнал да чака завръщането й.

Само че Стейси така и не се появила.

Първоначално Кокър не бил разтревожен. Дори когато телефонните обаждания до приятелите й не помогнали, бил по-скоро ядосан, отколкото загрижен. Нямало да е първият път, когато дъщеря му успявала да убеди приятелите си да лъжат от нейно име. Едва после, след като повторените им отрицания започнали да звучат искрено, се усетил, че случаят е различен. Но дори при това положение бил убеден, че дъщеря му просто отлага сблъсъка с него, и тръгнал да я търси чак в ранните часове на утрото.

След като блъскал по вратите на приятелите, при които било най-вероятно да я намери, той си спомнил, че съм я видял да минава покрай къщата за гости. Оттам до Крукхейвън имало два пътя. Единият се водел главен и именно по него бил минал Кокър при първото си идване. Понеже тогава не видял следи от дъщеря си, сега хванал другия път. Той навлизал по-навътре в Бакуотърс и не бил леснодостъпен, но бил по-удобен за всеки, който не иска да рискува да видят дадена кола с по-особени отличителни белези. На около километър-два преди къщата за гости фаровете на Кокър осветили процеп в живия плет покрай пътя. Дори при това положение за малко да подмине, но някакъв инстинкт го накарал да отбие. Оставил двигателя включен, за да осветява с фаровете отвора, пъхнал се през него и открил свежи следи от счупвания в клоните. Потокът отвъд бил пълен и тъмен, но той видял, че от тъмната вода стърчи по-светъл силует.

Задната броня и гумите на кола.

По времето, когато полицията пристигнала, колата се виждала достатъчно — била малка и бяла, с червена спортна лента. Следите от гуми в тинята показвали къде е излязла от пътя на завоя, преди да се преобърне, след като се е спуснала под ъгъл по брега. Била спряла в потока, на покрив и килната под ъгъл. Шофьорската врата била отворена, но — както Кокър бил установил, след като лично се хвърлил във водата, — от шофьорката нямало и следа. В колата била останала само чанта с портмонето и шофьорската книжка на Стейси Кокър.

— Изглежда, е взела завоя твърде бързо, изгубила е контрол и се е преобърнала — сподели Лънди.

Намирахме се в болничната столова, на изолирана маса, разположена встрани от другите хранещи се. Не че бяха кой знае колко — обедният наплив бе отминал и повечето маси стояха празни. Лънди беше наминал в моргата да ми съобщи за случилото се. Изглеждаше притеснен, както стоеше до масата за аутопсии и подрънкваше с монетите в джоба си, а аз режех разложените меки тъкани от втория труп и започнах да цепя свързващите сухожилия и хрущялите на големите стави. Беше необичайно полицай да се притеснява от такива неща и той не бе показал подобни признаци, когато намерихме двете тела. Но ми се стори облекчен, когато предложих да прекъснем за обяд и тръгнахме към близката столова.

— Коланът е бил разкопчан, така че е вероятно Стейси сама да го е свалила и да е изпълзяла от колата — продължи той и изсипа второ пликче захар в пластмасовата чашка с чай. — Или не си е дала труда да го слага и е изпаднала през вратата при преобръщането на колата. И в двата случая ще трябва да приемем, че е била отнесена от прилива, иначе досега да сме я намерили.

Все още се опитвах да осмисля тази нова трагедия. Тази сутрин бях минал по по-прекия път към моргата и така бях пропуснал оградения участък от Бакуотърс, където са открили колата на Стейси Кокър. До пристигането на Лънди не знаех за случилото се. Той искаше да му разкажа своята версия за събитията от предишната вечер. Кокър беше казал на полицията, че дъщеря му минала на скорост покрай къщата за гости, което ме правеше последният човек, който я е видял преди катастрофата. И твърде вероятно последният, който я е видял жива.

— Колко бързо караше? — попита Лънди.

Спомних си въздушната струя, която ме засмука след прелитането на колата и за малко да ме събори.

— Изчезна за секунда, така че е трудно да се каже. Но бързо.

Инспекторът кимна мрачно. Изглеждаше уморен, торбичките под очите му бяха станали по-големи и лицето му имаше нездрав цвят. Но пък бе имал тежка нощ.

— Съвпада. Тя си беше доста гореща глава и при най-добри обстоятелства, а току-що се е била скарала с Джейми Траск… Вече има отнети точки за каране с превишена скорост.

— Сега какво ще стане?

Лънди разбърка чая си с пластмасова лъжичка.

— Изкарали сме хеликоптера и Морския корпус, както и пешеходни патрули, които претърсват Бакуотърс. Но сам видя какво представлява районът. Отливът вече е настъпвал по времето, когато баща й е намерил колата, така че е могла да стигне къде ли не. Най-добрият й шанс е отливът да я изнесе чак до естуара, понеже тогава рано или късно ще я изхвърли на Бароус.

Инспекторът говореше за труп, не за ранена жертва.

— Не смяташ, че има шанс да е още жива, така ли?

— Винаги има шанс.

Тонът му даде ясно да се разбере колко невероятно му се струва. Дори ако Стейси бе успяла да изпълзи от колата, вместо да падне, все пак би й се наложило да се бори с прииждащото течение в студената вода. Знаех колко силно теглеше, когато колата ми заседна на брода. Тогава водата ми стигаше до коленете, а и не бях преживял катастрофа. Замаяна и вероятно пострадала, дърпана надолу от мокрите дрехи и объркана от тъмнината, надали щеше да й е лесно да стигне до брега.

Фактът, че водехме този разговор, предполагаше, че не е успяла.

— Как го понася Кокър?

Лънди изкриви уста, а мустаците му щръкнаха при следващата глътка чай.

— Както би очаквал. Ако има грам разум, Джейми Траск ще гледа да стои далеч от него.

Не се бях замислил за това, но Лънди бе прав. Джейми не носеше пряка отговорност за катастрофата, но не мисля, че Кокър гледаше на нещата по същия начин.

Помълчахме под съпровода на глъчката в столовата. Добросъвестно продължих да си дъвча сандвича със сирене, а Лънди разкъса целофанената опаковка на пакетирано парче плодова торта. Вече беше обядвал, но реши, че има място за десерт. За да ми прави компания, както каза, със смутена усмивка.

— Странни места са тези — каза изведнъж, като огледа полупразната зала. — Болничните заведения, имам предвид. Винаги са еднакви, независимо къде отидеш. Всичко изглежда нормално, но не е, ако разбираш какво искам да кажа.

Всъщност не се бях замислял досега, но пък навремето бях работил и бях карал стажа си в болница. Това ти дава различна гледна точка.

— Хората трябва да ядат.

— Предполагам… — Инспекторът си дояде тортата и разсеяно започна да чупи парченца стиропор от ръба на чашката си. — Утре и аз ще съм тук. В болницата имам предвид, не в столовата.

Погледнах го и се замислих дали това обяснява странното му настроение.

— Всичко наред ли е?

Инспекторът ми се стори засрамен, сякаш съжаляваше, че е споделил толкова много.

— О, просто рутинна процедура. Ендоскопия. Смятат, че може да имам язва. Много шум за нищо, но нали знаеш какви са докторите.

— Досадна пасмина сме, а?

Бях забелязал, че Лънди пие таблетки срещу киселини, но го приписах на лошо храносмилане. Той ми се усмихна, признавайки, че е забравил, че самият аз съм бил общопрактикуващ лекар.

— Как върви с трупа от потока? — попита и смени темата. — Успя ли да прегледаш доклада от аутопсията, който ти пратих?

— Да, и още как — новината за Стейси Кокър доминираше разговора ни до момента и не бях имал възможност да подхвана друга тема. — Има много повече счупени кости, отколкото очаквах.

— Не биха ли могли да дойдат от сблъсък с лодка?

— Възможно е, но лодката трябва да се е движила много бързо или да е наистина голяма, за да нанесе такива травми. Трудно бих могъл да си представя нещо подобно да се случи в Бакуотърс.

— Не знаем откъде е дошъл трупът. Може да е донесен от естуара или дори от открито море. –

— И да е останал на вода достатъчно дълго, за да се оплете в бодливата тел?

Лънди се вторачи в парченцата от ръба на чашката си.

— Знам. Не изглежда вероятно, нали? Трудно е да си представиш нещо друго, способно да нанесе същите травми на лицето, освен перка на двигател…

— Сигурно.

Веждите му подскочиха нагоре.

— Да не си открил нещо?

— Може и да съм — признах. — На рентгеновата снимка не се виждат достатъчно подробности. Няма да съм сигурен, докато не огледам самия череп.

— Е, дръж ме в течение! — Лънди вече беше изгубил интерес. — Между другото, проверих шофьора на сър Стивън. Казва се Брендън Портър. На четиридесет и девет е, кара за Вилиърс повече от двайсет години. Като по-млад си падал дребен мошеник, но на осемнайсет се записал в армията и влязъл в правия път. Взели го за заместник, когато шофьорът на сър Стивън се разболял, и накрая получил щатна длъжност. Струва ми се странна птица, но щом работи за него толкова време, несъмнено си е намерил топло местенце.

— И защо според теб ме разпитваше? Дали се е надявал да докладва, ако му споделя нещо?

— Сър Стивън едва ли се нуждае точно шофьорът да му казва какво става — отвърна Лънди сухо. — Сигурно би докладвал, ако си му казал нещо по-пикантно, но предполагам, че просто се е пробвал. Сигурно се е надявал, че ще си по-отворен, ако оплюе Лео.

Помислих си за многозначителната усмивка на шофьора, докато обиждаше сина на работодателя си. Следеше да види как ще реагирам.

— Рискувал е обаче, не мислиш ли? Ами ако вестта стигне до сър Стивън?

Лънди изсумтя:

— Ти би ли му казал нещо такова?

Не, трябваше да призная, че не бих. Но въпреки това Портър беше или твърде небрежен, или прекалено уверен в положението си, за да рискува.

— А какво ще кажеш за това, че знаеше за втория труп?

— Не можем да направим кой знае какво. Хората рядко си затварят устата, а местната преса и бездруго вече е хванала нишката, което нямаше как да се избегне, след като Траск заведе дъщеря си в болницата. Официалното твърдение е, че трупът е на неизвестен мъж и предхожда изчезването на Лео Вилиърс, така че журналистите си мислят за случайна смърт, която не е свързана с другите разследвания. Което също е възможно.

Погледнах Лънди изпод вежди. Той се усмихна.

— Знам, и аз не вярвам в съвпадения. Но е по-добре на този етап да не шумим много. Като изключим сър Стивън, който така или иначе отказва да ни повярва, всички все още смятат, че трупът от естуара е на Лео Вилиърс. Предпочитаме да си остане така, поне докато получим потвърждение от ДНК изследването. Ако Вилиърс е още жив, ще има по-голяма вероятност да го хванем, докато вярва, че е в безопасност.

— Смяташ, че може още да се навърта наоколо?

Лънди се намръщи. Пак се беше захванал с трошене на чашката.

— Съмнявам се, но е възможно. Поискахме Националната агенция по престъпността да провери възможността да е зад граница, но паспортът му не се появи. Така че, ако е напуснал страната, не е минал през пунктовете за проверка. Поне не и под свое име.

Това не означаваше кой знае какво. Човек с парите и ресурсите на Лео Вилиърс винаги може да се сдобие с нова самоличност, а и по крайбрежието не липсваха изолирани реки и заливчета, където незабелязано да пристигат и да потеглят лодки.

Но ме притесняваше нещо друго.

— Ако всичко това е постановка на Вилиърс, за да изглежда, че се е самоубил, той е поел невероятен риск. Не би могъл да знае колко време ще е нужно, за да намерят тялото и дори дали ще се случи. Можеше да изплува през първите няколко дни, когато още е имало отпечатъци, или преди да изгуби стъпалата си. Веднага щяхме да узнаем, че това не е той.

— Така е — съгласи се Лънди и кимна. — Но не знаем достатъчно за обстоятелствата. Възможно е Вилиърс да не е мислил ясно. На малцина е по силите, ако току-що са убили човек.

И това беше вярно — бях го виждал преди. Малцина убийци разполагаха с достатъчно присъствие на духа — да не говорим за знания, — че да планират всичко. В онова особено, кипящо от адреналин състояние подробностите лесно се пропускаха, често дори съвсем очевидните подробности.

Просто не бях убеден, че и тук случаят е такъв. Въпреки че не ми харесваше идеята за инстинкта, бях стигнал до извода, че опитът може да създаде своя собствена форма на мускулна памет. Умовете ни постоянно обработват информация, без дори да го осъзнаваме. Въпреки че може и да не я разпознаем, понякога тя все пак се процежда на подсъзнателно ниво. Така се чувствах и сега. Не можех да кажа защо — все още не, — но нещо тук просто не пасваше.

— Наистина ли го мислиш?

— Аз ли? Има ли значение какво мисля? Обикновен инспектор съм — Лънди събра купчинката наситнен стиропор в шепа и се изправи. — Доколкото мнението ми има значение обаче, според мен сме едва на повърхността.

Когато си тръгнах от моргата, беше започнало да вали. Спрях в супермаркета на път към къщата за гости и прекарах повече от нужното време в размисъл какво вино да купя. Рейчъл не беше казала какво планира да готви, така че накрая взех и червено, и бяло, с надеждата да не изглежда, че се опитвам да я напия.

Когато стигнах Бакуотърс, дъждът се беше усилил и откъм морето духаше силен вятър. Равната суша не беше пречка и той шибаше с бича си пясъчните дюни и тресавищата и караше високите треви да се огъват злокобно. Паркирах през къщата за гости, взех торбите с покупки и побързах да се прибера. Изкъпах се и се преоблякох, като сторих всичко по силите си да не обръщам внимание на нервите, които гризяха стомаха ми. Когато сложих малката маса до прозореца и осъзнах, че в къщата за гости няма никакви чаши за вино, всъщност се замислих дали да не се върна да купя, но се спрях навреме. Добре де, ще използваме чаши за вода. За бога, отпусни се!

Успях за известно време, но с отминаването на уречения час нервността започна да си проправя път отново. Започнах да се чудя дали да не е трябвало да се обадя и да потвърдя уговорката с Рейчъл. Новината за Стейси Кокър сигурно бе ударила тежко семейството — полицията несъмнено беше разпитала Джейми за спора им, както и Траск за нахлуването на Кокър предишната вечер. Бях решил да не звъня, исках да им оставя свободно пространство и си повтарях, че Рейчъл ще ми се обади, ако си промени намеренията.

Не след дълго вече не бях толкова сигурен. Тъкмо реших да й дам още десет минути, когато чух отвън да спира кола. Отворих вратата навреме да видя как Рейчъл притичва от белия лендроувър на Джейми, понесла торби в едната ръка и вдигнала якето над главата си с другата, за да се пази от дъжда. Отдръпнах се да я пусна да влезе.

— Здравей. Извинявай за закъснението! — възкликна тя задъхана и изтръска якето си отвън, преди да затвори вратата. Отново носеше джинси, но тези бяха по-нови и не толкова избелели, а — образното деколте на блузата й разкриваше тънка златна верижка, полегнала на шията. Долових и нотка на лек деликатен парфюм.

— Не се притеснявай — отвърнах, докато й поемах якето.

— Просто исках преди тръгване да се уверя, че Фей е добре, а после Андрю… Така де… отне повече от очакваното време.

Взех якето и го окачих, като се чудех какво ли се канеше да каже за Траск.

— Как са всички?

— Имаш предвид заради Стейси ли? — тя въздъхна. — Все още са в шок, ако трябва да съм честна. Полицията намина да вземе показания от Джейми. Той се самообвинява, което е безсмислено. Но в подобни случаи трудно се намират думи за успокоение…

От собствен опит знаех, че нищо не би могло да му помогне.

— Ще пийнеш ли чаша вино? Имам пино ноар и совиньон блан.

— Предпочитам совиньона, моля — усмивката на Рейчъл беше уморена и благодарна. Тя започна да разопакова торбите. — Направих рачешки питки, така че се надявам да ядеш ракообразни. За десерт има само кучешка торта, заради цялата лудница нямах възможност да приготвя друго. А и ти не успя да я опиташ снощи, така че сега е моментът.

— Направо нямам търпение!

Смехът й бе задавен, но звучеше искрено.

— Добре, с това си заслужи да не ти дам и троха!

— Искрено го казах — възразих и отворих виното.

— Да, разбира се — Тя прие поднесената чаша и отпи. Размърда рамене и въздъхна. — Боже, колко добре ми идва!

Все още беше видимо напрегната и не мисля, че се дължеше само на дъщерята на Кокър. Но бях наясно, че не бива да я притискам: щеше да ми каже и сама, когато му дойде времето… или пък да си премълчи. Каквото и да я притесняваше, явно го изтласка от ума си, щом се захвана да приготвя донесената храна. Дъждът чукаше по прозореца, докато похапвахме на малката маса, но под топлото сияние на лампата къщата за гости изглеждаше уютна като пашкул. Говорехме за дреболии. Не че избягвахме темите за Стейси Кокър, сестрата на Рейчъл и разследването, просто отлагахме нуждата да ги обсъждаме. Тя ми разказа повече за предишния си живот, за слънцето и ежедневието на открито и как се е гмуркала в Бариерния риф. Без самосъжаление ми сподели и малко повече подробности за връзката си с морския биолог, която завършила, след като преспал с докторантка.

— Като се замисля, беше почти забавно. Същата сутрин, в която се скарахме, камерата за подводни снимки се заклещи в скалите на дванайсет метра дълбочина. Рик толкова се стремеше да ме избягва, че се писа доброволец за гмуркането, въпреки че беше видял наблизо тигрова акула… — Рейчъл се ухили злостно и сви шепи около виното, докато си припомняше. — При друг случай щяхме да изчакаме, но май той мислеше, че това е по-малкото зло, отколкото да остане на корабчето с мен.

— Толкова ли си страшна?

— Имам си моментите. А и му бях наистина бясна. Точно преди да се прехвърли през борда, донесох на палубата кофа с рибешки вътрешности и му казах, че ще я изсипя във водата, докато той е долу.

— Това е жестоко — поколебах се. — Не си го направила, нали?

— Не, но му изтрих самодоволното изражение от лицето.

Измихме чиниите и направих кафе, докато Рейчъл разопакова десерта. Огледах кучешката торта, докато ми подаваше парчето от нея.

— Я ми припомни какво имаше в нея?

— Като цяло се състои от рафинирана захар и преработени мазнини. Ето.

Отряза малко парченце и ми го подаде. Предпазливо го захапах.

— Боже, ама то е вкусно!

— Казах ли ти? — усмихна се Рейчъл.

Не си спомнях последния път, когато съм се чувствал така приятно с някого. Не беше заради виното, не пихме особено много. Но когато тя замълча, долових ясно леката промяна в настроението й. Знаех какво предстои, още преди да заговори.

— Съжалявам, че не бях в особено добро настроение — каза. — Нали се сещаш, когато дойдох.

— Не съм забелязал.

Тя ми се усмихна предпазливо:

— Направо ти повярвах. Просто днес беше кошмарен ден. И все си мисля за снощи, че ако Кокър беше дошъл до къщата по другия път, можеше да намери Стейси навреме. Представяш ли си как се е почувствал — да знае, че дъщеря му можеше да е жива, ако беше минал по другия път?

Представях си, и то твърде добре.

— Няма смисъл да се опитваме да търсим скрит смисъл в такива събития. То е като да те порази светкавица. Понякога просто се случва.

— Знам, но това не помага. Освен това следобеда се скарах с Андрю. Казах, че трябва да махне Фей оттук, да я заведе някъде, където има деца на нейната възраст. Някъде, където има живот, за бога! И аз искам да знам какво е станало с Ема, но може никога да не разберем. Освен това трябва да мисли и за Джейми. Чу го снощи как каза, че не иска да ходи в университет. Смята, че трябва да остане да се грижи за Фей. И за баща си, макар че не иска да го признае. В определен смисъл ни е по-голям закрилник от Андрю, но ако остане тук, няма да бъде от полза за никого. Не може до безкрайност да държиш живота си на изчакване и да дебнеш нещо, което може да не се случи. Рано или късно трябва да продължиш.

— За тях ли говориш, или за себе си? — попитах.

— Не знам. И за тях, и за мен… — Рейчъл се втренчи в чашата с вино. — Андрю ми каза, че не било моя работа и че, когато реша да си тръгна, вратата е отворена. И двамата бяхме ядосани и разстроени, но може би той е прав. Може би е време да си ида. Не знам каква полза има от мен тук. Може би съм просто поредното напомняне за Ема, а Бог знае, че те не са никак малко…

Не ми звучеше разстроена, просто уморена. Вятърът шибна стена от дъжд в къщата. Прозвуча, все едно замерват покрива с шепи чакъл. Хванах се, че гледам към рамкираните снимки на сестрата на Рейчъл, както бяха облегнати на стената. Най-отгоре стоеше ятото гъски, чиито силуети се очертаваха на фона на залива в Бакуотърс.

— Поредното доказателство за думите ми — допълни Рейчъл, като видя какво гледам. Стана и отиде до снимките. — Не знам дали тези са добри, но ми се струва срамота просто да ги крия. Разбираш ли от фотография?

— Всъщност не.

— Аз също. Ема беше човекът с художествен талант, но винаги проявяваше нетърпение. Харесваше пози, които изглеждат спонтанни, и ако снимката не беше правилна, просто я режисираше. Например тази — с гъските, които летят към залеза? Каза ми, че си нагласила фотоапарата и хвърлила камък във водата, за да ги стресне… А тази? — тя издърпа снимката с мотоциклета на плажа, лъскавата машина изглеждаше не на място в подобна обстановка. — Някак не мисля, че е бил паркиран на пясъчна дюна просто ей така.

Нещо се размърда дълбоко в ума ми. Не бях обърнал внимание на снимките, откакто ги бях прегледал онази първа сутрин. Станах и отидох до Рейчъл, която продължаваше да ги прехвърля.

— Може ли пак да погледна?

— Разбира се — тя се премести настрани да ми направи място. — Не ти правех намеци, честна дума. Няма нужда да купуваш снимка.

Усмихнах се, но разсеяно. Върнах се към снимката на мотоциклета.

— Кога е направена?

— Нямам представа. Сигурно е от по-старите, понеже това май е моторът на бившия й. Сещаш се, пишман музикантът, за когото ти разказвах? Той имаше същата мъжкарска играчка. "Харли Дейвидсън" или нещо такова.

— Значи не е правена тук?

— Не, навярно е на някой друг плаж. Ема не беше идвала тук, преди да се преместят с Андрю, а по онова време вече се беше разделила с бившия си. Защо?

— Без причина.

Мислех си за мокрото байкърско яке и ботушите на трупа, свален от бодливата тел. Но ако това беше стара снимка, направена някъде другаде, не би могла да има нищо общо с останките, които намерихме в Бакуотърс. Понечих да я върна на място, но Рейчъл сложи длан на рамото ми и ме спря.

— Задръж за момент!

Тя се мръщеше, втренчена в снимката. Погледнах я пак, но не видях какво е привлякло вниманието й.

— Какво има?

— Може би нищо — отвърна Рейчъл, но не ми прозвуча особено уверена. — Звучи глупаво, но никога преди не съм се вглеждала внимателно в тези снимки. Те са просто… снимките на Ема.

Чаках. Почти колебливо тя посочи нещо на заден план на снимката с мотора.

— Не съм сигурна, но… това не ти ли прилича на морската крепост? Онази при устието?

Вгледах се по-внимателно. Наистина имаше нещо — ъгловат силует, който се надига от морето, но нямаше как да се различи, понеже изобщо не беше на фокус.

— Може и да е. Или да е петролна платформа или руина?

Рейчъл не отговори. Започна да преглежда останалите рамкирани снимки, накрая спря на една и я изтегли с усилие. Поех тежестта на купчината, за да я улесня. Втората снимка се оказа на чайка, която недоволно се взира в обектива иззад туфа остра трева на пясъчен хребет.

— Ето.

Рейчъл почука стъклото. Същата на вид постройка се виждаше отново на заден план. Пак беше в далечината, но този път доста по-ясна.

Отличителните кули на крепостта "Монсел".

— Това е снимано от малко по-различен ъгъл, но познавам точното място — увери ме Рейчъл. — Това са пясъчните дюни в края на вълнолома. Оттам крепостта се вижда чудесно.

— Сигурна ли си?

Лънди ми беше казал, че крепости от времето на Втората световна са издигнати по целия югоизточен бряг. Но Рейчъл беше уверена.

— Абсолютно сигурна. Достатъчно често съм се разхождала там. И виж, забелязва се, че са останали само три кули и едната от тях е рухнала частично. Крепостта е същата, сигурна съм. Дявол да го вземе, не мога да повярвам, че не съм я забелязала досега! Когато видях мотора, помислих, че снимката е от старите…

Стори ми се разстроена и не можех да я виня. Рейчъл вече знаеше, че сестра й е имала афера с Лео Вилиърс. Ако беше права за мотора, това вероятно означаваше, че Ема Дерби е продължила да се вижда с бившето си гадже и след сватбата с Траск. Това водеше до всевъзможни неприятни последици, и то не само за семейството. Означаваше, че в цялата история може да има забъркан още някой, за когото полицията не знае абсолютно нищо. Мъж, собственик на мотоциклет и най-вероятно облечен в износени байкърски кожени дрехи.

Като трупа от бодливата тел.

Рейчъл обаче не знаеше нищо за него. И тревогата й можеше да се окаже фалшива.

— Сестра ти дигитален фотоапарат ли ползва или с лента? Някои фотографи вече още снимаха на лента, но ако Ема Дерби не е била от тях оригиналните файлове щяха да пазят датата, на която е направена снимката.

Рейчъл поклати глава.

— Дигитален, но изгубихме повечето от снимките на Ема при кражбата, когато ни изнесоха компютрите. Единствената причина тези да са при мен, е, че ги бе проявила, преди да изчезне, и в печатницата още пазеха изображенията в системата си.

— Дори ако снимката е направена тук, това може да не е мотоциклетът на бившия й приятел… — казах, без сам да си вярвам. — Би ли могла да го разпознаеш със сигурност?

— Не, но колко други нейни познати биха имали глупав мотор като този? Да не говорим кой би се навил да го снима на проклета пясъчна дюна! — Рейчъл вече ми се струваше ядосана. — Това е точно от типа неща, които Марк би сторил. Много би му харесало някой да снима и да сложи в рамка символа на тъпия му статус!

— Марк?

— Бившият на Ема. Боже, как ли му беше фамилията? Нещо религиозно, Викар или Чърч… — тя поклати глава. — Не, Чапъл, точно така. Марк Чапъл[12].

Отбелязах си името му наум.

— Може и нищо да не е, но нали знаеш, че трябва да споменеш на Лънди за него? — намекнах меко.

— Боже, навярно е така. Дявол да го вземе! Точно когато си мислех, че нещата не може да се влошат повече…

Рейчъл ми се стори нещастна, затова се пресегнах и я прегърнах през раменете. Тя се облегна на мен и отпусна глава на рамото ми. Ароматът и топлината на тялото й ме наелектризираха.

Тя вдигна глава и ме погледна. И двамата не продумахме. Миг по-късно порив на вятъра внезапно блъсна къщата за гости. Постройката се разлюля и заскърца, и мигът отмина.

Рейчъл въздъхна и се отмести.

— Става късно. Най-добре да тръгвам.

Не посмях да кажа нищо, докато си обличаше якето. В усмивката й имаше едновременно тъга и съжаление.

— Благодаря за виното и… знаеш. За изслушването.

— Винаги.

Вятърът блъсна вратата, когато тя я отвори, и плисна вътре студени пръски дъжд. Рейчъл се намръщи:

— За разнообразие веднъж поне познаха времето!

— Задръж, ще си взема якето.

— О, недей, няма смисъл и двамата да се мокрим.

Не настоях, понеже знаех, че не би искала. Очертана на фона на плътния мрак на отворената врата, Рейчъл ми се усмихна още веднъж. Оловносивият дъжд блестеше като бодлива тел зад гърба й.

— Е, лека нощ!

След това тя изчезна. Чух хрущенето на стъпките й по чакъла, но беше твърде тъмно да видя какво става. Затворих вратата, а вятърът се бори известно време с мен, преди езичето на бравата да щракне. Стоях в настъпилата внезапно тишина, неспособен да реша дали се ядосвам на себе си, затова, че исках да направя нещо, или за това, че не бях направил нищо.

С въздишка взех чашите за кафе и ги отнесох на мивката. Докато водата шуртеше по металното корито, чух нещо отвън. Спрях кранчето и се вслушах. Чувах само воя на вятъра. И тогава, точно когато посегнах да пусна отново водата, чух друг звук, който не можех да сбъркам. Кратък писък, който бързо секна.

Беше Рейчъл!

21

Втурнах се и отворих вратата. Щом хукнах навън, дъждът ме заблъска и залепи ризата за тялото ми. В яркия поток лееща се от вратата светлина различих светлия силует на белия лендроувър. Вратата откъм шофьора беше отворена, но вътре не светеше.

— Рейчъл? — извиках и се опитах да прозра в мрака.

— Тук съм, просто…

Чу се шум и пъшкане откъм пътя. Очите ми бяха започнали да свикват и хукнах в посока на звука. Успях да различа два силуета, които се бореха в тъмното. Преди да стигна до тях, по-едрият се откъсна. Посегнах към него, когато се олюля покрай мен, но вкопчих пръсти в мазен, мокър плат. Мярнах за момент подивял поглед на черепоподобно лице и след това непознатият се изтръгна от хватката ми. Плъзнах се и паднах на едно коляно в калта, а шляпащите стъпки се отдалечиха в дъжда.

— Дейвид?

Изправих се на крака, докато Рейчъл притичваше към мен.

— Тук съм. Пострадала ли си?

— Не, аз… добре съм, просто… — гласът й трепереше. — Това беше Едгар!

— Знам — казах и изтрих калта от ръцете си. Бях разпознал кльощавия тип дори в тъмното, а и се озовах достатъчно близо, за да надуша гнилата му животинска смрад. Толкова по въпроса, че бил безопасен. — Какво стана?

— Просто се появи, докато се качвах в колата. Извиках, така че вероятно съм го стреснала, защото ме сграбчи и взе да грачи неразбираемо. Опитах се да му се измъкна и точно тогава се появи ти.

Рейчъл вече ми звучеше почти нормално, но все пак попитах:

— Сигурна ли си, че си добре?

— Да, само малко разтърсена. Не мисля, че се опитваше да ме нарани. Стори ми се преди всичко уплашен.

Не беше единственият, помислих си, докато пулсът ми се нормализираше. Не виждах нито следа от Едгар, но беше толкова тъмно, че като нищо можеше да седи на десет метра от мен и да не го забележа. Дъждът удавяше всички звуци, които би могъл да издаде.

— Никога не съм го виждала такъв. Смяташ ли, че е добре? — разтревожи се Рейчъл.

Добруването на Едгар не беше основната ми грижа, но тя имаше право. Независимо дали бе имал намерение да я нарани, или не, не беше редно да скита наоколо в подобна нощ. Напоследък и без това бе имало предостатъчно трагедии. Втренчих се в мрака в посоката, в която бе изчезнал.

— Имаш ли представа накъде може да е тръгнал?

— Не, но неговата къща не е в тази посока. А сега е прилив, така че ако навлезе в тресавищата в това време, го заплашва неминуема опасност.

Това реши въпроса. Достатъчно зле беше да се опитва човек да върви из Бакуотърс посред бял ден и при отлив. Нощем, когато потоците и овразите са пълни и преливат? Не си го представях. Въздъхнах.

— Ще отида да го потърся.

— Ще дойда с теб.

— Няма нужда, ще го намеря.

— И после какво? Ще влезеш пак в потока ли? Не се ориентираш наоколо… — Рейчъл ме бутна леко в гърдите, но се усмихваше. — Мокър си до кости. Върви си вземи якето, докато загрея колата.

Не спорих с нея. Изтичах до къщата за гости, свалих си мократа риза и навлякох един пуловер, после си грабнах якето и излязох отново навън. Рейчъл вече обръщаше белия лендроувър, а фаровете му превръщаха дъжда във фин сребърен филигран.

— Той често ли скита нощем? — попитах.

Тя намали скоростта, когато стигна до завоя, и ускори, след като се убеди, че на пътя няма никого.

— Не мисля. Натъквала съм се веднъж-дваж на него по здрач, но не и толкова късно. Не мисля, че дори Едгар би излязъл из Бакуотърс по тъмно.

Да, но ето че го бе направил. И в главата ми бе започнала да се оформя идея — нещо, за което щях да съм се сетил досега, ако не бях толкова разсеян от всичко останало, което се случваше.

— Хората наоколо знаят за Едгар, нали? — попитах. — Знаят, че скита по пътищата?

— Всички наоколо знаят всичко за всички останали — отвърна Рейчъл сухо. — Едгар е практически част от пейзажа, вече никой не го забелязва. Но хората като цяло са нащрек за него, ако идват насам. Освен когато са непознати като теб или…

Тя замлъкна, направила връзката. На мен самият ми бе отнело доста време, а само преди няколко дни едва не блъснах Едгар на пътя.

Ако бях карал по-бързо, може би нямаше да имам такъв късмет.

Рейчъл отпусна газта.

— Божичко, нали не мислиш, че със Стейси й се е случило това? Че е щяла да удари Едгар?

— Не знам — отвърнах.

Но сега, след като идеята ми беше хрумнала, се оказа трудно да я забравя. По думите на Лънди следите от гуми показваха, че колата е излязла от завоя, така че най-вероятно дъщерята на Кокър е карала твърде бързо и е изгубила контрол. Което наистина беше възможно. Но ако е взела завоя и внезапно е открила Едгар пред себе си… При скоростта, с която се движеше, когато я видях, не би имала време да мисли, а само да реагира. Инстинктът да кривне би бил автоматичен.

— Каза, че бръщолевел нещо. Имаше ли някакъв смисъл?

— Всъщност не. Звучеше ми горе-долу като "светлини във водата". Или под водата, не можах да разбера добре.

Знаех, че думите на Едгар може и да не означават нищо. Вероятно бяха просто случайни искри в объркан ум и щеше да е грешка да влагам твърде много в тях. Само че междувременно ми бе хрумнало нещо. Премислих миналата вечер, когато малката бяла кола ме бе олюляла с въздушната струя от преминаването си. Докато изчезваше в мрака, забелязах жълто сияние в надвисналия тунел от орлови нокти пред нея.

Фаровете й бяха включени.

Но сега нямах време да го обмислям. Далеч пред нас, в светлините на лендроувъра, се очерта олюляващият се Едгар.

Движеше се в средата на пътя, пристъпваше със сведена глава. Сигурно беше забелязал фаровете, но само присви глава още по-плътно между раменете си. Лендроувърът изръмжа, щом Рейчъл намали и свали прозореца си, когато забави ход зад него.

— Едгар? Моля те, Едгар, дали би могъл да спреш?

Не последва отговор — всъщност той по-скоро се забърза.

Рейчъл изпъшка.

— Дявол го взел! Сега какво?

— Пусни ме да сляза.

Тя спря, но остави двигателя включен. Слязох от колата, запримигвах под студения вятър и дъжда и забързах след отдалечаващия се пешеходец, очертан в светлината на фаровете.

— Здравей, Едгар! — говорех му спокойно и безгрижно, докато се изравнявах с него. — Добре ли си?

Нищо. Той упорито отклоняваше поглед и продължаваше да крачи, дъхът му димеше в студеното сияние на фаровете. Мократа коса беше полепнала по главата му и водата се стичаше в лицето му. При все дъжда дългият му шлифер беше разкопчан, промазаната тъкан пляскаше на вятъра като отпуснато платно.

Избързах пред него и тръгнах заднешком. Сега гледах право към фаровете, докато Рейчъл пълзеше зад нас с лендроувъра. Присвил очи, разперих ръце в жест, който се надявах да подейства успокоително, но същевременно препречих пътя.

— Късно е да си навън. Къде си тръгнал?

Уплашеният поглед на нещастника се стрелна към мен и пак се отклони. Едгар беше забавил крачка, но се опита да ме заобиколи. Отстъпих и се постарах да задържа разстоянието помежду ни, без да изглеждам заплашително.

— Рейчъл е в колата — казах. — Нали си спомняш, че говори с нея преди малко? Би искала да поговорите още малко за светлините, които си видял.

Това доведе до отговор. Едгар спря и сега видях какво е имала предвид Рейчъл като каза, че е развълнуван. Не усещах никаква заплаха от негова страна, но изглеждаше като животно на ръба на бягството.

— Какви бяха светлините, Едгар?

Устата му мърдаше беззвучно. Стори ми се по-спокоен, но избягваше контакт очи в очи и се озърташе, сякаш търсеше път за бягство. Зад него видях Рейчъл да слиза от колата. Приближаваше ни и остави двигателя да работи.

— Здравей, Едгар — поздрави топло. — Ще ни кажеш ли къде видя светлините?

Той извърна очи встрани.

— Във водата.

— Във водата? Имаш предвид, че са били на водата, като лодка?

— Във водата.

Рейчъл ме погледна и бях наясно, че мислим едно и също.

— Фарове на кола ли бяха, Едгар? Кола ли си видял?

Светлата му глава кимна утвърдително.

— Кога я видя? — попитах. Фаровете не изкарват дълго под вода, преди да дадат на късо. Ако е видял колата на Стейси Кокър, сигурно е било, когато е паднала в потока или малко след това.

Едгар не отговори и пак застрелка поглед наоколо. Рейчъл леко ме побутна по ръката и ми даде знак да я оставя да го разпитва.

— Няма нищо, Едгар. Не ти се сърдим, просто искаме да знаем за светлините. Кой беше в колата?

Той събра кокалестите си длани и ги притисна между краката си като в някаква странна обърната молитва.

— Видях й косата.

Рейчъл се поколеба, объркана.

— Чия коса?

— Като слънцето.

Погледнах да видя дали спътничката ми е в състояние да разбере нещо от казаното. Тя сви безпомощно рамене.

— Видя ли момиче в колата, Едгар? Русо момиче, това ли искаш да кажеш?

— Не беше тя! — той поклати глава с нарастващо вълнение и се размърда. — Трябва да вървя.

Рейчъл нежно протегна ръка.

— Моля те, Едгар, важно е. В колата е имало момиче, нали? Кажи ни какво стана с нея.

— Не! Аз не…

Той пристъпи напред, но Рейчъл не помръдна:

— Пострадала ли беше?

Той се люлееше от крак на крак, цялото му тяло излъчваше тревога и напрежение.

— Тя спи. Трябва да вървя…

— Къде спи? Къде е тя, Едгар? В твоята къща ли? В дома си ли я заведе?

Но Едгар бе приключил с приказките. Дъждът капеше от носа му, докато стоеше с наведена надолу глава. Беше измокрен до кости, а и ние с Рейчъл не бяхме в по-добро състояние.

— Хайде да го заведем у тях — предложих.

Мислех, че трудно ще го качим в колата, но след кратка съпротива Едгар ни последва достатъчно кротко. Лендроувърът се изпълни със смрадта на скитника, който се сгуши на задната седалка, целият мокър и присвит като жива въпросителна.

— Не знам какво да мисля — призна Рейчъл и даде на скорост. Включи радиото и остави нелепата музика с бесен ритъм да прикрива гласовете ни от пътника зад нас. Завъртя копчето на таблото, докато намери успокояващо пиано. — Когато каза "Не беше тя", не мисля, че говореше за Стейси.

Погледнах към задната седалка, опитвайки се да открия смисъл в думите на Едгар.

— Дъщеря му също ли е била руса?

— Имаш предвид споменатата от него коса като слънцето? Нямам представа, знам само, че би трябвало да е изчезнала. Но това се е случило преди години, а тя е била малко момиченце. Надали мисли Стейси за нея, нали?

Нямах представа, но нещо в тази идея ме накара да настръхна целия. Бях видял достатъчно от поведението на Едгар, за да знам, че се държи странно, дори по своите стандарти. Не беше просто разтревожен, а ужасен. Уплашен достатъчно, че да скита надалеч от къщата си в нощ като тази.

Каквото и да беше станало, бе лошо.

Чистачките блъскаха по стъклото с метрономно скърцане. Извадих телефона си. Рейчъл погледна към мен, докато набирах.

— На кого звъниш?

— На Лънди.

Или поне се опитвах. Сигналът потрепери почти подигравателно и след това изчезна. Продължавах да се мъча, докато Рейчъл караше през Бакуотърс, забави скорост да мине по някакъв дървен мост и след това ускори сред калните локви, с които беше пълен пътят. Радвах се, че тя настоя да дойде с мен. Лендроувърът беше създаден за такива условия, а и никога не бих се ориентирал наоколо сам.

Не бях успял да се свържа с Лънди, когато Рейчъл зави от пътя и се насочи по коловоз, обграден от разраснали се шубраци. Свършваше пред стара съборетина и, когато я видях, предчувствието, което изпитвах, се усили. Тънеше в мрак и беше висока, но непропорционална тухлена постройка с напукани и заковани прозорци. Обкръжаваха я големи, стари дървета, които се бяха вкопчили в нея с възлести стволове и мъртви клони.

Рейчъл изключи двигателя. Няколко секунди тишината бе нарушавана само от тропота на дъжда по покрива на колата, после Рейчъл се обърна на седалката си с лице към Едгар. Не беше помръднал по време на пътуването и не показваше признаци да иска да излезе и сега.

— Пристигнахме, Едгар. У дома…

Не последва отговор.

— Хайде де, не искаш ли да се прибереш?

Той поклати глава и се сгуши още по-плътно в дрипите си. Рейчъл ме погледна притеснено, преди да се обърне отново към него:

— Защо не? Какво не е наред?

Едгар се сви още по-плътно и наведе брадичка към шията си, за да избегне гледката на тъмната къща.

— Мисля, че той трябва да остане тук — споделих тихо, загледан в неосветения му дом. — Имаш ли фенерче?

Това на телефона ми не беше много ярко, а и щях да съм по-доволен апаратът ми да остане свободен. Рейчъл порови в претъпканата жабка и извади оттам тежко водоустойчиво фенерче. Не казах нито дума, когато излезе от колата заедно с мен. Знаех, че няма смисъл, а и не исках да я оставям сама с Едгар. Щях да предложа да заключим лендроувъра, докато сме вътре, но нямаше нужда да й го казвам. Пътникът ни не забеляза щракването на ключалките и не даде знак, че осъзнава какво означава.

Без светлината на фаровете, навън цареше пълен мрак. Дъждът почти беше спрял, но вятърът продължаваше да вие зловещо и караше невидимите листа и треви около нас неспирно да шептят. Когато включих фенерчето, лъчът му замахна като меч през плетеница шубраци и плевели. Рейчъл потрепери, щом осветих тъмната къща.

— Боже, как не ми се влиза вътре! Смяташ ли, че трябва?

И аз не исках, но не виждах какъв друг избор имаме. Нещо беше прогонило Едгар от дома му в ужас и ако имаше дори мака вероятност вътре да се намира Стейси Кокър, не можех да я пренебрегна. Нито да чакам пристигането на полицията. Ако той беше довел момичето тук, несъмнено беше тежко пострадало, иначе досега да се е свързало с някого. А и думите на Едгар продължаваха да звънят в ушите ми.

Тя спи.

— Остани тук. Ще вляза да погледна — казах й. Вероятно нямаше нужда да се говори тихо, но въпреки това шепнех.

Тя се засмя нервно и също заговори шепнешком.

— О, да, ще се чувствам много по-добре, ако остана тук сам-сама!

Осветих с фенерчето обраслата градина, докато напредвахме към вратата. Лъчът очерта поредица предмети в тревата. На неравни интервали от нея стърчаха черупки, камъни и парчета плавей. Предположих, че са поставени за украса, но после видях от прясна на вид купчинка пръст да стърчи стридена черупка и осъзнах какво гледаме.

— Пациентите на Едгар — възкликна Рейчъл.

Или поне онези, които не се бяха оправили. Когато преместих фенерчето, от мрака ме погледнаха блестящи очи. Совата премига срещу нас от вътрешността на нещо, което приличаше на стара клетка за зайци.

Животинското гробище изчезваше в мрака, а аз отново обърнах фенерчето към къщата.

Предната врата отдавна бе изгубила и последните останки от боя, които може да е имала. Изкривена и прогнила, висеше накриво в рамката си. Дръжката задрънча хлабаво в ръката ми, когато я натиснах. Не беше заключено. Вратата се отвори на ръждивите си панти и отвътре блъвна амонячна смрад на животински изпражнения.

— Боже! — промърмори Рейчъл и сбърчи нос.

Посрещна ни тъмен коридор. Осветих с фенерчето белещите се мухлясали тапети и голия под. Нямаше други мебели освен един счупен стол. Дюшемето беше покрито със стари вестници и купчинки, които ми заприличаха на фекалии — надявах се, животински.

— Стейси? — извиках.

Не получих отговор, но вече чувах тихо шумолене и пърхане, което се носеше от дълбините на къщата.

— Чакай, нека опитам осветлението… — Рейчъл ме подмина и се пресегна към ключа на стената. Щракна го няколко пъти, но не се случи нищо. — Добре, тъпа идея.

Внимавах къде стъпвам, когато прекрачих прага. Спътничката ми ме следваше по петите, докато прекосявах коридора. Навътре смрадта беше още по-ужасна и усетих срам и яд, че Едгар е оставен да живее сам в тези условия. Радвах се, че фенерчето тежи. Отидох до най-близката врата и я бутнах.

Тишината избухна, натрошена от оглушителни писъци.

Рейчъл ме хвана за ръката и лъчът на фенерчето бясно се залюля. Светлината му улови една чайка, която ни гледаше високомерно от вътрешността на самоделна дървена клетка.

— Исусе! — Рейчъл ме пусна, но остана наблизо.

Плъзнах лъча на фенерчето по странната сцена в помещението. Бях открил източника на необяснимите досега шумове. Стаята се оказа кухня или поне навремето е била. Покритата с мръсен пласт мивка беше почти погребана под мръсни чинии и празни кутии от храна, а стените бяха целите в клетки. Бляскави очи ни гледаха от древни клетки за птици и хамстери, зайчарници и дори от стар аквариум за рибки. Повечето бяха обитавани от морски птици, но имаше и дребни животни — гризачи, зайци, таралеж и дори млад язовец, всички бяха ранени, някои с шинирани крила или крака. От мръсната фурна, чиято вратичка бе заменена от ограда ситна мрежа, ни гледаше млада лисица.

— Как е могъл да живее по този начин? — попита приглушено Рейчъл. — Никой ли не е разбрал?

Очевидно не. Оставихме менажерията на Едгар в мрака и се върнахме в коридора. Светнах с фенерчето наоколо и се чудех дали да не проверя спалните на горния етаж. Не ми се искаше.

— Задръж, светни насам! — посочи Рейчъл. — Долу, на пода…

Очертана като театрален реквизит в лъча на прожектора, до полуотворена врата се търкаляше позната вещ.

Женска обувка.

Беше катурната на една страна със скъсана каишка и тиня по бялата кожа. Чувах напрегнатото и тежко дишане на Рейчъл до мен. Светнах с фенерчето през вратата и се помъчих да надзърна през цепнатината в отсрещната стая.

— Стейси?

Не получих отговор. Рейчъл стоеше плътно до мен, когато тръгнах по коридора. Почудих се дали да не й кажа да остане на място, но знаех, че няма да ми обърне внимание. Сложих ръка на вратата.

— Стейси? — подвикнах пак и леко я побутнах.

Вътре имаше още клетки, макар и по-малко, и повечето бяха празни. На едната стена висеше мръсен гоблен, бродиран с първия стих от псалма "Всички неща, цветни и прекрасни". С гръб към вратата беше обърнат голям диван, от чиято напукана кожена тапицерия пълнежът стърчеше като гъби.

От единия му край висеше бос крак. На светлината на фенерчето ноктите ми се сториха лакирани в черно, но ги бях виждал на дневна светлина и знаех, че са яркочервени.

— Не мърдай оттук — наредих на Рейчъл.

Тя не възрази, а и не се опитвах да й спестя гледката. Неестествената неподвижност на стъпалото ме бе подготвила какво ще открия и колкото по-малко хора оставеха следи в тази стая, толкова по-добре.

Не исках да влизам и аз самият, но трябваше да се убедя. Направих още няколко предпазливи крачки навътре в помещението, докато ми се открие видимост към онова, което се намираше на дивана.

На светлината на фенерчето дъщерята на Кокър лежеше отпусната и неподвижна на възглавниците. Русата й коса обкръжаваше неестествено подутото и потъмняло лице. Отворените й очи бяха оцъклени сякаш от изненада, склерата — цялата в спукани кръвоносни съдове.

Отклоних лъча на фенерчето, повдигаше ми се. Докато тъмнината скриваше отново момичето, поех няколко пъти дъх, за да се овладея, толкова бях разтърсен от видяното. На влизане в къщата знаех, че има голяма вероятност момичето да е мъртво. Бях подготвен за това.

Но не бях подготвена за факта, че Стейси Кокър е гола от кръста надолу.

22

Сините лампи пулсираха в мрака и хвърляха сапфирен оттенък от долната страна на короните на дърветата, скупчени около старата къща. Полицейски коли и камиони бяха паркирани на коловоза, който водеше към нея, натикани в шубраците от двете страни, за да оставят проход за достъп. В градината, ако можем да я наречем така, бяха монтирани прожектори и облечените в бяло криминолози хвърляха движещи се сенки по олющените стени.

Седях странешком на седалката на полицейска кола с отворена врата, стъпил на мократа пръст отвън. Дъждът беше спрял, но влажната свежест на въздуха бе нарушена от изгорелите газове от колите и генератора. Белият лендроувър беше изчезнал, също и Рейчъл, отведена да даде показания. Продължаваха да пристигат полицаи. Не знаех дали Едгар е още тук. Последно го видях, докато го сваляха от лендроувъра и го качваха в патрулка. Изглеждаше уплашен и недоумяващ, заслепен от ярките светлини и хаоса, завладели дома му. Докато минаваше покрай мен, чух тихо пльокане и видях по слабините му да се разлива растящо мокро петно. Макар да знаех какво, е сторил, ме жегна жалост.

Но после си спомних трупът на тийнейджърката, проснат на дивана.

На излизане не бях описал подробностите пред Рейчъл, но тя бе прочела достатъчно по изражението ми. Почувствах облекчение да изляза на чист въздух и да оставя мръсотията на къщата зад гърба си, макар че образът на видяното прогаряше ума ми. С радост бих оставил Едгар заключен в лендроувъра до пристигането на полицията, само дето ни оставаше немалкият проблем първо да ги извикаме. Мобилният сигнал беше несигурен както обикновено и нямах представа колко трябва да се отдалечим, за да се свържем. Накрая се наложи да се върнем в колата и да караме, докато успея да се обадя.

Беше напрегнато пътуване. Рейчъл караше, а аз бдях за кльощавия пътник отзад, докато чаках появата на сигнал на телефона. Едгар седеше достатъчно кротко, но след видяното вътре имах чувството, че делим колата с непредвидимо животно. И то такова, което е още по-опасно, понеже изглежда измамно безвредно.

Не се наложи да се отдалечаваме много, преди сигналът на мобилната мрежа да оживее. И двамата с Рейчъл излязохме от колата за разговора с Лънди, тъй като не исках да говоря пред Едгар. Колкото и да беше късно, детективът вдигна. Стори ми се уморен и въздъхна тежко, докато му обяснявах какво се е случило, макар и без да навлизам в подробности.

— О, боже! Много ли е зле?

Погледнах към Рейчъл, облегната на белия лендроувър. Струваше ми се мъничка и изгубена, взираше се в земята и вятърът рошеше косата й.

— Много.

Инспекторът ми каза да се върна и да стоим пред къщата, докато дойде полицията. Стори ми се най-естественото нещо на света да прегърна Рейчъл, докато чакахме. Тя безмълвно се облегна на мен и останахме така до появата на първата полицейска кола. Лънди пристигна след половин час, по това време къщата вече бе обезопасена зад тъничката преграда от пърхаща полицейска лента. Той спря да разменим няколко думи и попита дали с Рейчъл сме добре. След това, преди да влезе в къщата, отиде да говори с криминолозите и другите членове на екипа за обработка на местопрестъплението.

С Рейчъл се разделихме малко след това. Никой не предложи да напусна, макар че нямаше същинска причина да оставам. Каквото и да бе станало тук, работа за съдебен антрополог нямаше. Фриърс пристигна малко след Лънди. Гладкото лице на патолога изглеждаше подпухнало и бледо над синия гащеризон, все едно не си е доспал. Озари ме с тънка усмивка на минаване, докато си слагаше ръкавици.

— Пак си вършал наоколо а, Хънтър?

Проследих и неговото изчезване в дебрите на къщата. Минаха около двайсет минути, преди Лънди да се появи на прага, разпознах го по масивния силует, още преди да си свали качулката и да махне маската. Спря да поговори с ръководителя на екипа, а при приближаването му и аз се изправих на крака.

— Прав беше. Изглежда е била удушена… — поде инспекторът без встъпление. Беше зачервен и развълнуван, с дълбоки отпечатъци от врязалата се в кожата маска.

Очаквах го, предвид подутото лице и кървясалите очи на момичето.

— Откога е мъртва?

— Фриърс смята, че смъртта е настъпила преди девет-дванайсет часа.

Което ще рече, че е била убита този следобед. Докато съм се притеснявал за вечерята с Рейчъл, Едгар е изцеждал живота от дъщерята на Кокър.

Лънди дръпна ципа на предпазния гащеризон и порови в джоба си за кърпичка. Издуха носа си, преди да продължи.

— Това не е единствената контузия. Насинено е дясното слепоочие, има и още синини по торса. Вероятно от катастрофата, а не получени тук.

Кимнах — изхвърчала е от купето, докато колата се е търкаляла, и контузията на главата съответстваше на удар във вратата или прозореца.

— Фриърс смята ли, че е била изнасилена?

Едрите рамене насреща се вдигнаха.

— Няма видими травми, които да го подскажат, но ще разбере чак след аутопсията. За нейно и на семейството й благо се надявам да не е, но трябва да приемеш, че е имало поне намерения, иначе все още щеше да е напълно облечена… — Лънди въздъхна отново и поклати глава. — Разкажи ми пак какво стана!

Преминах през срещата с Едгар, включително възбуденото му състояние и точните му думи, когато Рейчъл се опита да го разпита. Инспекторът слушаше без коментар, докато приключих.

— Ако Стейси Кокър е взела завоя и е видяла Холоуей пред себе си, това би обяснило защо е излязла от пътя. А щом той е видял фаровете на колата във водата, вероятно се е намирал наблизо. Не са светили дълго.

— Холоуей?

— Така се казва. Едгар Холоуей… — Лънди погледна към озарената от светлина къща. — Това ще разлае здравата кучетата…

— Заради неговата дъщеря ли имаш предвид?

Инспекторът вдигна вежди.

— Откъде си чул за това?

Обясних как Рейчъл ми е споделила за изчезването на момиченцето на Едгар. Лънди потърка брадичка с опакото на дланта си.

— Трябва да е било… преди двайсет години, че и отгоре. Случаят на Роуън Холоуей беше един от първите, по които работих след преместването си тук. Предизвика доста вълнения на местно ниво. На девет годинки, излязла една сутрин през ваканцията и не се върнала. Така и не открихме какво се е случило с нея, макар че…

— Макар че?

Той се усмихна уморено:

— Канех се да кажа, че отначало заподозряхме баща й. Бил е сам у дома в деня на изчезването на Роуън, така че неизбежно го проучихме. Ще трябва да потърся досието, но доколкото си спомням, бяха го описали като странна птица. Дори тогава бил затворен, не общувал с хора. Съпругата му работеше в магазин в Крукхейвън и мисля, че той беше някакъв естествоизпитател, пишеше учебници или нещо такова. Спокойно пускали дъщеря си да скита сама из Бакуотърс, така че се вдигна голям шум, когато изчезна.

— Обвиниха ли Едгар?

— Не, не се намериха доказателства, а учителите й смятаха, че момиченцето изглеждало доволно от живота си у дома. След това Едгар преживя криза, ако правилно си спомням, и по-нататък разследването просто… забави ход.

— Дъщеря му руса ли е била?

— Сега като го спомена, да. Но ми се струва слабо вероятно да е сбъркал Стейси Кокър с дъщеря си, само защото и двете са имали "коса като слънцето", така де. Роуън беше само на девет, когато изчезна, и сега щеше да е към трийсетте.

— Не съм сигурен, че Едгар е способен на подобни рационални размишления. А и беше тъмно, вероятно първо е видял русата коса. Това му е стигнало, за да се хвърли да я вади от потока и да я донесе право тук.

Лънди порови пак в джоба си и извади пакет таблетки срещу киселини.

— Може би, но това е работа за психиатрите. А и ако Стейси Кокър му е напомняла за дъщеря му, това прави случилото се тук дори по-ужасно, не мислиш ли?

Тази непоносима мисъл остана да витае помежду ни.

— Като каза, че ще разлаем кучетата, нямаше предвид само Роуън Холоуей, нали? — попитах.

— Не — Лънди сдъвка няколко таблетки. — Сега хората ще започнат да се питат как е било допуснато Холоуей да живее по този начин. Социалните ще трябва да обяснят доста неща, очевидно не е трябвало да остава насаме тук, в нищото. Освен това не можем да пренебрегнем вероятността да носи отговорност и за други изчезвания, не само за това на дъщеря си. Това ще обърне с краката нагоре разследването за Ема Дерби.

Исусе. Разтрих очи, твърде уморен, за да мисля праволинейно.

— Сериозно ли смяташ, че той може да има нещо общо с това?

— Един бог знае. Но ще трябва да претърсим това място сантиметър по сантиметър. Отвътре и отвън… — Инспекторът поклати глава и се загледа в черупките и парчетата плавей, осеяли като маркери обраслата градина. — Не е нещо, което очаквам с нетърпение. Няма да знаем дали тук има човешки останки, ако не разкопаем целия парцел. Достатъчно лошо беше с кучешкия гроб при Вилиърс, а това място е като проклето гробище за домашни любимци!

Дадох си сметка, че е прав. Не стига че гъстите шубраци трябваше да се разчистят, но и гниещите тук животински трупове щяха да объркат всяко обучено за търсене на останки куче.

Но споменаването на Ема Дерби ми припомни нещо друго.

— Рейчъл спомена ли ти за мотоциклета?

— Не, но и не съм я виждал, откакто я отведоха за показания. Какъв мотоциклет?

Предпочитах Лънди да го чуе от нейната уста, но той трябваше да знае за откритието ни. Разказах му за снимката на блестящия "Харли Дейвидсън" на дюната и за възможността старият приятел на Ема Дерби да се е навъртал наоколо.

— Чакай да видим правилно ли разбрах, забелязала е морската крепост едва сега? — попита той смръщено.

— Познала мотора, но смятала, че снимката е стара. И крепостта почти не се вижда. Разпознава се по формата — и то само защото е показана по-добре на други снимки от същото място.

Усетих, че звуча закрилнически. Лънди въздъхна.

— И няма представа кога е снимано?

Поклатих глава, но той не очакваше отговор. Разтри лицето си.

— Прекрасно. И какво друго каза Рейчъл за този…

— Марк Чапъл. Само че сестра й се срещала с него в Лондон и той продуцирал музикални видеоклипове. И притежавал "Харли", досущ като този на снимката.

— Като или същия?

— Не знам, но и не исках да разпитвам прекалено много. Рейчъл вече знае, че сме намерили нов труп и не исках да направи връзката.

Лънди ми се стори озадачен.

— Каква връзка?

— Между мотора на снимката и байкърското яке и ботуши на трупа от потока.

Прозрението се разля по лицето му.

— Боже, май остарявам! Добре, ще трябва и аз да погледна снимката. И ще видим какво още ще изскочи за този Марк Чапъл. Може да е задънена улица, но ще трябва да изключим и него, ако не друго.

Инспекторът погледна покрай мен и се изправи, като направи видимо усилие да се отърси от умората.

— Ето я и шефката.

Обърнах се и видях Кларк да напредва между паркираните полицейски коли. Светлият й тренчкот беше разкопчан и се вееше около нея, докато крачеше в наша посока. Когато спря пред мен, ми се стори уморена и раздърпана, но преди всичко ядосана.

— Фриърс е още в къщата, мадам — обади се Лънди с нетипично официален тон.

Главната инспекторка му кимна едва забележимо, но беше очевидно, че аз съм в основния фокус на вниманието й. Бухналата й рижа коса заплашваше да се изскубне от хлабавия черен ластик, който я придържаше на опашка, докато Кларк ме гледаше, сърдито стиснала устни.

— Просто за да съм наясно, доктор Хънтър, можете ли да ми обясните защо сте влезли в къщата, преди да ни се обадите?

— Знаех, че вътре може да има ранено момиче, което се нуждае от помощ.

— И сметнахте, че сте най-подходящ да я окажете? Вместо да речем "Бърза помощ"?

— Наоколо нямаше линейка. А аз бях тук.

— Значи затова сте решили да замърсите местопрестъплението.

Търпението ми беше на изчерпване. Аз също бях уморен и прекарах последния час в преразказване на случката, като се чудех дали съм могъл по някакъв начин да я предотвратя.

— Не знаех, че е местопрестъпление, преди да вляза вътре. Много внимавах къде стъпвам и не съм докосвал нищо, освен това излязох веднага, щом осъзнах какво е станало. Така че, да, много съжалявам. Но не толкова, колкото щях да съжалявам, ако бях допуснал нечия смърт, докато седя отвън и кърша пръсти.

Осъзнах, че съм повишил глас. Лънди помръдна притеснено, а Кларк се взираше в мен изпод рижия си бретон със студени очи, обградени от светли клепки. Ето моментът на истината, помислих си.

От къщата се разнесе шум. Изнасяха носилка, черният чувал за трупове върху нея мътно отразяваше проблясващите сини лампи, докато го прехвърляха към микробуса на моргата. Кларк погледа още малко и въздъхна.

— Трябва да говоря с Фриърс.

Лънди тръгна след началничката си, а погледът, който ми отправи, би могъл да е както предупреждение, така и порицание.

Докато се отдалечаваха към озарената от прожекторите къща, се чу затръшването на задната врата на микробуса. Обърнах се и видях асистент-патолога да затваря и страничната врата, с което скри от очите ми вътрешността на купето и товара му.

Закараха ме до къщата за гости, но въпреки това успях да си легна едва след три. И не можах да заспя. Сигурно беше плод на въображението ми, но ми се струваше, че още подушвам животинската миризма на немито на Едгар Холоуей. Затворех ли очи, виждах подутото лице на Стейси Кокър и ужасната студенина на кървавочервените й очи. Лежах буден — първо по време на хрипливия лай на тюлените, после през утринния грак на чайките. Небето вече просветляваше, когато най-после се унесох в неспокоен сън.

Когато алармата ме събуди, ми се стори, че не съм успял да мигна. След дълъг душ и спретната набързо закуска се почувствах малко по-човешки. Рейчъл не вдигна, когато се опитах да й се обадя, но и също бе стояла до късно. Нямах представа по кое време се е прибрала, а и щеше неизбежно да й се наложи още със ставането да съобщи новината на Джейми.

Оставих съобщение, за да кажа, че се надявам да е добре, и подкарах към моргата. Никой не ми бе казал да не го правя и, докато не ми наредяха друго, възнамерявах да продължа да си върша работата. Не забелязах следи от Фриърс, но той или беше работил по аутопсията на Стейси Кокър нощес, или щеше да се подготвя да я извърши тази сутрин.

Не му завиждах.

Отсъствието му означаваше, че мога да работя без прекъсване по моята задача, което ме устройваше. Лан предложи да помогне, но я уверих, че ще се справя. Преоблякох се в манта и гумена престилка, и влязох в прохладната и подредена зала за аутопсии. Затворих вратата почти с облекчение.

Нощното изкисване бе довършило започнатото от месеците на дъното на потока. Колкото меки тъкани бяха останали, вече бяха опадали от костите и ставите на труп от бодливата тел. Систематично ги отстраних от неприятната супа, в която се бе превърнал разтворителят, след това изплакнах костите и ги оставих да съхнат. Това ми даде възможност да проуча предните краища на ребрата, хълбочната кост и лонната симфиза, всички кости, които биха ми дали някаква представа колко възрастен е бил индивидът, когато е починал. Докато работех, се постарах да не размишлявам прекалено за бившия приятел на Ема Дерби. Все пак жертвата можеше да е съвсем различен човек, а байкърското яке и ботушите в крайна сметка да се окажат съвпадение.

Така или иначе, съвсем скоро щяхме да разберем.

Докато вадех почистените кости, се изкуших да разгледам по-подробно многобройните фрактури, претърпени от скелета, особено на десния крак. Но те можеха да почакат. Ако онова, което бях видял на рентгена, се явяваше меродавно, нямаше съмнение на какво трябва да обърна внимание преди всичко.

Истинската история се криеше в черепа.

Колкото и да са полезни рентгеновите снимки, те са само двуизмерни. На места с множество травми предизвиканите от нараняването контузии могат да се припокрият една с друга на снимката и така трудно да се изясни точно какво се е случило. Такъв беше случаят тук. Предния ден бях свалил откачената и зле увредена долна челюст, преди да поставя черепа да се кисне. Дори преди челюстната кост да е добре почистена, виждах дълбоката цепнатина в средата й, приживе дарявала собственика си с трапчинка на брадичката. Оставих я настрани и поднесох скалпел с тънко острие към процепа между втория и третия шиен прешлен, за да прережа гръбначния стълб. След това поставих черепа да се кисне в отделен съд. Не исках малките костни фрагменти, паднали от него, да се смесят с тези от всички други телесни части.

Сега, докато го плакнех, забелязах, че криминологът в крайна сметка грешеше в твърдението си, че уврежданията са причинени от перка на лодка. Някакво бързо движещо се въртящо се острие бе минало през деликатните лицеви кости като вършачка. Бързо движещо се, понеже извивката на разрезите в костта, оставена от острието, беше с чисти ръбове и много малко нацепване. А въртящо — заради формата на вдлъбнатините — по-плитки в двата края, но по-дълбоки в средата, което предполагаше кръгово движение.

Разрезите минаваха успоредно един на друг и повече или по-малко хоризонтално спрямо лицето. Един от тях, дълъг няколко сантиметра, бе прорязал горната аркада на очните орбити и ниската част от носния хребет, която се намира помежду им. Друг разрез минаваше точно под първия, като разделяше зигоматичните кости и от двете страни. Под тях контузиите се сближаваха все повече, на места дори се сливаха, така че беше трудно да се различат отделните вдлъбнатини. Долната назална област беше пръсната на няколко парчета, а максилата — горната челюст, в която са били горните зъби, бе напълно надробена в областта непосредствено под носа. По-внимателен оглед на парченцата показа, че необичайната порьозност на костта я превръща кажи-речи в пемза.

Щеше да е нужна внимателна реконструкция, за да се образува ясна картина на случилото се. Липсваше голяма част от костната маса — хлабави парчета, опадали или отхапани от водни мършояди. По местата си бяха останали малко на брой зъби и сред тях нямаше здрави — бяха цепнати от преминаването на въртящото се острие.

Но аз исках да огледам самите разрези. Приготвих силиконово желе и внимателно го нанесох в двата най-добре изразени прореза. Когато изсъхнеше, отливките щяха да покажат извивката в подробности, да разкрият що за шарка е оставило острието по костта. Оставих силикона да се втвърдява и насочих вниманието си към костния израстък, който беше потънал на дъното на съда. Именно него забелязах първоначално на снимките, почти скрит сред черно-бялата каша от припокриващи се травми. Представляваше тънка, подобна на листенце костица с неравен край на мястото на отчупването си от черепа.

Оглеждах тъкмо нея, когато вратата се отвори и в залата нахлу Фриърс.

— Добър ти ден, Хънтър! Не бях сигурен дали ще се появиш днес.

Оставих парчето кост и се запитах дали Кларк не е споменала нещо в смисъл, че ме отстранява от случая.

— Защо не?

— О, я си виж само покрусената физиономия! Имах предвид след драмата снощи. Умираш си за наказания, това ти го признавам.

Отпуснах се и се смъмрих, че се плаша от сенки.

— Приключи ли с аутопсията?

— На момичето ли? Още преди закуска… — патологът ми се струваше в по-добро настроение днес. — Вероятно можеш да се досетиш за резултата. Кръвонасядания по гърлото, смачкан гръклян и счупена подезична кост, всичко съвпада с удушване. Другите травми са типични за катастрофа с кола. Спукани ребра, охлузвания, насиняване. Има съвсем лека фрактура на черепа, но липсва вътрешно кървене. Получила е лошо сътресение, но е нямало да бъде фатално.

— А дали е била в съзнание?

— Трудно е да се каже. Надали е била в състояние да излезе сама от колата. Но ако имаш предвид дали е била в съзнание по време на удушването, няма как да знаем. Липсват следи от борба, което предполага, че не е била… — Фриърс взе чифт хирургически ръкавици от една кутия и започна да ги нахлузва. — Всъщност това е и единствената странна находка. Доста изненадващо, като се има предвид състоянието на разголване, но нямаше следи от сексуално насилие. Нищо, което да намеква за изнасилване или дори за скорошна сексуална дейност. Изглежда нашето момче е гледало, но не е пипало.

И това беше нещо, макар че надали щеше да утеши семейството на Стейси Кокър. Помислих си за нещастника, сгушен на задната седалка на лендроувъра снощи, и колко ужасено се бе дърпал от нас на пътя. Как го беше утешавала Рейчъл, като дете или уплашено животно. Не се притеснявай, той е безобиден!

Фриърс звучно шляпна с втората си ръкавица и отиде до поставения на металния поднос череп.

— Е, как се разбирате с нашия приятел от бодливата тел? Гледам, че правиш отливки на раните от перката.

— Не са предизвикани от перка.

Това привлече вниманието му.

— Наистина ли?

— Направени са от нещо, което се върти много бързо, но приличат повече на жлебове, не на прорези — казах. — Раните от перката на лодка биха били нанесени от всяко от остриетата, което многократно е удряло костта. Но случаят не е такъв. Тези изглеждат направени от плътен диск.

— Става все по-любопитно. Колко време има до изсъхването на отливките?

— Би трябвало да са готови вече.

Отидох до черепа и нежно почуках силиконовото желе. Беше се втвърдило, така че внимателно свалих отливките. Напречно оставената от въртящия се диск следа беше квадратна, стените й се събираха на дъното под прав ъгъл. Вътрешните повърхности бяха грапави и показваха ясни признаци на абразия.

Взех шублер да премеря ширината на едната отливка, докато Фриърс оглеждаше другата. Изсумтя изненадано.

— Разбирам какво имаш предвид. Следата от перката би трябвало да е гладка, но тази тук е грапава като мечи задник. Прилича на ошкурено. Някакъв електрически инструмент ли е според теб? Може би моторен трион?

— По-скоро си мислех за ъглошлайф — казах и оставих шублера. — Режещите дискове са абразивни и с плосък ръб, стандартната им ширина е седем милиметра. Същата като при тези контузии.

— Явно си си написал домашното — Фриърс кимна замислено. — Да, определено пасва. Раната ще прилича на следа от перка, така че няма автоматично да предизвика подозрения, ако тялото бъде открито. Макар че това повдига въпроса как нещастникът си е строшил кокалите. Ако изключваме инцидент с лодка, ще трябва да обмислим вероятността да е бил жив, когато някой е поднесъл ъглошлайф към лицето му. Каква забавна мисъл…

И на мен ми бе хрумнало същото. Костите след смъртта са сухи и крехки, реагират различно на травми в сравнение с все още живите. Фрактурите и разрезите имаха вид на нанесени, докато костта все още е притежавала някаква еластичност, което ще рече, че травмите са предшествали смъртта или са нанесени горе-долу по същото време.

За съжаление, би било трудно да се установи дали се е случило малко преди, или малко след смъртта. Нямах илюзии за жестокостта, на която са способни някои хора, но колкото и мрачна да бе теорията на Фриърс, бях виждал и по-лошо. Но не мислех, че случаят е такъв.

— Съмнявам се — отвърнах. — Още не съм имал възможност да ги огледам както трябва, но тибията и фибулата не изглежда да са счупени при удар с нещо. Бих казал, че травмите са в резултат от сили на съпротивление. Нещо е държало глезена неподвижен, докато останалата част от крака е била усукана настрани, достатъчно силно, за да се извади тазобедрената става и да се счупят костите. Освен това трябва да имаме предвид и счупения врат. Увредени са два прешлена, но не и черепът. Как е възможно да бъде ударен достатъчно силно, за да му се счупи вратът, но без да се нанесе травма на черепа?

Патологът вдигна черепа.

— Смяташ, че е паднал?

— Не виждам какво друго може да е. Падане с висока скорост от мотор или удар от кола могат да причинят подобни увреждания, но по тялото или дрехите липсваха следи от ожулвания. По-вероятно е падане отвисоко. Ако стъпалото е ударило нещо или се е заклещило по пътя надолу, инерцията е счупила крака. Останалите фрактури също съответстват на версията. Предполагам, че черепът е бил защитен от ръка или рамо, когато се е приземил, но внезапният откат е счупил врата.

Фриърс кимаше.

— И след това някой е взел ъглошлайфа, за да се опита да прикрие самоличността му и да инсценира удар с лодка.

— Да, но си мисля, че има и други интересни факти — вдигнах крехкото парче кост с форма на листо. — Това какво е според теб?

Фриърс го взе от мен с гримаса.

— Част от ралника. Какво за него?

— Беше вкаран навътре в черепа.

— Не раз… О! — Все още стиснал костта, той забърза към рентгеновите снимки, закачени на светещото табло. Гледа ги известно време и после поклати глава. — Дявол ме взел! Подобно нещо не се вижда всеки ден!

Ралникът е тънко, вертикално острие от кост, което се намира в задната част на носа и разделя назалната кухина на две. На снимките беше скрито от по-очевидните лицеви травми зад начупената мозайка повредени кости. Но се различаваше леко призрачен бял силует с връхче, все още забито във фронталния лоб на мозъка отзад.

— Когато го видях, предположих, че трябва да е тласнат нагоре от въртящо се острие или диск — казах на патолога. — Но в подобен случай ралникът щеше да е срязан, а не избутан навътре. И определено не под ъгъл нагоре, както е тук.

— Именно — Фриърс ми се стори недоволен от самия себе си. — Не си го представям да се случва и при падане!

Аз също. Трупът трябва да е паднал по лице, което само по себе си щеше да предизвика сериозни травми. Не виждах следи от подобно нещо… При все това щеше да е нужен силен удар под точния ъгъл, за да забие ралника във фронталния лоб. Което означаваше, че причината за участта на жертвата беше зловеща катастрофа.

Или екзекуция.

23

— Удар с ръба на дланта…

Лънди замлъкна, за да си издуха носа. Беше късен следобед, слънцето добросъвестно надзърташе между тъмните облаци. Инспекторът седеше на пътническото място в колата ми, все още видимо замаян от ендоскопията. Бях му звъннал да го осведомя за находките ни, забравил, че ми каза какво му предстои този ден. Описвах какво съм открил, когато той извинително ме прекъсна и сподели, че все още е в болницата и не може да говори свободно. Бяха му сложили упойка за процедурата и му бяха казали да не шофира до края на деня. Съпругата му, която се очакваше да го вземе, била извикана да прибере внучката от занималня след училище.

Болницата, както в повечето случаи, се намираше близо до моргата, а аз бях приключил с работата, която можех да свърша за деня. Почистените кости от бодливата тел бяха изплакнати и оставени да съхнат. Бях извършил предварителен оглед на по-важните сред тях, особено онези с фрактури или увреждания, но реших да не се заемам със сглобяването им преди сутринта. Липсата на сън и събитията от предишната вечер започваха да вземат своята дан. По-добре беше да оставя това занимание, докато си отпочина, вместо да пропусна нещо заради недостатъчна концентрация.

Така че обещах на Лънди да го закарам у тях. Радвах се, че ще имам компания и повод да се поразсея. Не бях се чувал и с Рейчъл. Опитах се да й се обадя отново, но тя продължаваше да не вдига. Не исках да я притискам, наясно бях, че ще трябва да се справя с последиците от убийството на Стейси Кокър. Въпреки това мълчанието й тегнеше в ума ми.

Когато го взех от болницата, Лънди ми се стори уморен. Попитах как е минало, но с тон на човек, който не желае да обсъжда случката, той отвърна само:

— О, добре…

След това попита дали съм открил нещо ново по останките.

Видимо прояви интерес, когато му казах за ралника, и обясни, че подобна контузия може да бъде предизвикана само от много точен или много късметлийски удар.

— Удар с ръба на дланта ли? — недоразбрах.

— Това е хватка, която усвояваш при обучение по ръкопашен бой и в някои видове бойни изкуства. Вместо да си трошиш пръстите да удряш някого, забиваш ръба на дланта си в лицето му… — Лънди вдигна собствената си ръка, за да демонстрира, дланта му бе изнесена навън, пръстите — свити като нокти на лапа… — Гадно е, но ако искаш да спреш някое развилняло се копеле, ще свърши работа. Един бивш пехотинец ми показа удара, докато бях в Териториалната армия[13], заедно с още няколко мръсни номера.

— Бил си в Териториалната армия?

Той се засмя.

— Тогава не бях така обемист. Хвани третия изход на кръговото.

Лънди ме бе уверил, че няма да ми трябва навигацията. Не живееше далеч от пътя ми, но движението беше натоварено.

— Значи удар с длан може да предизвика такава травма? — попитах, щом излязох от кръговото.

— Теоретично, но аз самият никога не съм се сблъсквал с подобно нещо. Сигурен ли си, че не е резултат просто от удар със сопа или нещо подобно?

Не можех да кажа със сигурност с какво е ударен мъртвецът, но се съмнявах да е оръжие. Въпреки че уврежданията в долната половина на лицето затрудняваха определянето на причината, всеки предмет с твърд ръб — като тухла или чук — най-вероятно щеше да предизвика фрактури с неговата форма.

— Не мисля.

— Тогава, ако говорим за голи ръце, удар с длан ми звучи най-вероятно — уточни Лънди. — Но ще трябва да удряш наистина силно и под точен ъгъл, за да го направиш. По принцип най-вероятно е да се стигне до разкървавен нос или до избити предни зъби.

— Този удар не просто е избил зъбите. Изглежда, че челюстта точно под носа е поддала — обясних, като натиснах спирачка, понеже един камион се напъха в моята лента, без да даде мигач. — Много кости от този участък липсват, а останалото изглежда по-поресто, отколкото би трябвало.

— Поресто?

— Беше пълно с дребни дупчици като аерошоколад. Може да е генетичен дефект на костта, може и да върви в комплект с някаква инфекция. И в двата случая нещо е отслабило структурата достатъчно, та удар с ръба на дланта — ако приемем, че е това, — да я строши и да избута ралника право в мозъка.

Лънди кимна замислено.

— Значи смятаме това за вероятна причина за смъртта?

Бях го обсъдил с Фриърс, без да стигнем до конкретно заключение.

— Трудно е да се каже. Не е контузия, след която жертвата ще оцелее, но това не означава, че именно тя е причината за смъртта. Ако съм прав за фрактурите, падането ще е било фатално само по себе си. Предполагам, че ударът в лицето е бил пръв, последван от падането, понеже няма да има смисъл да удряш човек с всички останали контузии. Но не мога да ти кажа колко време е изминало между двете.

— Поне означава, че е бил мъртъв или в безсъзнание, преди някой да му отнесе половината лице с ъглошлайфа — промърмори с гримаса Лънди. — Но все пак се вижда логиката. Убиваш някого в бой — случайно или не — и после прикриваш доказателствата зад други контузии. Стараеш се смъртта да изглежда като сблъсък с лодка и едновременно с това да разрушиш всички възможности за идентификация. След това омотаваш трупа в бодлива тел и го пускаш в дълбок участък на Бакуотърс с надеждата, че, ако го намерят, ще изглежда като жертва на инцидент.

— Няма как да изглежда така, не и след щателно проучване на тялото.

— Да, но трябва да им признаеш, че са опитали. Следващата наляво.

Завих, където ми показа. Вече се намирахме в жилищен район с приятни, сравнително уединени къщи и черешови дървета по ръба на дворовете. Цъфтящите в розово череши придаваха на улицата празничен вид, досущ като декор за сватба.

Лънди си подръпваше мустаците — знак, който се бях научил да тълкувам като признак, че размишлява.

— Какво друго успя да откриеш?

— Нищо особено. Бил е висок метър осемдесет и шест-седем и между тридесет и четиридесетгодишен. Засега мога да кажа само толкова.

— Някакви предположения колко време е престояло тялото във водата?

— Вероятно няколко месеца, но без да знаем дали е дрейфувало, или е било потопено от бодливата тел през цялото време, няма начин да се определи по-точно.

— В името на опростяването да предположим, че е било на телта. Какъв срок му даваш в такъв случай?

Помислих малко, преди да отговоря:

— Като броим зимата и вземем предвид, че пролетта беше студена, — някъде между шест и осем месеца.

Лънди кимна.

— Ема Дерби изчезна точно преди седем месеца.

Този факт не ми беше убягнал.

— Някакъв късмет в проследяването на бившия й? — попитах, наясно накъде отива разговорът ни.

— Още не. Възложих случая на един полицай, но след това се наложи да вляза в болницата да ми тикат проклета тръба в гърлото. Не съм имал възможност дори да видя снимката на мотоциклета, за която ми спомена.

— Но смяташ, че Вилиърс може да е убил Марк Чапъл, както и Ема Дерби.

— Мисля, че звездите май започват да се подреждат в тази посока. Очевидно, ако Чапъл се окаже жив, се връщаме на началното поле. Но добавянето на стария приятел на Ема Дерби в кашата би обяснило някои подробности. Не си представям, че Вилиърс ще реагира добре на появата на съперник, така че имаме потенциален мотив за убийство. А удар с ръба на дланта е една от хватките, които би научил с неговия военен опит. Няма нужда да ти харесва да играеш на войничета, за да помниш какво са те учили… — Той посочи към къщата от другата страна на улицата. — Пристигнахме. Можеш да спреш пред алеята.

Отбих до тротоара. Без да изключвам мигача, оставих и двигателя да работи, готов да потегля отново. Лънди отвори вратата, но не излезе веднага, а ароматът на черешов цвят и влажна трева нахлу в колата.

— Благодаря за возенето. Искаш ли да влезеш за чаша чай? Жена ми още не се е върнала, така че мога да извадя бисквитите от тайника, без да ме овикат.

— Не, благодаря, предпочитам да се прибера.

Не исках да се натрапвам в битието на полицая, а и предполагах, че жена му ще иска да чуе за прегледа в болницата, когато се прибере. Но Лънди не помръдна от мястото си.

— Всъщност ще се радвам, ако влезеш — зад очилата сините му очи бяха сериозни. — Има още нещо, което искам да обсъдим.

Къщата не беше каквато очаквах. Оказа се ремонтирана и разширена следвоенна постройка. Предната градина беше превърната в двор от средиземноморски тип, а отвътре стаите бяха цветни и модерни, с удобни съвременни мебели. Седнах в малката зимна градина, докато Лънди се занимаваше с правенето на чая в кухнята в съседство. Махна с ръка на предложението ми за помощ.

— Казаха ми само да не шофирам. Все още мога да боравя с чайник.

Не изглеждаше да се е разбързал да каже онова, което си е наумил, така че го оставих да действа с каквото темпо го устройва.

— Как понесе вестта Кокър? — попитах, докато той наливаше гореща вода в две чаши.

— Както би се очаквало. Отидох до тях да му съобщя снощи… — Лънди поклати глава. — Знам със сигурност, че днес го мъчи махмурлук…

Нищо чудно, че детективът изглеждаше уморен. Сигурно се е прибрал у тях едва на разсъмване.

— Той има ли някакви роднини?

— Син в армията. Беше отвъд океана, но се върна на наша земя. Предполагам, че ще го освободят след случката.

Радвах се, че Кокър има роднини. Това нямаше да му помогне много, но беше по-добре, отколкото да е сам.

— Ами Едгар?

Лънди се намръщи и донесе в зимната градина чая и пакет шоколадови бисквити.

— Трудно е да се измъкне нещо смислено от него, а и предстои да се проведе пълна психиатрична експертиза. Но от онова, което научих, излиза, че си прав — наистина е бил на пътя. Стейси Кокър явно е кривнала, за да го избегне — следите от гуми показват, че маневрата е била внезапна — и си е разбила главата, когато колата е паднала в потока. Почти сигурни сме, че Холоуей я е извадил и я е отвел до къщата си, но след това положението се обърква…

— В какъв смисъл?

Лънди си сипа захар в чая.

— Остава въпросът защо би я спасил и отвел до къщата си, ако се кани да я убива. Това би могло да е било намерението му от самото начало, но не ми се струва вероятно да е способен на подобно планиране. Така че остава идеята да е започнал с опит да помогне, може би я е объркал в ума си със собствената си изчезнала дъщеря, а може би не. Но след като я е завел у дома и е видял колко е безпомощна, се е увлякъл.

— Така ли го виждаш?

Детективът присви устни, все едно се кани да отпие от горещия чай.

— Възможно е.

— Но?

— Има няколко подробности, които не съвпадат. Фриърс каза ли ти, че няма следи от сексуално насилие? — Лънди попи мустаците си и остави чашата. — Е, това беше изненада номер едно.

Когато откриеш млада жена, която е удушена и съблечена от кръста надолу, като цяло това сочи към едно нещо. И дори ако Холоуей не я е нападнал, би трябвало да намерим някакви следи от свалянето на дрехите й. Такива няма.

Това ме изненада повече от липсата на сексуално насилие.

— Никакви ли?

— Не и под кръста. На пуловера й имаше косми от косата на Едгар, негови отпечатъци по часовника й, вероятно или от издърпването от колата, или от пренасянето й след това. Но нищо друго. Дори ако джинсите й са били разкопчани, а не разкъсани, пак няма отпечатъци на копчето или ципа. А златната верижка, която носеше на гърлото си, е била вдигната и усукана, когато са я душили, но на нея няма дори частичен отпечатък.

— Може да е носил ръкавици… — предположих, макар да се съмнявах, че е по силите на Едгар да си прикрие следите, дори ако му е хрумнало да го стори.

— Единствените ръкавици, които намерихме, бяха в джобовете му и те са мизерни и без пръсти, покрити с птичи курешки. Ако ги е носил, щеше да има следи навсякъде по нея.

В корема ми се спотайваше неприятно усещане.

— Тогава как обясняваш фактите?

— Никак. Засега. Да не забравяме и насиняването по гърлото й. Виждал ли си какви са ръцете на Холоуей? Кльощави са, но са големи. Като лопати… — Лънди вдигна своята длан, която беше масивна, но с къси пръсти. — Пръстите му са два пъти по-дълги от моите, но синините, които открихме, нямат подобен обхват. Добре, подобен факт подлежи на интерпретации, може да е свил пръсти да речем. Но измерванията подсказват, че е била удушена от човек с много по-малки ръце от неговите.

Някой, който е носил ръкавици.

Студенината в стомаха ми прерасна в лед.

— Какво би правил някой друг в дома на Едгар? И защо да убива ранено момиче?

— Представа си нямам — Лънди механично си взе бисквитка от опаковката и я топна в чая си. — Но ако там е имало някой, има вероятност да не е очаквал да открие Стейси Кокър. Сигурно е било голям потрес за непознатия. И още повече, ако е била в съзнание, когато е видяла нападателя си…

Обмислих случката, като оглеждах теорията от различни ъгли. Всички сочеха в една посока.

— Смяташ, че Лео Вилиърс я е убил? За да не го издаде?

Лънди дояде бисквитата и избърса трохите от мустаците си.

— Честно ли да ти кажа? Не знам. Струва ми се, че започнахме да окачваме твърде много престъпления на шията на човек, когото смятахме за мъртвец допреди няколко дни. Но ако сме прави и той е още жив, значи засега е най-вероятният заподозрян. Идеята някой друг да е убил Стейси Кокър, за да й затвори устата, има повече смисъл, отколкото Холоуей да извади ранено момиче от колата, да го отнесе чак до дома си и там да го удуши. Или да й свали дрехите, без да я насили, и да не остави някакви следи от действията си. Това просто не ми се струва логично.

На мен също.

— Значи фактът, че беше разсъблечена…

— Постановка — тонът му бе леден. — Някой я е убил и после е нагласил нещата така, че да ни отпрати в грешна посока. Същият метод е използван и с тялото в телта, за да изглежда, че е било ударено от лодка.

Сценарият на Лънди изглеждаше дяволски вероятен. Събличането на Стейси Кокър препращаше към теорията, че убиецът й е бил сексуално мотивиран. И Едгар беше идеалната изкупителна жертва. Не само че вече е бил заподозрян за изчезването на дъщеря си преди десетина-петнайсет години, но и му липсва способността да обясни и вероятно дори да разбере какво всъщност се е случило. Когато с Рейчъл го намерихме, приехме, че бяга от онова, което е направил. Но ако се е върнал у дома и е открил спасеното от него момиче мъртво и полуголо, би било също толкова логично да избяга от онова, което е намерил.

Но дори и така имаше елементи, които не съвпадат. Можех да повярвам, че Лео Вилиърс ще разиграе собствената си смърт след убийството на Ема Дерби и дори че е убил бившия й приятел. Оттам нататък не беше трудно да се предположи, че е убил и Стейси Кокър, за да предотврати разкритието, че е още жив. Това обаче оставяше един въпрос без отговор.

— Какво би търсил Лео Вилиърс в дома на Едгар Холоуей?

Лънди ми предложи опаковката шоколадови бисквити и си взе още една, когато му отказах. Очевидно гърлото не го безпокоеше чак толкова след процедурата.

— Хубав въпрос. Когато претърсвахме къщата, открихме патрон за пушка в дъното на един от шкафовете. От бисмут и олово, номер пет, за птици, същият размер и марка, каквито открихме и в дома на Вилиърс. Изглеждаше все едно се е изтърколил от кутия и е заседнал в цепнатина.

— Само един?

— Да. Няма отпечатъци, нито следи от самата пушка. Но прахът в шкафа е поизтрит тук-там, все едно наскоро е изнесено нещо доста голямо. Все още претърсваме мястото, остава ни да извадим някои части от дюшемето, а и едва започнахме градината. Но ако там е имало пушка, дълбоко се съмнявам да е била на Холоуей.

Представих си паянтовата къща с отключена входна врата. Беше пълна единствено с клетки с болни и ранени животни…

— Значи Вилиърс я е използвал като… някакъв вид тайна квартира?

— По-скоро като място, където да крие неща, за които никой не трябва да знае. Няма следи от друг обитател освен Холоуей. А и никой с ума си не би могъл да понесе тази смрад. Бог знае как Холоуей е успял да изкара толкова дълго по този начин. Не е получавал помощи от социалните, а в къщата дори няма електричество. Има дизелов генератор, но не е пускан от един бог знае колко време. И какво ли е ял?

— Би могъл да ловува…

Не липсваха змиорки и ракообразни, а и от Рейчъл знаех, че в солените тресавища растат необичайни зеленчуци. Едгар очевидно познаваше Бакуотърс по-добре от всички и ако навремето е бил естествоизпитател, щеше да знае кое става за ядене и кое не.

— Би могъл, но ще му е тежичко с изхранването през зимата — отвърна Лънди. — Как е оцелявал? Докторът, който го прегледа, казва, че страдал от недохранване, но според него проблемът е отскоро. Освен това открихме празни кутии от храна, разхвърляни из къщата. Откъде са дошли?

Все още се ядосвах как не съм осъзнал, че Едгар е недохранен. Бях видял колко е слаб, би трябвало да забележа признаците.

— Защо Вилиърс би му носил храна?

— Не изглежда типично, знам, но Холоуей надали е ходил да пазарува. Може би Вилиърс му е носил по някоя кутия, за да го радва, докато е използвал къщата му да съхранява разни неща, като пушката например. Идеално място, като се замислиш. В средата на нищото, никой не те вижда да идваш и да си отиваш, и никой от обитателите няма да вдигне шум.

Да, в това имаше смисъл. И би обяснило защо Вилиърс е отишъл до къщата, докато Стейси Кокър е била там. Лънди дояде бисквитата си и я прокара с глътка чай.

— Разбира се, на тази теория й куца едно — допълни той и остави чашата си — защо човек като Лео Вилиърс изобщо ще знае за съществуването на Холоуей, да не говорим за адреса му? Богаташ като него, със сериозни пари и възможности… какво го е накарало да се гуши в някаква далечна колиба? И защо изобщо все още се навърта наоколо? Защо не е напуснал страната или да се скатае някъде на по-голямо разстояние, където никой няма да го разпознае?

— Не знам. Защо?

— Нямам никаква представа, мамка му! — Инспекторът си взе още една шоколадова бисквита и я строши на две. — Въпросът не беше риторичен, наистина нямам представа. И това ме побърква. Кара ме да мисля, че гледаме от грешния ъгъл. Нали се сещаш за онези оптични измами, където нещата са наредени да изглеждат по определен начин, ако ги гледаш от конкретен ъгъл? Всичко зависи от перспективата и не мога да се отърся от чувството, че нашата куца.

Той продължаваше да троши бисквитата, докато говореше, като разсеяно я разчупваше на все по-малки парчета, които пускаше в чинията. Поведението му се беше променило и се хванах, че внезапно съм застанал нащрек.

— За това ли искаше да поговорим? — попитах.

Той се усмихна и остави останалите парчета от бисквитата.

— И за това също — Лънди си избърса пръстите. — Пробивам още дупки в собствената си теория, но ми хрумна, че тялото, което още не сме открили, е на Ема Дерби. Тя е в центъра на всичко това, така че, ако онова в бодливата тел наистина е тялото на бившето й гадже, как така не открихме и нейното там?

Същата мисъл глождеше и мен. Опасявах се, че знам накъде води всичко това.

— Ако там бе имало две тела, веднага щяхме да разберем, че не става дума за инцидент с лодка. А и не знаем със сигурност дали трупът е на Марк Чапъл.

— Вярно е — съгласи се инспекторът. — Но ако се окаже, че е той, това ще породи интересни въпроси у някои хора. Лео Вилиърс може и да е главният заподозрян в момента, което не означава, че не може да има и други. Факт е, че ако бившият на Ема Дерби се окаже мъртъв, ще се наложи да хвърлим още един поглед на съпруга й.

— Не спомена ли, че Траск има алиби? Не го ли оневинихте сами?

— Направихме го и наистина има алиби. Но само защото е на чисто за съпругата си, това не значи, че е невинен и за приятеля й. Поне не и заради същото алиби. Най-малкото ще се наложи да го разпитаме отново. Вероятно и сина му също…

Боже! Все едно в Крийк Хаус напрежението и без това не беше на предела си…

— Защо ми го казваш?

Лънди ме погледна неодобрително над очилата си.

— Не съм идиот, знам, че другаруваш с Рейчъл Дерби.

— Няма да застраша разследването по никакъв начин, ако това те притеснява.

— Успокой се, нямам предвид това! Желая ти късмет, тя много ми допада. Можеше да си стои в Австралия, вместо да идва чак тук и да помага на семейство, което едва познава. Не са много хората, които биха се ангажирали така, както тя го прави.

— Тогава накъде биеш? — попитах, този път по-спокойно.

— Просто искам да си наясно, че е едно да се забъркваш със семейството на жертва. И друго — със заподозрян… Не казвам, че Траск вече е заподозрян. Но ситуацията би могла да се промени доста бързо, ако открием, че именно тялото на Марк Чапъл е в моргата. — Лънди ме погледна над очилата си. — А случи ли се, ще се озовеш в потенциален конфликт на интереси. За благото на семейството, както и за твоето, те съветвам да помислиш дали да не запазиш малко дистанция, докато бъркотията приключи. Най-малкото се налага да си намериш друга квартира. Да продължиш да живееш в имот, собственост на потенциален заподозрян… няма нужда да ти казвам как би изглеждало това.

Нямаше нужда. Колкото и да не исках да го призная, Лънди беше прав. Гневях се, но по-скоро на себе си — че не предвидих как ще се развият нещата.

— Твърде късно е да намеря друга квартира тази вечер, но утре ще се върна в Лондон — отвърнах с горчив вкус в устата.

Шофирането до моргата щеше да отнема повече време, но така или иначе не ми бе останала много работа тук. Не можех да се преструвам, че има логична причина да стоя в Бакуотърс. Не и заради случая.

Лънди кимна притеснен, че се е наложило да ми разяснява положението. И за двама ни беше облекчение да чуем някой да отваря входната врата.

— Май се прибират… — той се изправи и припряно натика последната бисквита в устата си. Смигна ми. — Не казвай на жена ми!

Тъкмо затваряше опаковката, когато кухненската врата се отвори и в помещението нахлу малка вихрушка.

— Дядо, баба казва, че мога да…

Малкото момиченце млъкна, когато ме видя. Лънди бе грейнал в широка усмивка.

— Ето я и нея! Как е малкото ми пиленце?

Внучката му се усмихна, но не откъсваше поглед от мен, внезапно обзета от срамежливост. Имаше прелестно елфическо личице под разрошени букли коса. Все още ухилен, Лънди я вдигна и лепна целувка на бузата й, преди да я намести на коляното си.

— Кели, това е доктор Хънтър. Работи с дядо. Няма ли да го поздравиш?

Момиченцето сгуши глава в него и ме изгледа изпод дългите си мигли.

— Здравей.

— Обикновено не е толкова кротка — обясни Лънди и я щипна лекичко. Полицаят бе заменен от грижовен дядо. — По-често се налага да раздаваме шлемофони.

— Възползвай се от положението — предложи жена му, която влезе с напръскано от дъжда палто и пазарски торби. Беше привлекателна дама с къса руса коса и излъчване, което показваше, че не търпи глупости. — Боже, какво време! Както грее слънце, така припръсква дъжд. А за утре прогнозират бури. Вие сигурно сте доктор Хънтър?

Тя ми се усмихна и свали мокрото си палто.

— Дейвид — отвърнах и се изправих да й помогна за торбите. Лънди бе сторил същото, все още прегърнал внучката си с масивната си ръка. Съпругата му махна и на двама ни да сядаме.

— Благодаря, ще се справя! Аз съм Сандра. Радвам се да се запознаем.

— Доктор Хънтър намина за чаша чай, след като ме докара от болницата — осведоми я Лънди и се намести на стола.

— Предполагам, че той е изял и шоколадовите бисквити, нали? — Сандра вдигна вежди към опаковката на масата.

Лънди се престори на обиден:

— Е, грубо ми се стори да го спирам…

— Виждате ли с какво трябва да се примирявам? — съпругата му ми се усмихна, макар че не прикри загрижеността, с която заговори отново на съпруга си. — Как мина?

— О, добре.

Тя кимна и разбрах, че темата е приключена, докато не останат насаме.

— Ще останете ли да вечеряте с нас, Дейвид? Ще ни бъде приятно — попита ме Сандра, докато разопаковаше покупките.

— Благодаря, но тъкмо тръгвах… — трябваше да се махна от пътя им, а и имах нужда от време за размисъл. Обърнах се към Лънди. — Благодаря за чая. И за бисквитите.

— Пак заповядай. Но следващия път се постарай да не ги изяждаш всичките! — той се изправи, престорено простена и остави внучката си. — Ако продължаваш да растеш толкова бързо, съвсем скоро няма да мога да те вдигам. Помогни на баба си, докато изпратя доктор Хънтър.

— Той каза, че името му е Дейвид!

— Той е възрастен, така че може да има поне две имена — Лънди излезе с мен в коридора. Все още ми се струваше притеснен от разговора ни. Подрънка с ключовете в джоба си.

— Добре ли си?

— Добре съм — вдигнах рамене. — Не се притеснявай, няма да се стигне до конфликт на интереси.

— Радвам се да го чуя. Е, ще се видим утре!

На път към къщата за гости се чувствах уморен и потиснат. Вече започвах да се чудя дали съм постъпил правилно, като обещах да се върна в Лондон, но останех ли още тук, щях да се озова в непростимо положение. Не можех да кажа на Рейчъл за новото развитие, а да го крия от нея, ми приличаше на лъжа. Но и не можех да тръгна, без да посоча някаква причина! Не се самоласкаех с идеята, че изобщо я е грижа? Имаше по-важни неща, за които да се тревожи, от мъж, когото познава едва от няколко дни.

Но това не бе всичко, което ме измъчваше. Лънди бе казал, че Рейчъл е можело да си остане в Австралия, че не било нужно да идва и да помага на Траск. От нея обаче знаех, че не е била в страната за сватбата на приятелка, когато сестра й изчезнала. Прехвърлях мисълта в главата си и не ми харесваше накъде води.

Лънди не знаеше, че Рейчъл е била тук, когато сестра й е изчезнала.

Знаех, че вероятно не означава нищо, че инспекторът може просто да е забравил. Или пък се е объркал, защото полицията със сигурност я е проверила заедно с останалата част от ceмейството като част от рутинната процедура.

Не може да са пропуснали, нали?

Трепнах, когато телефонът ми иззвъня и ме изтръгна от мислите. Стомахът ми се сви, когато видях на дисплея името на Рейчъл.

Отбих от пътя, с което си спечелих раздразнено свирене с клаксона на колата отзад. Дъждът плискаше срещу предното стъкло, докато гледах телефона. Оставих го да иззвъни веднъж, преди да вдигна.

— Дейвид, можеш ли да говориш? — стори ми се притеснена и незабавно забравих всичко останало.

— Какво има?

— Нищо… не съм сигурна. Слушай, можеш ли да наминеш? — тя понижи глас, сякаш не искаше да я чуят. — Намерих нещо…

24

Когато паркирах пред Крийк Хаус, дъждът беше спрял. Светлината в оловносивото небе почти бе угаснала, а бурята от снощи беше затихнала до лек бриз, от който блатните треви шепнеха като бял шум на заден фон. Макар приливът още да не бе настъпил, потокът пред къщата изглеждаше готов да прелее. Морските птици по неравната му повърхност гребяха трескаво срещу приливното течение. Природата изглеждаше неспокойна, сякаш потръпваше от напрежение.

А може би потръпвах аз.

Рейчъл не пожела да сподели повече по телефона и ме остави да тъна в неведение. Въображението ми побърза да запълни празнотата по пътя, като се състезаваше с угризенията от вината, че идвам тук веднага след предупреждението на Лънди. Накрая се стигна до прост избор. Кое бих предпочел — да продължа да съм част от разследването, или да се отзова на молбата за помощ на Рейчъл?

И ето ме тук.

Докато се провирах през капещите клонки на белите брези, си казах, че технически не правя нищо лошо. Трупът от бодливата тел още не беше разпознат и Марк Чапъл би могъл да си живее честито някъде по света. Докато не се докаже обратното, Траск всъщност не беше заподозрян.

Но всички тези доводи звучаха кухо и засилваха гнетящата тревога, която ме бе обзела след онова, което Лънди бе казал за Рейчъл.

Изкачих се по стъпалата и почуках на входната врата. Чувах вътре да свири музика, а после Джейми ми отвори. Огледа ме недоверчиво и сведе очи.

— Татко не е тук. С клиент е.

Очите му бяха зачервени. След всичко случило се, не се бях замислил как ще му се отрази смъртта на Стейси Кокър.

— Няма нищо, дошъл съм при Рейчъл! — казах, облекчен, че Траск е излязъл.

Джейми безмълвно се отмести встрани и ме пусна в коридора. Музиката идваше от една от спалните на приземния етаж — ако се съди по звука, някаква момичешка група. Джейми затвори входната врата и тръгна към стаята, откъдето идваше музиката.

— Фей, намали малко! — Когато не получи отговор, отиде и почука на вратата. — да не си глуха? Казах да намалиш!

Отвътре се чу възмутен, но неразбираем отговор и след това звукът отслабна.

— Да ти се връща — пожела Джейми на затворената врата, след това се обърна към мен. — Рейчъл е горе. Качвай се направо!

— Благодаря… — поколебах се за момент. — Съжалявам за Стейси.

Той се стресна, после се намръщи. Кимна сърдито, понечи да се обърне и се спря.

— Какво ще стане с Едгар?

— Не знам.

— В затвора ли ще отиде?

Поколебах се, но честността беше по-добър избор от увъртането.

— Съмнявам се. Вероятно ще го пратят в психиатрична болница.

Това беше вярно, без значение дали е виновен, или не е. Много време щеше да мине, преди странникът отново да види Бакуотърс, каквото и да се бе случило.

Джейми здраво бе стиснал юмруци. Известно време се мъчеше да продума, видимо на ръба на сълзите.

— Той дали… я е… така де…?

Понечих да кажа, че не мога да споделя нищо, че дори не съм част от това разследване. Но вече бях прекрачил прекалено много граници.

— Не мисля — отвърнах кротко.

Следващите му думи направо се изляха.

— Аз съм виновен. За всичко съм виновен аз!

— Не можеш да се обвиняваш — възразих, наясно, че е по-лесно за казване, отколкото за постигане. Все едно какво му повтаряхме сега, последният му спомен за Стейси щеше да е как я гледа да заминава, след като са се скарали.

— Така ли? И откъде знаеш? — той изтри сълза от бузата си. — По дяволите! Просто искам да можех да върна…

Нямаше какво да му отговоря, а празните увещания нямаше да имат полза. Проследих как се прибира в стаята си и се качих горе да потърся Рейчъл.

Спрях на горната площадка. Кухненската част и дневната бяха празни. Огромните прозорци от пода до тавана хвърляха тъмно отражение, но единственият в него бях аз.

— Рейчъл?

— Тук съм.

Гласът й се разнесе иззад поставената напречно библиотечка в отсрещния край на дългото помещение. Зад книгите, отделен от останалата част на дневната, се намираше малък работен кабинет. Рейчъл седеше на бюрото със стъклен плот и се занимаваше с някакъв лаптоп. Сиянието от екрана му се отразяваше топло в големия прозорец, който кабинетът делеше с дневната и кухнята. Усмивката й ми се стори колеблива, когато се приближих.

— Не те чух да пристигаш — каза тя.

— Джейми ми отвори.

По лицето й пробяга сянка.

— Той приема много тежко случилото се със Стейси.

— А ти?

— О, аз съм добре. Така де… — тя сви леко рамене. Носеше избелели джинси и торбест плетен пуловер с навити ръкави. Черната й коса бе прибрана с широка диадема. Изглеждаше толкова истинска и открита, че гърдите ми се свиха. — Все още не съм го осъзнала напълно, честно казано. Ходенето до къщата на Едгар и… всичко, струва ми се някак нереално. Не мога да повярвам, че е направил такова нещо!

Не е. Но не можех да й го кажа.

— Звънях ти днес — подхвърлих.

— Знам, канех се да ти върна обаждането, но… — тя спря и смени темата. — Виж, да ти донеса ли нещо за пиене? Току-що направих кафе, но има бира и вино.

— Само кафе, благодаря.

Притеснението й засилваше моето. Последвах я в кухнята и изчаках мълчаливо да напълни чашата с горещо кафе от кафеварката.

— С мляко, без захар, нали?

— Точно така.

Рейчъл добави мляко и ми подаде чашата. Отпих от горещата течност, а любопитството ми растеше, докато тя отиваше до горната площадка да погледне надолу. Под нас още свиреше музика, но не се виждаше никой. Доволна, тя ме отведе отново зад лавиците. Образуваха ефективна преграда и ни скриваха от онзи, който би се качил по стълбите, но имаше достатъчно процепи между архитектурните учебници и списания, за да виждаме кой се качва.

— Вземи си стол — предложи Рейчъл и се настани на бюрото. Придърпах лакиран дървен стол от трапезарията. — Извинявай за цялата загадъчност, но исках да поговорим на четири очи. Бих дошла в къщата за гости, но Андрю е на посещение при клиент в Ексетър. След всичко случило се, не мисля, че е честно да оставям Джейми да гледа Фей.

— Добре — съгласих се търпеливо.

Рейчъл си пое дълбоко дъх и се загледа в отворения лаптоп. От мястото си виждах екрана под ъгъл. Синьото му сияние придаваше на затвореното пространство уютна, медитативна атмосфера — като в библиотека.

— Казах на полицията за снимката на мотоциклета — обясни Рейчъл. — Сещаш се — че може да е на бившия на Ема и е направена някъде тук.

Не й отговорих, но отново усетих вина.

— Ще проверят, но нямаше как да не се зачудя дали Ема е имала и други снимки на Марк наоколо. Такива, които не е рамкирала. Помниш ли, казах ти, че компютрите ни бяха откраднати при обира? Повечето от снимките на Ема се съхраняваха на тях и нямаме достъп до онлайн архив или облак, понеже Андрю не й знае паролата. Но тя имаше няколко кутии с разпечатки на хартия, така че тази сутрин се заех да ги преровя. И ето какво намерих…

Тя плъзна през бюрото обикновена картонена папка. Отворих я и извадих тънка пачка гланцирани снимки. Най-горната беше на висок мъж с тесни черни джинси и тениска. Беше около трийсет, хубавец и добре сложен, с рошава кестенява коса и прорасла брада. Дори на снимката си личеше самоувереността му, забелязваше се и повече от капка нарцисизъм в не съвсем небрежната му поза с ръце, скръстени така, че да подчертаят бицепсите му, докато се усмихваше срещу фотоапарата.

— Това е Марк Чапъл — представи го Рейчъл. — Снимката е стара, но сестра ми очевидно я е запазила.

Лесно се досетих кой е. Макар че беше трудно да се съди по снимката, стори ми се висок, поне няколко сантиметра над метър и осемдесет. Но брадичката с наболата четина бе решаващият елемент от пъзела. Марк Чапъл имаше волева, много изразена брадичка, леко изкривена под ъгъл спрямо основата и с дълбока фотогенична трапчинка в средата.

Бях видял точно такава — в мандибулата, която принадлежеше на трупа, изваден от потока.

Погледнах следващата снимка. В началото си помислих, че е по-малко копие на снимката с мотоциклета от къщата за гости. Виждаше се същата лъскава машина, паркирана на пясъчната дюна, със същите пресичащи се самолетни следи високо в небето. След това се вгледах по-внимателно и осъзнах, че кадърът не е съвсем идентичен — опашките от изгорели газове бяха по-разпръснати, отколкото ги помнех, а ъгълът на снимане — малко по-различен.

Прелистих следващите няколко снимки. Всяка представляваше малко по-различен вариант на предишната.

— Ема имаше навика да им вика "допълнявки" — обясни Рейчъл. — Затова предпочиташе да снима с цифров фотоапарат. Можеше да направи колкото кадъра си поиска и после да разпечата най-добрите. Ако погледнеш последните два, ще видиш морската крепост много по-ясно.

Права беше — на последните две от групата снимки с мотора, трите оцелели кули на морската крепост ясно се виждаха на заден фон. Стърчаха от вълните като сцена от "Война на световете".

— Сигурна ли си, че е тъкмо тази крепост?

— Сигурна съм. Ето, погледни и тук.

Тя обърна лаптопа, така че да видя и аз. На екрана беше уебсайтът за морските крепости "Монсел". Виждаше се снимка със същата подредба на трите кули, която си спомнях и от излизането в Бароус с Лънди, но с много повече подробности. Крепостта беше забележителна структура. Всяка от разпадащите се кули представляваше ъгловата, подобна на кутия постройка, стъпила на четири дълги крака, наклонени навътре така, че образуваха пирамида. Само една от кулите стоеше непокътната, другите две бяха рухнали частично с годините. Надписът под снимката посочваше "Оцелелите кули на военното укрепление на устието на Солтмиърския естуар".

— Това е същата крепост, която се вижда зад мотоциклета — каза Рейчъл. — И виж какво още открих…

Тя прерови снимките от папката и извади една.

— Ето, на тази се вижда номерът на мотора. Предположих, че полицията може да го използва, за да потвърди, че е на Марк. Дори ако той не знае нищо, полицията вероятно ще иска да говори с него.

Сигурен бях, че ще искат, ако останките му не бяха открити да се разлагат в бодливата тел. Но Рейчъл не знаеше това. Що се отнасяше до нея, трупът от потока нямаше никаква връзка с липсващата й сестра, а Марк Чапъл не беше мъртъв.

— Има ли нещо? — попита тя.

— Не, просто си мислех, че Лънди ще иска да ги види.

Без да я поглеждам, отделих настрана снимките на мотоциклета и погледнах останалите. Имаше около дузина, всичките бяха направени от морето и гледаха назад към брега и голяма викторианска къща, обкръжена от три страни от дървета. Гледната точка за момент ме изненада, но след това разпознах уникалните панорамни прозорци на крайбрежния дом на Лео Вилиърс. Снимките варираха от панорамни на цялата къща до близки кадри на отделни акценти. На някои се виждаше терасата, но повечето показваха отделни прозорци, през които можеш да надникнеш в стаите.

Рейчъл се наведе през ръката ми, за да види и тя.

— Позната ли ти е? Това е къщата на Лео Вилиърс.

Гледаше ме очаквателно. Опитах се да се съсредоточа и отново разгледах снимките. На нито една нямаше хора и всички изглеждаха припряно нащракани, липсваше им усещането за плакатно изкуство, което вдъхваха другите снимки на Ема Траск.

— Съжалявам, не схващам. Пропускам ли нещо?

— Не забелязваш ли нещо странно в тях?

Прехвърлих ги отново и не видях нищо по-различно. Приличаха ми просто на снимки за калибриране, вероятно от времето, когато Ема Дерби е била наета да редекорира къщата на Вилиърс.

— Не. Трябва ли?

Рейчъл ми се стори разочарована.

— Откъде според теб са направени?

Замислих се. Снимките до една гледаха към брега, очевидно снимани от морето.

— От лодка, предполагам.

— И аз така си помислих отначало. Но погледни ъгъла. Прекалено високо е — Рейчъл определено се развълнува. — Човек не може да получи такава гледна точка от лодка. А и морето около устието е прекалено задръстено с наноси, за да може нещо по-голямо да се приближи достатъчно, за да бъдат направени.

Права беше. Замислих се за онзи път, когато ходих до къщата при откриването на гроба на кучето, и се опитах да визуализирам гледката към морето. Не ми отне много време.

— Смяташ, че е снимала от морската крепост?

— Очевидно. Там няма нищо друго освен вода.

Рейчъл се беше зачервила. Изглеждаше доволна от себе си. Обърнах се отново към лаптопа и снимката на сайта на крепостта. Дори и оцелялата кула изглеждаше в лошо състояние — ръждива коруба, петносана от солени следи.

— Крепостта е в руини. Кулите не са ли запечатани? — попитах със съмнение.

— Нямам представа — отвърна домакинята ми. — Би трябвало, но не съм ходила там. Не мисля, че някой ги посещава, не и от времето, когато през шейсетте години са помещавали пиратско радио.

— Тогава защо Ема би отишла до старата крепост?

— Нямам представа. Може да е ходила с Марк Чапъл. Той беше в музикалния бизнес, тази работа с пиратското радио щеше да му хареса. Важното е, че очевидно го е направила. Видя снимките, откъде другаде биха могли да са?

Не можех да намеря грешка в логиката й — просто не виждах какво значение има.

— Добре, да речем, че е снимала къщата на Лео Вилиърс от една от кулите. Какво доказва това?

Рейчъл поклати глава, сбърчила разочаровано чело.

— Може би нищо, но откакто намерих тези снимки, не мога да спра да мисля за тях. Ема винаги е била импулсивна и да отиде някъде с фотоапарата, без да каже никому, звучи напълно в неин стил. Ами ако е имала инцидент или е успяла да влезе вътре и се е заключила там? Знам, че звучи глупаво, но полицията не откри и следа от нея. Ами ако това е причината?

Не ми звучеше глупаво, но Рейчъл не разполагаше с цялата картина. Тя смяташе, че трупът на Лео Вилиърс е намерен в естуара. Не знаеше, че той очевидно е фалшифицирал собствената си смърт и е възможно дори да е убил Стейси Кокър. Нито че бившият приятел на сестра й, Марк Чапъл, вероятно също е мъртъв, с нацепено лице и труп, захвърлен в потока на километър от тази къща.

Дотук с уверенията пред Лънди, че няма да възникне конфликт на интереси.

Вдигнах поглед и се стреснах, когато зърнах нечие лице да се взира към мен през прозореца. Беше моето собствено, осъзнах секунда по-късно, отражението ми се виждаше редом с това на Рейчъл в черното стъкло.

— Споменавала ли си за това на някого другиго?

— Още не. Андрю го няма цял ден, пък и какъв е смисълът да го безпокоя, ако се окаже, че няма нищо сериозно? За малко да се обадя на Боб Лънди, но исках да се уверя, че не ми се привиждат призраци. Как смяташ?

Не й се привиждаха. Не знаех какво е мястото на рухналата морска крепост в цялата история, но тя беше нова потенциална улика. И ненавиждах, че Рейчъл ми се е доверила, а аз не можех да съм честен с нея на свой ред.

— Смятам, че трябва да кажеш на Лънди.

— Мислиш ли, че ще го приеме на сериозно? — попита тя със съмнение и пак вдигна снимките.

— Според мен трябва да научи за тях — погледнах към снимките, без да ги виждам. Напрежението, което бавно се трупаше в мен след разговора с Лънди, задушаваше всички останали мисли.

Рейчъл ме гледаше.

— Какво има? Случило ли се е нещо?

Просто я попитай.

— Когато сестра ти е изчезнала… Каза ми, че си била тук. В Англия.

Изглеждаше объркана.

— Точно така. За сватбата на една приятелка. Беше в Пул.

— Лънди, изглежда, мисли, че все още си била в Австралия.

Гледах как изражението й се променя. Объркването отстъпи място на нещо друго и по страните й изби руменина.

— Е, не бях. И обясних всичко това на полицията още в самото начало.

— Добре — беше ми трудно да срещна погледа й. — Просто се чудех, защо той не знае.

— Може би защото тогава не ме разпитваше той, а някакъв полицай. Не очаквам Лънди да помни всяка дребна подробност. А може и просто да е сметнал, че не е важно. Той все пак е само инспектор, какво ли разбира?

Изобщо не трябваше да подхващам темата, преди да го обмисля.

— Не исках да…

— Ако искаш, мога да изровя бележките от хотела. Искаш ли да погледнеш и самолетния ми билет? — Не ми даде шанс да отговоря. — Исусе Христе, ама ти сериозно ли? Мислиш, че бих могла да направя нещо на Ема? Или на Лео Вилиърс? Или и на двамата?

— Не, разбира се, че не.

— Тогава защо питаш?

Лицето й потъмня. Изглеждаше така, сякаш е на ръба да заплаче, но по-скоро от яд. Безпомощно вдигнах рамене.

— Защото… — Защото трябваше да го направя. Защото и преди са ме лъгали. — Беше грешка.

— Грешка?

По стълбите се чуха стъпки. Джейми се показа, вероятно привлечен от шума. Погледна ме, преди да се обърне към Рейчъл.

— Наред ли е всичко?

— Всичко е наред.

Той отново ме изгледа, а после се обърна и се върна долу. Лицето ми гореше, когато се изправих.

— По-добре да тръгвам.

— Да, по-добре си върви.

И двамата мълчахме, докато слизахме по стълбите. Лицето й си бе върнало нормалния цвят, с изключение на две червени петна на бузите. Поколебах се, когато Рейчъл отвори вратата.

— Утре се връщам в Лондон.

— О! — в очите й за миг проблесна нещо, после отново станаха непроницаеми. — Андрю ще ти подготви сметката за наема на хангара. Можеш да пуснеш ключа през отвора за пощата, след като заключиш.

Бавно като в транс пристъпих във влажния нощен въздух. Каквото й да кажех, само щеше да влоши нещата, но не исках да си тръгвам просто така. Вятърът все още беше лек, носеше заплахата от дъжд и солен привкус от морето, когато се обърнах.

— Чао — отсече Рейчъл.

Вратата хлопна тежко.

Докато крачех през горичката, си преповтарях разговора, все едно това някак би променило края му.

Идиот, идиот, идиот!

Господи, как можах да изтърся всичко просто така?! Е, поне Лънди вече нямаше защо да се тревожи за конфликт на интереси. Съмнявах се, че Рейчъл ще иска да говори с мен занапред.

Потънал в мисли, за малко да се блъсна в човек, който идваше от другата посока през горичката. Траск спря на пътеката, очевидно толкова изненадан да ме види, колкото и аз него. През рамото му беше преметната оръфана кожена чанта, а под мишница носеше цилиндричен калъф за чертежи. Външното осветление от къщата вдълбаваше бръчките по лицето му дори повече от обикновено.

— Пак ли си бил у нас? — попита той предпазливо.

— Дойдох да видя Рейчъл.

— Аха! — Траск намести презрамката на чантата на рамото си. — Ужасна е тази история със Стейси Кокър. Абсолютно ужасна. Не съм вярвал, че Едгар Холоуей е способен на подобно нещо. Как е баща й?

— Не съм го виждал — не исках да бъда рязък, но колкото по-малко казвах, толкова по-добре. — Просто наминах да си взема довиждане. Заминавам утре.

Траск внезапно наостри уши.

— Свърши ли вече?

— Трябва да се прибера в Лондон — обясних мъгляво. — Така или иначе, благодаря за спасяването. Благодаря и за това, че ме пусна в къщата за гости. Все пак трябва да си платя престоя.

Андрю раздразнено махна с ръка:

— Боже, не се безпокой за това. Особено след всичко, което стори за Фей.

— Аз наистина…

— Настоявам. Мислиш ли да се връщаш насам?

Помислих си докъде бяха стигнали нещата с Рейчъл.

— Съмнявам се.

— Е… — май нямаше какво повече да си кажем. Той кимна рязко: — Лек път.

Неловко си стиснахме ръцете и Траск продължи през дърветата към къщата. Аз продължих към колата си. Има хора като Лънди, които просто срещаш и ти се струва, че си ги познавал цял живот. С други се разминаваш, без дори да направиш или да оставиш впечатление.

Но мислите ми бяха прекалено заети с кавгата с Рейчъл, за да се занимавам с Траск. Опитах се да се убедя, че така е най-добре. Тя бе преминала през сериозни изпитания и последните няколко дни се оказаха толкова емоционално натоварени, че собствената ми преценка вероятно не бе съвсем точна. И без това помежду ни не се беше случило нищо. Та ние едва се познавахме.

Но колкото и да си го повтарях, нямаше значение. Вярно, не можех да определя чувствата си към нея, но каквито и да бяха, бяха достатъчно силни, че да се чувствам ужасно, докато карах към бившия хангар за лодки.

Потънал в мрачни размисли, в началото не забелязах сиянието. Един завой на пътя го изведе право пред очите ми — блещукаща светлина в мрака от едната страна. Не беше далеч и дори с мъглявата си ориентация из Бакуотърс можех да позная, че горе-долу тук се намира домът на Едгар. Полицията сигурно още претърсва къщата, казах си.

Само че това не беше яркото сияние на прожекторите. Беше болезнено жълта светлина, която примигваше на фона на черното небе. Пак я загледах с нарастващо притеснение. Полицията не би оставила местопрестъплението неохранявано. Не и докато не бъде претърсено изцяло, а не си представях, че са успели да проучат буйните храсталаци в градината. След това светлината внезапно отскочи нагоре и всичките ми съмнения изчезнаха.

Имаше пожар.

Не бях сигурен, че ще успея да намеря пътя към къщата на Едгар в тъмното. Предната вечер дотам бе карала Рейчъл, а аз бях по-загрижен за уплашения пътник на задната седалка, отколкото да внимавам откъде минаваме.

Но пък нямаше кой знае колко варианта за маршрути, а, и пламъците ми се струваха ефектен маяк. Очертаваха се ясно на фона на нощното небе, озаряваха дърветата около мен с люлеещи се сенки. После завих по неравния черен път, който водеше към къщата на Едгар, и пожарът се озова точно пред мен.

Къщата гореше. Бълваше искри и валмата гъст дим се издигаха в нощното небе. Едно от съседните дървета също се беше запалило, а пукането на разпространяващия се през клоните пожар звучеше като трошене на кости. Парче полицейска лента, все още привързано в единия край, се вееше бясно на горещото течение. Полицейска каравана стоеше в края на пътя и точно зад нея се виждаше паркиран пикап. На треперливата светлина на пожара различих надписа "Кокър. Морска морга и сервиз".

Отзад на фона на пламъците се очертаваха борещи се силуети.

Блъсна ме горещина, когато изскочих от колата и се втурнах към тях. Промуших се покрай пикапа и успях да различа едрите рамене на Кокър, който се бореше с полицайка. Служителката на реда се мъчеше да удържи побеснелия собственик на моргата. Наблизо партньорът й бе застанал на колене с ръце на земята, клатеше замаяно глава, а фуражката му се търкаляше до него.

Когато притичах, Кокър отблъсна полицайката и се надигна. На светлината на пожара лицето му блестеше от сополи и сълзи. Сграбчих го, когато вдигна ръка да удари жената.

— Добре, стига! — извиках.

Кокър се отскубна и замахна с юмрук към главата ми. Ударът не бе съвсем точен, но все пак ме закачи по бузата. Вкопчих се в него и се помъчих да го издърпам настрани от полицайката, но в този момент нещо ме се блъсна изотзад.

Тупнах в прахоляка, убеден, че Кокър ме е ударил пак, но се оказа полицаят. Той заби рамо в корема на противника и се вкопчи в него с ръгби хватка. Полицайката също се бе съвзела. Когато механикът удари партньора й, тя отново се хвана за ръката му и я изви зад гърба.

— Мамка ви, махнете се! — изрева той, когато двамата заедно успяха да го свалят на земята. Тупна тежко, но продължи да се бори. Успях да се изправя, но преди да се притека на помощ, полицайката предупредително ме погледна.

— Не мърдай от място! — извика, докато търсеше нещо на колана си. Усука по-здраво ръката на Кокър, а полицаят се вкопчи в размаханите му крака. — Не мърдай! Легни неподвижно, иначе ще те напръскам!

Кокър ругаеше и се бореше с тях, почти успя да се освободи. С мрачно изражение полицайката пръсна право в лицето му спрей от флакон. Разнесе се агонизиращ вик и едрият им противник се загърчи още по-силно.

След това изведнъж борбата спря. Кокър се отпусна и не оказа повече съпротива, докато двамата полицаи извиваха ръцете му зад гърба и му слагаха белезници. Сега вече коленичи и с изненада осъзнах, че плаче.

— Той я уби. Той уби моята Стейси!

Широките му рамене се тресяха от силата на риданията. Полицаите отстъпиха встрани задъхани. Наблизо забелязах голяма туба от бензин, катурната настрани с капачка, паднала в калта.

— Добре ли си, Тревър? — попита жената.

— Аха, ама хубавичко ме прасна.

Мъжът изглеждаше на около двайсет. Вече виждах, че са служители от доброволната отбрана, а не полицаи. Сигурно не е изглеждало особено вероятно някой да си даде труда да дойде толкова навътре в пустошта, след като къщата е била вече претърсена…

Пламъците блестяха по кръвта, която се стичаше по брадичката на младия доброволец. Извадих кърпичка от джоба си и му я подадох.

— Спокойно, чиста е — предупредих. Това ми спечели подозрителен поглед.

— Кой сте вие?

Двамата видимо се отпуснаха, когато обясних. Докато говорех, риданията на Кокър затихнаха, но все още плачеше. Стори ми се смазан, едва ни забелязваше.

— Горкото копеле — процеди доброволецът, когато им обясних за дъщеря му.

— Да бе, горкичкият — съгласи се жената и, масажирайки рамото си, изгледа недоброжелателно арестанта.

Силен трясък накара и трима ни да подскочим — покривът на къщата на Едгар рухна. Във въздуха лумнаха пламъци, придружени от порой искри, и ни обгърна облак горещ въздух. Надявах се, че всички животни са били изведени, преди Кокър да подпали къщата.

— По дяволите! — промърмори полицайката. — Шефовете ще откачат!

Докато отиде до караваната, за да се обади за подкрепление, аз се върнах по коловоза до колата си. От бързане бях оставил фаровете да светят и вратата — отворена. Когато подминах пикапа на Кокър, погледнах отзад в каросерията. На светлината на пожара виждах малък преносим генератор, обграден с намотки от мазно въже и парче от верига. Купчина разнокалибрени инструменти бяха покрити с промазан брезент.

Сред тях бе и голям ъглошлайф.

25

Лънди побутна с крак парче изгоряла греда, което се търкаляше в мократа трева. Останките от къщата на Едгар бяха почернели и стърчаха без покрив на фона на сивото небе. Като изключим фасадата, от постройката не беше останало много. Горният етаж беше изгорял почти напълно, стърчаха само лишени от прозорци тухлени стени.

Въздухът бе натежал от смрадта на мокра пепел и изгоряло дърво. Високият чинар близо до вратата стоеше изгорял и почернял, половината му клони бяха превърнати на въглен. От къщата още лъхаше горещина, а земята пред нея беше обсипана с опърлени останки. Лънди я погледна и въздъхна.

— Мразя пожарите. Пламъците и пожарникарите не оставят нищо подире си.

Поне в къщата не бе имало човек.

— Много ли беше останало за претърсване?

— В къщата не. Почти бяхме приключили с нея, но чакахме още оборудване, за да започнем градината. Щеше да е добре да остане запазена.

Кокър бе положил доста усилия да разруши дома на Едгар. Бензинът гарантираше, че за пожарникарите няма да е останало много за спасяване, когато смогнат да се доберат дотук. Все пак се бяха постарали, две пожарни блокираха коловоза в края на пътя и поливаха с вода пламъците. След това се захванаха да преровят димящите останки за мебели и клетки, така че пожарът да не се разгори отново.

Лънди не беше стигнал до Едгар предишната вечер. Бях решил, че няма смисъл да му се обаждам. Дори ако близо до горящата къща имаше телефонен сигнал, пак нямаше смисъл да го безпокоя в дома му, и без това щеше да чуе за пожара съвсем скоро. Трябваше да научи за снимката на Марк Чапъл, но и тя не беше толкова спешна и можеше да изчака до сутринта. Така щях да дам шанс на Рейчъл да му разкаже за морската крепост. Предположих, че ще е по-добре да го чуе от нея, вместо от мен.

След като дадох показания пред полицията, оставих пожарникарите да продължат с овладяването на пламъците и потеглих обратно към къщата за гости. Спах лошо, но когато станах, едно нещо ми бе пределно ясно.

Знаех, че не мога да се върна в Лондон, без да поговоря с Рейчъл.

Бях упражнявал всичко, което се канех да кажа, и се разочаровах, когато телефонът й мина направо на гласова поща. Понечих да оставя обичайното сухо съобщение, но се спрях.

— Слушай, съжалявам за снощи. Сложно е, но… В момента не мога да обясня, но… не бях прав. Обади ми се.

Затворих телефона и покрих с длани лицето си. Проклет глупак, това ли беше най-доброто, което успя да направиш? Но стореното — сторено. Канех се да се обадя и на Лънди, но той ме изпревари. Беше на път към къщата на Едгар, за да оцени щетите, и попита дали мога да се срещна с него там.

Стигнах до къщата пръв и ме задържаха зад новия кордон от полицейска лента, докато не пристигне Лънди. Стори ми се притихнал и продължаваше да е унил, докато оглеждаше изгорялата къща.

— Вътре имаше ли още животни? — попитах.

— Не, "Защита на животните" и регионалните служби дойдоха вчера сутринта и ги изведоха. Прибраха и всички, които откриха в градината. Казаха, че им приличало на спешно отделение, най-болните били вътре, а тези в по-добро състояние — отвън…

Не ми прозвуча като поведение на човек, който ще спаси момиче и щом го доведе у дома, ще се превърне в откачен убиец.

— А Кокър? Ще повдигнете ли обвинения?

Лънди въздъхна и пак погледна къщата.

— Няма начин да ги заобиколим след стореното.

— Има смекчаващи обстоятелства. Видях го, не беше на себе си.

— Това не променя вината му… — инспекторът сви рамене, сякаш осъзнаваше, че е заговорил необичайно сурово. — Сигурен съм, че ще бъде взето предвид. Но не можем да пренебрегнем подобно поведение, без значение в какво състояние е бил.

— А ъглошлайфът, който видях в пикапа?

— В лабораторията не откриха следи от кръв или костна тъкан по него, а би било много сложно да се почисти, ако го е използвал върху нечие лице. Все пак щеше да има следи. Нормално е Кокър да притежава инструменти. И аз имам ъглошлайф, ако в това е въпросът. Ще претърсим моргата, но се съмнявам да открием нещо.

— А дали е казал нещо?

— Само, че съжалява, задето Холоуей не е бил в къщата. Като баща не мога да го обвинявам. Проблемът е, че си го е изкарал на погрешния човек.

Погледнах инспектора.

— Вече официално ли е?

— Все още не сме казали никому. Но няма особени съмнения, че който и да е удушил Стейси Кокър, има по-малки ръце от Холоуей и е бил достатъчно умен да не оставя нито косъмче или отпечатък след себе си. Психолозите се съмняват, че Едгар изобщо е способен на подобна предпазливост, вероятно не е способен и на убийство. Поне не и в сегашното си състояние — допълни Лънди. — Все още стои въпросителната за случилото се с дъщеря му, но се съмнявам, че някога ще разберем каква е истината за нея.

— Какво ще стане с него?

Лънди свали очилата и си разтри носа.

— Предполагам, че ще го приберат в психиатрична клиника. Не можем просто да го освободим, не е в състояние да се грижи за себе си. Вероятно не е убил Стейси Кокър, но тя нямаше да катастрофира, ако не е скитал насред пътя. Така че все пак има вина. Както и да го погледне човек, няма да се върне тук.

Погледнах изгорялата коруба, останала от дългогодишния дом на Едгар.

— Тогава какво ще стане с къщата?

— Тук нещата стават интересни. Нали си спомняш, че се чудех каква връзка има между Холоуей и Лео Вилиърс? Не разбирах защо Вилиърс изобщо би знаел за съществуването на това място, камо ли да се чувства достатъчно сигурен, че да държи тук пушка. Е, проверихме и знаеш ли какво? Оказа се, че къщата е собственост на семейство Вилиърс.

— Едгар им е бил наемател?

Лънди се усмихна, вече изглеждаше почти на себе си.

— Те притежават земята и всички постройки в този район, но не предполагах, че и тази е тяхна. Става още по-интересно. Още преди няколко години сър Стивън е прехвърлил на сина си заниманията с местните наематели. Приятен независим доход са, а и вероятно се е надявал това да въвлече сина му в управлението като цяло. Не се е получило, но означава, че Лео Вилиърс е бил хазяин на Холоуей.

Погледнах изгорялата къща и си спомних ужасното й състояние.

— И му е вземал наем за това чудо?

— Там е работата. Не е вземал. Холоуей не е получавал помощи и нямаме сведения да е разполагал с приходи. Няма начин да е плащал наем кой знае откога. Намерихме чайка, гнездяща върху купчина стари банкови извлечения, и според тях е получавал авторски хонорари за учебниците по естествознание. Но надали са били достатъчни, че да живее от тях, а и сигурно източникът е пресъхнал отдавна. Смея да предположа, че семейните адвокати ще се опитат да ни убедят как в случая става дума за благотворителност, но не си представям Вилиърс да остави някого да не си плаща наема от добро сърце.

Съгласен бях. Независимо дали е възнамерявал да се възползва от безпомощния си наемател, или не, да остави Едгар да живее съвсем сам тук, така или иначе не бе проява на милосърдие. Вилиърс може и да не го бе наранил пряко, но му бе позволил да съществува в почти животински условия, докато умът му се разпада заедно с дома му. Само по себе си това бе форма на жестокост.

— Кога ще съобщите официално, че трупът в естуара не е на Вилиърс?

— Това зависи от шефката. Говори се, че е по-добре да се запази в тайна, така че да не се издадем пред Вилиърс, но този вариант бързо губи поддръжка. След всичко случило се неизбежно ще се разчуе, а след Стейси Кокър и изобщо не съм сигурен колко време можем да опазим тайната. Приоритетът сега е да открием негодника, преди да пострада още някой. Освен това — Лънди си погледна часовника — нали каза, че имаш нещо за Марк Чапъл?

За няколко секунди, докато обсъждахме Едгар, бях забравил за това, но сега споменът за предишната нощ се върна с цялата си тежест.

— Рейчъл е намерила негова снимка сред тези на сестра си. Има трапчинка на брадичката, същата като на челюстта, която намерихме на останките от бодливата тел.

— И аз я видях — съгласи се полицаят. — Човек може да си паркира мотора в нея.

— Успяхте ли да го проследите? — попитах изненадано.

— Не съвсем. Изчезнал е преди седем месеца, горе-долу по същото време като Ема Дерби.

Въпреки че го очаквах, потвърждението не бе добре дошло. Не ми хареса как си пасваха парченцата от пъзела.

— Това не може да е съвпадение.

— Не — съгласи се Лънди. — За нещастие, понеже е живял в Лондон, никой не е направил връзката. И датите не съвпадат съвсем. Чапъл е бил видян за последно в петъка преди понеделника, в който изчезна Ема Дерби. Уволнили са го от музикалното видеопродуцентство преди година и накрая се е озовал във фирма, която снима късометражни филми за корпоративни уебсайтове. Доста ниска класа. Казал, че заминава за уикенда, но не споделил къде и после просто не се появил на работа. Колегите не обърнали внимание, понеже често си вземал болнични заради проблеми със зъбите. Предполагам, можем да приемем, че е минала още седмица, преди да го обявят за изчезнал. Шефът му си дал труда само защото Чапъл бил взел служебно видеооборудване. Заплашвали го с уволнение и преди, така че когато не се появил на работа, всички приели, че го е откраднал.

— Що за проблеми със зъбите е имал? — попитах, като се сетих за проучвания череп.

— Нямам представа. Важно ли е?

— Коста около предните зъби може да бъде отслабена от абсцес или инфекция, тогава би поддала по-лесно, когато е бил ударен. Ако Марк Чапъл е лекуван за подобно нещо, това ще е поредният факт, който подсказва, че трупът е негов.

— Ако е имал, ще бъде записано в зъболекарския му картон — уточни Лънди, без да е особено впечатлен. — Така или иначе, изчезването му съвпада по време прекалено удобно, за да го пренебрегнем. Траск е в командировка, а Ема би могла да си уреди среща с приятеля си, без да се притеснява, че ще я пипнат. Чапъл идва дотук с мотора и после им се случва случка.

— Откъде знаеш, че е дошъл с мотора?

Инспекторът се усмихна мрачно:

— Порових малко, след като ми каза за снимката на мотоциклета. Преди шест месеца в овраг на няколко километра оттук е намерен изгорял "Харли". Без регистрационни табели и някой е изтрил всички серийни номера, но съвпада с описанието на регистрирания на името на Чапъл.

Също като вдлъбнатината на челюстта, това не беше доказателство само по себе си. Но пъзелът около случилото се с бившия приятел на Ема Дерби започваше да се намества. И изведнъж ми хрумна нещо друго.

— Може да са се срещали в къщата за гости. Тя е била любимият проект на Ема Дерби, така че не мисля, че Траск много се е интересувал от нея.

Лънди се замисли.

— Би изисквало стоманени нерви, за да го правят точно под носа на Траск, но Чапъл е трябвало да отседне някъде, а наблизо няма кой знае какви възможности. Да си виждал следи, които да те наведат на мисълта, че е бил там?

— Не, но не съм поглеждал в хангара отдолу, има сума вещи… — бях влизал в пълното с вода долно ниво само веднъж, когато търсех с какво да си помогна за измъкването на маратонката. Не бях обърнал голямо внимание на останалите боклуци.

— Е, и без това съм тръгнал натам. Мога да хвърля едно око.

— Отиваш в къщата за гости?

— Рейчъл Дерби ще ми донесе снимките, които е намерила. Не искала Траск да научи за тях, затова предложи са се срещнем там… — Лънди изглеждаше притеснен. — Освен това… тя… държеше да знам, че е била в страната, когато сестра й е изчезнала. Обясни ми, че още тогава ни го е казала, и наистина е така. Но показанията й бяха взети от друг, така че предположих, че… Както и да е, всичко е проверено. Била е на сватба някъде.

— В Пул — казах.

— Точно така — без да ме поглежда, Лънди извади кърпичка и си избърса носа. — Съжалявам, ако това е объркало нещата по някакъв начин.

Не знаех дали да се чувствам облекчен, или по-голям глупак от всякога.

— Всичко е наред.

Той прибра кърпичката си.

— В моргата ли отиваш сега?

— Да — казах, но внезапно взех друго решение. — Ако нямаш нищо против, ще трябва първо да спра в къщата за гости.

— Забравил ли си нещо?

— Може и така да се каже.

Лънди се подсмихна, докато се обръщаше.

— Така и си помислих.

Смълча се, когато закрачихме по пътеката към мястото, където бяхме оставили колите си. Отключи своята и спря с ръка на дръжката на вратата.

— Може ли да те попитам нещо?

Първата ми мисъл беше, че пак ще става дума за Рейчъл. След това забелязах притеснението в очите му и осъзнах, че темата ще бъде друга.

— Разбира се.

— Обадиха ми се от болницата тази сутрин. Трябваше да се видя с лекаря да обсъдим резултата едва след няколко седмици, но той, хм, иска да ускорят процеса. Имам час за утре… — Лънди си прочисти гърлото. — Ти си бил на обща практика… Просто се питах дали правят такива неща за, така де… добри новини.

Нищо чудно, че ми се струваше потиснат.

— Зависи от лекаря, предполагам. Възможно е и оборудването да е дало грешка и да искат да повторят процедурата. Много причини може да има.

Щеше ми се да му предложа по-успокоителен вариант. Наистина не знаех, но на мястото на Лънди и аз щях да се притеснявам.

— Така си и мислех. Сигурно не е нищо важно… — той кимна и се върна към ролята на уверен полицай. — Добре. Ще се видим там.

Лънди бе казал, че трябва да проведе някакъв разговор, преди да тръгне, затова го оставих пред къщата на Едгар и подкарах към бившия хангар. Отпред не се виждаше никоя от колите на Траск, затова предположих, че Рейчъл още не е пристигнала. Но докато паркирах, я видях да чака пред входната врата. Държеше под мишница същата папка, в която бе сложила снимките снощи. Слязох от колата, бях изненадващо нервен, но се радвах да я видя. Приближих се, без да имам идея какво трябва да кажа. За момент никой от двама ни не продума.

— Добре ли си? — попитах.

Лицето й беше безизразно.

— Мислех, че се връщаш в Лондон.

— Така е, но по-късно. — Хайде де! Говори с нея! — Лънди ми каза, че сте се чули.

Тя ме погледна мълчаливо.

— За снощи… — продължих — Не трябваше да… Не исках да те разстройвам.

— Как според теб трябваше да се почувствам?

— Съжалявам, аз просто… ситуацията е сложна.

— И смяташ, че не го знам?

Рейчъл ме гледаше с объркано, почти ядосано изражение, но поне изглеждаше по-спокойна. Чух да приближава кола и знаех, че имам още само няколко секунди.

— Виж, не мога да си тръгна така. Искам да те видя пак.

Не бях планирал да го изтърся просто така и ако се съди по изражението й, Рейчъл също не го очакваше. Изглеждаше без думи. Но точно когато ми се стори, че ще отговори, колата на Лънди изхрущя по чакъла.

Рейчъл ми хвърли последен притеснен поглед, докато инспекторът се измъкваше от колата. Той сковано размърда рамене и разтри кръста си, загледан в тъмното петно на облак над морето.

— Май скоро ще завали.

— В костите си ли го чувстваш? — попита Рейчъл и ми стана приятно да видя усмивката й.

— Чух го по "Радио 2". Все същата работа… — той кимна към папката. — Това ли са снимките?

— Да — тя също погледна към папката. — Малко ми е странно. Андрю все още не знае нищо по въпроса. Не ми е приятно, че го правя зад гърба му…

— Няма нужда да го разстройваш, ако не е необходимо — разумно посочи Лънди. — Може би да влезем и да ги разгледаме?

И двамата с Рейчъл ме погледнаха и аз усетих, че се изчервявам.

— Ъъъ… пуснах ключа през отвора за пощата на излизане.

Когато сутринта отидох да се видя с Лънди при къщата на Едгар, не мислех, че ще се връщам. Инспекторът ме погледна, но не каза нищо

— Няма проблем, имам резервен ключ — Рейчъл извади тежката халка с ключове на сестра си и подрънча с тях, преди да намери необходимия.

Оставих ги с Лънди да влязат първи. Инспекторът се наведе за ключа, който бях пуснал вътре. Вдигна вежди, когато се обърна към мен.

— Да го дам ли на Рейчъл, или ще се връщаш отново?

Реших, че колкото по-малко кажа, толкова по-добре, и го последвах вътре. Бях разчистил, когато си тръгнах, оставих завивката и чаршафите сгънати на дивана. Кутията, в която Рейчъл донесе десерта, стоеше настрани с няколко парчета кафеникав кейк в нея. Беше прекалено сладък за мен, но реших, че това ще попадне някъде в долния край на списъка с прегрешенията ми. Докато тя оставяше папката на масата, Лънди се насочи към купчината снимки в рамки, облегнати на стената. Мотоциклетът още беше най-отпред.

— Сигурна съм, че е на Марк Чапъл — увери го Рейчъл, докато той я оглеждаше. — И се вижда морската крепост на заден фон. Ето, на тези разпечатки е по-ясна!

Когато тя се обърна да отвори папката, Лънди забеляза, че го гледам, и кимна леко като потвърждение, че мотоциклетът отговаря на намерения от него изгорял "Харли". Дойде при масата, на която Рейчъл беше разпръснала по-малките снимки.

— Тези са направени на плажа при вълнолома — тя ги прерови. — Същият мотор е, на същото място, а крепостта определено е тази при естуара. А тук, на тези снимки, е къщата на Вилиърс. Ема сигурно ги е направила от една от кулите. Няма откъде другаде да са били направени.

Лънди ги разгледа с непроницаемо изражение.

— Имаш ли представа защо сестра ти би ги направила?

— Всъщност не. Тя се занимаваше с обзавеждане на къщата, но само с вътрешен дизайн. И дори ако е искала външни снимки, могла е да ги направи от предната морава. Не е било нужно да ходи чак дотам.

Лънди пак прелисти снимките, подравни ги в спретната купчинка и ги върна в папката.

— Може ли да ги взема? Ще ги върна, щом направим копия.

— Предполагам, но те не са мои…

— Не се притеснявай, ще ги пазим добре.

Рейчъл кимна, но въпреки това не изглеждаше доволна.

— Какво да кажа на Андрю?

— Засега нищо. Най-добре първо да проучим нещата. Защо да го караме да си вади прибързани заключения, ако няма причина?

Съществен детайл, понеже би могъл да се окаже и заподозрян в убийство, помислих си аз. Мразех да крия истината от Рейчъл и следващите й думи ме накараха да се чувствам още по-зле.

— Е, значи ще разпитате Марк Чапъл?

Радвах се, че тя попита Лънди, а не мен. Той пъхна папката под мишница.

— Това зависи от инспектор Кларк. Преди да тръгна, дали мога да хвърля набързо едно око долу?

— В хангара за лодки ли? — Рейчъл изненадано сви рамене. — Щом искаш. Защо, какво търсиш?

— О, нищо съществено. Просто бих искал да разгледам, така и така съм тук.

— Провериха го, когато Ема изчезна. Няма нищо освен боклуци.

— Въпреки това искам да погледна.

Виждах, че Рейчъл не е убедена. Изчакахме Лънди да остави снимките в колата си, след това се спусна по дървените стълби, които водеха надолу покрай къщата до потока. В края на пристана бе завързана лодка и когато я видях, си дадох сметка защо отпред не е паркиран някой от лендроувърите. Рейчъл не бе дошла с кола. Беше същата лодка, с която с Траск търсехме дъщеря му и сега здраво опъваше въжето заради течението. Рейчъл спря на дървената площадка до люка. Откачи въженцето, което държеше дървения капак на мястото му.

— Това ли е единственият начин да се влезе? — попита Лънди скептично. Отворът не беше по-голям от метър и двайсет на височина и шейсетина сантиметра ширина и явно нямаше да го преодолее лесно.

— Портата отпред е с катинар — отвърна Рейчъл. — Не разполагам с ключ.

В гласа й вече се долавяше остра нотка. Лънди бутна капака и пантите изскърцаха при завъртането му навътре, а тя се обърна и ме погледна. Изражението й подсказваше, че е наясно, че не й казваме всичко, но след това се чу трополене и ругатня, а инспекторът хлътна през отвора. Гласът му отекна кухо от вътрешността на хангара.

— Ох! Проклетото нещо е по-ниско отвътре.

— Съжалявам, трябваше да предупредя — каза Рейчъл, но явно не го мислеше.

Обърна ми гръб, пъхна глава през отвора и сръчно се промъкна през люка след инспектора. Последвах я, като поспрях във влажното помещение, за да позволя на очите си да привикнат към тъмнината. Мрачната вътрешност лъхаше на мухъл, на влажна пръст и на солена вода — точно като предишния път. Докът бе частично наводнен и по стените танцуваха неравни лъчи светлина, отразени от плискащите се вътре вълни. Дървеното мостче обикаляше по протежение на две от стените, претъпкано със стари мрежи, коркови шамандури и всякакво друго оборудване. Останах до люка с Рейчъл, докато Лънди си проправяше път към затворената порта, прекрачвайки пробитото кану.

— Не бих се отдалечавала на твое място — каза му тя. — Дъските са доста изгнили.

Той спря, повярва й безпрекословно. Очертан от ивиците светлина, които бликаха през дъските на крилата на вратата, Лънди погледна към водата под нас.

— Оттича ли се напълно водата при отлив?

По скования врат и рамене на Рейчъл съдех, че е започнала да се ядосва. Тонът й го потвърди.

— Защо да не се оттича?

Знаех, че Лънди си мисли за потопения труп на Марк Чапъл и се пита дали не е възможно да има нещо скрито и във водата под къщата за гости. Но когато влизах тук за веслото, беше отлив и не видях по тинестото дъно на потока нищо по-зловещо от камъни и мръсни вейки.

— Няма причина — съгласи се Лънди. Вдигна поглед към гредореда на тавана. Не видя нищо особено освен неодялани греди, които едва се виждаха в мрака. — Да излезем отвън?

Отстъпих назад през люка на малката площадка и с радост излязох на свеж въздух. Тръгнах по стълбите веднага след появата на Рейчъл, но спрях, понеже осъзнах, че тя не ме следва. Беше останала на площадката, намусена и сърдита, докато чакаше излизането на Лънди. Детективът прекрачи през люка със сумтене.

— Нямам телосложение за такива работи — изръмжа той и преметна през куката въженцето, което държеше люка затворен. Изправи се и се обърна да си тръгне, но спря, понеже откри, че Рейчъл не е помръднала.

— Какво става? — поинтересува се тя.

— Какво имаш предвид?

— Имам предвид, че премълчавате нещо.

— Не мога да навлизам в подробности за разследване и го знаеш. А сега защо не…

— Не настоявам за подробности. Просто ми писна да не ми казвате нищо. Има някаква причина да искаш да огледаш хангара. И избегна въпроса, когато попитах дали ще разпитвате Марк Чапъл. Не съм тъпачка. Очевидно е, че става нещо.

Лънди въздъхна.

— Просто се налага да ми се довериш.

— Да ти се доверя ли? Аз съм тази, която рискува и идва тук зад гърба на Андрю, а сега дори не искате да ми кажете защо? — Рейчъл ме стрелна с поглед и ме включи в обвинението, преди отново да се обърне към Лънди. — Защо сте толкова потайни за Марк Чапъл? Да не смятате, че той е виновен за случилото се с Ема?

— Не, нищо подобно.

— Тогава какво има, бога ми? И ако дори не сте го разпитали все още, откъде знаеш, че… — Домакинята ни замлъкна и се ококори. — Нещо му се е случило, нали?

Лънди се озова притиснат до стената.

— Както казах, не мога да навлизам в подробности…

Но Рейчъл беше пребледняла като мъртвец. Вдигна ръка към устата си.

— О, боже, трупът на бодливата тел при Фей! Това той ли е бил? Бил е Марк?

— Нямаме потвърждение за самоличността му — запъна се Лънди, но домакинята ни гледаше мен.

— Знаел си, нали?

Господи!

— Не можех да кажа нищо. Съжалявам.

— Аз му наредих да не говори — намеси се Лънди. — Това е разследване в ход и не можем да…

— Не мога да повярвам! — Рейчъл ми се стори потресена. — Какво се е случило с него? Нима Вилиърс ги е убил и двамата?

За няколко секунди Лънди се поколеба, после въздъхна.

— Не знаем.

— Е, ако не е бил той, кой… — видях го в очите й, когато й хрумна. — О, не, не може да си мислите, че Андрю…

— Нищо не си мислим в момента — отвърна уморено Лънди. — Но докато не разберем повече, това е строго поверително. Не бива да казваш на никого. Разбираш ли?

Рейчъл не го слушаше. Беше пребледняла.

— Направо ми се гади.

— Искаш ли да седнеш? — попитах.

— Не, не искам да сядам, да му се не види! — сопна се тя и се обърна към Лънди. — А морската крепост? Какво ще направите по въпроса? Или и това също е тайна?

— Морският корпус най-вероятно ще отиде да хвърли един поглед — призна Лънди с вид на човек под обсада.

— Кога? Днес ли?

— Не, не знам кога. Но дори ако сестра ти е ходила там…

— Ако! Нали видя снимките!

— Не си представям каква връзка може да има. Махнаха стълбите за достъп още преди години, така че няма как да е влязла вътре. А щом е проявила снимките, значи очевидно се е върнала оттам, така че няма причина да прибързваме…

Имах чувството, че Рейчъл ще спори с него. Тя беше застанала срещу Лънди със скръстени ръце и гневна червенина по бузите.

— Добре! — извърна се, спусна се по останалите няколко стъпала до кея и тръгна към лодката. Погледнах Лънди и забързах след нея.

— Къде отиваш?

— Ти къде мислиш? — попита тя, без да спира, принуждавайки ме да я настигна.

— Нали няма да ходиш до крепостта?

Рейчъл не отговори. И нямаше нужда. От самото начало беше планирала да отиде, затова беше докарала лодката. Ядосвах се все повече, докато тя се наведе да отвърже въжето, на лодката.

— Моля те, поне спри за секунда!

— Защо? Писна ми само да чакам. Ако никой друг няма да стори каквото и да било, тогава аз ще се заема.

— Нямаш никаква представа в какво състояние е крепостта! Нямаш представа дали изобщо ще успееш да влезеш вътре!

— Ема е успяла.

— Сама каза, че може да й се е случило нещо! Две от кулите вече са паднали.

Рейчъл продължи да се занимава с въжето.

— Ако не се върна, с инспектор Лънди можете да вдигнете тревога.

— Стига де, това е… — щеше ми се да кажа "глупаво", но се спрях. — Знам, че си ядосана, но да отидеш там съвсем сама няма да помогне на никого. Помисли малко!

— Вече мислих. И отивам.

— Тогава идвам с теб.

Това я накара да спре. Най-сетне ме погледна.

— Не съм те молила за подобно нещо.

— Не си, но въпреки това ще дойда.

Кеят се разлюля от тежките крачки на Лънди. По киселото му изражение познах, че ни е чул.

— Няма нужда да казвам и на двама ви какви са възраженията ми, нали?

— Не — Рейчъл гневно дръпна въжето. — Знам, че никой друг не го смята за важно, но Ема сигурно е имала причина да отиде там горе и искам да разбера каква е била.

Лънди въздъхна недоволно.

— Е, не мога да ви спра, но ми се ще поне да изчакате малко. Прогнозата за времето е ужасна.

— Бурята е още далече — увери го Рейчъл и нави въжето. — Ще се върна много преди да започне.

Инспекторът погледна към потока и поклати глава в отговор на някаква реплика, казана наум.

— Дявол да го вземе! — изпъшка накрая.

26

Лънди ме остави с Рейчъл, докато се обади на разследващия екип, за да ги осведоми какво е замислил. Върна се по стълбите до брега под претекст, че търси сигнал, макар че по-вероятно просто искаше да обясни положението, без да го подслушваме. По принцип бих се зарадвал на възможността да говоря с Рейчъл, но сега не знаех откъде да започна. Не се и наложи.

— Затова ли беше всичко снощи? — попита тя, докато ровеше в малкото шкафче на кърмата на лодката. — Проверяваше и мен, и Андрю.

— Не беше така.

— Наистина ли? Защото точно на това ми приличаше!

— Виж, не знаех със сигурност за Майк Чапъл, докато не видях снимката. А и така или иначе не можех да ти кажа.

— Явно има доста неща, които не можеш да ми кажеш.

— Така е, не мога — и моето търпение беше на границата си. — А и какво щеше да направиш, ако ти бях казал? Ще обясниш на Траск, че сестра ти се е виждала със старото си гадже освен с Лео Вилиърс?

Това я накара да застине за момент.

— Не знам. Но и за миг не бих си помислила, че Андрю е извършил нещо лошо.

Нямаше смисъл да обяснявам, че всички казват така. Никой не иска да повярва, че близките му могат да се окажат убийци. Аз самият бях правил тази грешка в миналото.

Кеят се залюля при завръщането на Лънди. Инспекторът изглеждаше видимо притеснен.

— Всичко наред ли е? — попитах.

— Не можах да се свържа с никого. Оставих съобщение, така че ще знаят къде съм, ако им потрябвам. Ако приемем, че могат да ме открият там… — добави той сухо.

Лънди явно чакаше Рейчъл да реагира, но тя вече се бе успокоила и просто извади още една спасителна жилетка от шкафчето. Инспекторът се намръщи и със съмнение огледа лодката.

— Сигурна ли си, че това нещо е достатъчно голямо да ни изведе от естуара?

Рейчъл сложи спасителната жилетка зад гърба си и затвори шкафчето.

— Ще се справи. Плавала е и в много по-лошо време от това.

Лънди се почеса по врата.

— Е, щом си решена да го направиш, ще ни трябват няколко ясни правила. Ако времето се влоши или вълнението се окаже прекалено силно при излизането от естуара, се връщаме. Същото се отнася и за престоя ни в крепостта. Ако там има нещо, чийто вид не ми харесва, обръщаме лодката на момента. И бездруго съм си сложил главата на гилотината заради това плаване, така че не искам да спорим за глупости. Ясен ли съм?

Рейчъл кимна покорно. Лънди изсумтя, очевидно бе очаквал по-сериозна съпротива.

— Добре тогава. Разбрахме се!

Задържах лодката, за да може той тромаво да се качи на борда. Двамата седнахме на пейката в средата, а Рейчъл се настани на кърмата до кормилото. Лънди се намъкна в предложената му от нея спасителна жилетка и с усилие опъна ремъците през огромните си гърди, преди да зареже опита.

— Надали имаш по-голяма жилетка.

— Съжалявам, всички са един размер, като изключим тази на Фей.

Лънди погледна жилетката, опъната от двете страни на корема му, и поклати глава.

— Сигурно съм се побъркал.

След като потеглихме обаче, явно спря да се притеснява. Докато малката лодка ускоряваше, той седеше с лице, обърнато към вятъра, и всячески демонстрираше колко се наслаждава въпреки обстоятелствата. Видях да гълта няколко таблетки срещу киселини и си припомних за обаждането, което беше получил от болницата. Хрумна ми, че то може да е причината за не особено твърдата му съпротива срещу желанието на Рейчъл. Несъмнено се тревожеше за разговора в болницата и вероятно пътуването до крепостта му се струваше добър начин да се разсее от мислите.

Рейчъл седеше до кормилото и тъмната й коса се вееше на вятъра. Под спасителната жилетка си беше сложила червеното яке, с което я бях видял в деня, когато открихме маратонката, и изглеждаше доста по-спокойна, докато насочваше лодката между бреговете на потока. Забеляза, че я гледам, и ми се усмихна. Но усмивката й беше неуверена и се зачудих дали не е размислила за начинанието. Силният вятър надигаше вълнички и матираше повърхността. Още не валеше, но небето беше оловносиво, а на хоризонта се виждаше по-тъмна ивица.

— Нали каза, че прогнозата е лоша? — попитах Лънди над рева на двигателя.

Той кимна.

— Предполага се да стане доста бурно малко по-късно. Днес е и пролетният прилив, така че ще бъде забавно. Трябва да гледаме да сме се върнали много преди това!

След няколко минути потокът се вля в естуара. Тук бяхме в по-открити води и лекото люшкане се превърна в гривести вълни. Лодката се тресеше под ритмичните удари на сблъсъците им с носа. Всяка вълна плисваше облак студени капки и оставяше по устните ни вкус на сол.

Кулите на морската крепост се намираха право пред нас, но видимостта отвъд естуара не беше достатъчно добра да ги виждаме ясно. Лека мъглица, която приличаше по-скоро на смог, отколкото на морска мъгла, закриваше високите постройки и ги свеждаше до кокилести силуети в далечината.

При навлизането в Бароус лодката забави ход, а шумът на двигателя затихна. Ниски, полегати гърбици стърчаха навред около нас като китове. Рейчъл маневрираше около тях, като оглеждаше водата за по-бурни или по-спокойни участъци, които биха могли да подсказват наличието на дюни под повърхността. Щом преминахме през теснината, тя пак даде газ и се наложи с Лънди да се вкопчим в бордовете, щом лодката се хвърли върху по-високите вълни. С приближаването на изхода от естуара къщата на Лео Вилиърс се появи отстрани. Стоеше на залесения нос, а извитите стъкла на панорамните й прозорци отразяваха чернота, тъй като гледаха към откритото море.

Подминахме къщата и излязохме от естуара. Оцелелите кули на старата военна крепост стърчаха от вълните пред нас. Отблизо изглеждаха още по-странно, чужди и страховити реликви, отдавна надживели времето си. Кулите бяха леко раздалечени и всяка се състоеше от правоъгълна, двуетажна метална кутия, която се крепеше на четири наклонени навътре крака. От постройките стърчаха паянтови на вид мостчета и изкривени и ръждясали тераси.

Най-близката кула изглеждаше и най-невредима. Рейчъл се насочи към нея, но Лънди се обади:

— Първо обиколи другите две. Нека ги изключим, преди да разгледаме тази.

Рейчъл се подчини и обърна лодката около външната страна на кулите. Но вече беше ясно, че ако сестра й е правила снимките на къщата на Вилиърс от крепостта, не е било от двете кули, които се намираха по-навътре в морето. Първата беше на практика празна черупка. Металните стени на платформата бяха почернели от огън, макар че, ако се съди по пласта ръжда, пожарът не е бил скорошен. Покривът беше изчезнал, както и външната рамка от тераси и стълби, която бях видял на снимките в уебсайта. Постройката беше напълно изкорубена и сякаш за да подчертаят това, чайките влитаха през зейнала дупка в основата на платформата, стрелкаха се зад останалите без стъкла прозорци и след миг излитаха през липсващия покрив.

Втората кула бе дори в по-лошо състояние. Основната й структура беше изчезнала напълно, стояха само четирите възлести подпори, които стърчаха от морето като ъгли на незавършена пирамида. Лънди свали очилата си и избърса солените пръски от стъклата им.

— Добре, а сега да разгледаме другата.

Рейчъл насочи лодката към последната кула. Дори тук морето беше пълно с наноси и плитко. Виждах бледото дъно там, където около третата кула се образуваше пясъчен нанос, който на места дори стърчеше над повърхността. Водата се удряше в подпорите и създаваше кръстосани вълни, които ни посрещнаха при приближаването. Плисъкът им стана по-звучен, когато Рейчъл ни вкара под крепостта.

Отблизо тя се оказа по-голяма от очакваното. Подпорите бяха конусовидни и изработени от армиран бетон, но силно оронени и увити с водорасли под водната линия. Вееха се от тях като зелена коса и от време на време се чуваше отекващ тътен, когато в кухите тръби се блъснеше по-голяма вълна.

Погледнах нагоре, докато минавахме под тъмната долна страна на кулата на двайсетина метра над главата ми. Гредите, които образуваха основата й, бяха силно ръждясали и изцапани в бяло от птичи курешки и добавяха неприятна смрад с амонячна острота към мириса на водорасли. Рейчъл бутна лодката в котвената платформа, която бе монтирана между разперените крака на кулата, и бързо завърза въжето около гъбата на пристана. Щом вълните разлюляха лодката, тя се хвана за ръждивата стълба, която слизаше надолу във водата.

— Аз ще се кача пръв — каза й Лънди. — Ако някой ще пада в морето, най-добре е да съм аз.

Инспекторът изчака вълните, изтегли се на стълбата и стъпи върху стоманената платформа. Отърси ръждата от дланите си и закрачи напред-назад, така че цялата конструкция задрънча и се разтресе.

— Струва ми се достатъчно солидна. Добре, хайде да се качваме.

Рейчъл слезе втора и с лекота изкатери стъпалата. Последвах я не особено елегантно, но успях да се задържа, без да падна. Стъпалата бяха проядени от корозия, а самата платформа не беше в по-добро състояние. Но Лънди изглеждаше прав — нямаше непосредствена опасност да падне.

Последвах примера на спътниците си и свалих спасителната жилетка, след което се огледах. Още една стълба, по-нова на вид, се изкачваше до малко мостче, провиснало над нас. Оттам поредица метални стъпала водеше до масивна на вид врата към самата крепост. Нямаше друг път за влизане, поне доколкото виждах.

— Погледнете! — Рейчъл посочи назад към брега.

Отвъд откритото море празната къща на Лео Вилиърс стоеше с лице към нас на каменистия си нос.

Рейчъл извади от джоба на якето си бинокъл и огледа къщата през него, преди да го връчи на Лънди.

— Същият изглед като на снимките.

— Дошли сме подготвени, а? — коментира инспекторът, докато вдигаше бинокъла. — Не е точно същата гледка. Ъгълът е прекалено малък.

— Значи е направила снимките отвътре. Да идем да погледнем! — отвърна Рейчъл, чието нетърпение се беше завърнало.

Лънди огледа стълбата, която стигаше до долната стена на кулата.

— Това не би трябвало да е тук. Не ме радва особено — оповести, но съображенията му останаха неизказани, защото телефонът му звънна.

Музикалните трели прокънтяха не на място тук, но поне бяха знак, че сме достатъчно близо до брега, за да има мобилен сигнал. Това отговаряше на въпроса дали Ема Дерби е имала шанс да повика помощ, в случай на инцидент. Лънди брънка в джоба си и извади телефона.

— Ще трябва да вдигна — обяви, когато погледна екрана.

Отиде до другия край на платформата, за да говори. Рейчъл го погледа известно време, а после се обърна към стълбата и се заизкачва.

— Рейчъл… — подех притеснено.

— Няма смисъл да се мотаем, нали?

Тя вече беше на половината път до малкия люк. Погледнах към Лънди в очакване да й се скара. Но той май дори не бе забелязал. Беше ни обърнал гръб и стоеше с наклонена глава, вслушан в онова, което му казваха по линията.

Страхотно.

Въздъхнах и на свой ред започнах да се катеря. Тази стълба беше разтегателна, изработена от лека алуминиева сплав, а не от ръждива стомана. Лънди беше споменал, че оригиналните стълби са били демонтирани преди години, очевидно за да попречат на хората да влизат в крепостите. Явно някой не бе позволил това да го спре.

Чудех се кой ли.

Изтеглих се през отвора на самата платформа. Беше по-малка от онази долу и напластена с бели курешки. Вятърът тук горе виеше по-силно, студен и хаплив. Тромаво се изправих на крака и видях, че Рейчъл вече се е изкачила по металните стъпала към вратата на кулата. Дърпаше дръжката.

— Заключено е.

От една страна, изпитвах облекчение. Сблъсъкът с трупа на Стейси Кокър още беше свеж в паметта ми. Ако кулата съдържаше някакви изненади, по-добре да ги открие полицията, а не Рейчъл.

Но след като бях изминал целия този път, очевидно щях да остана разочарован, ако се върнем. Спътничката ми удари недоволно по вратата.

— Смяташ ли, че има друг вход?

— Съмнявам се… — крепостта беше построена за отбрана на крайбрежието — предполагаше се влизането в нея да е трудно.

— Има ли с какво да счупим катинара? — попита тя, когато изкачих стълбите.

Представях си какво ли би казал Лънди за подобна наглост.

— Не, а и да имаше, надали ще ни е особено лесно да го строшим.

И катинарът, и резето, на което беше сложен, изглеждаха нови и направени от здрава, неръждаема стомана. Даваха вид, че ще устоят на всичко, освен може би на пневматичен чук.

Рейчъл недоволно разтърси катинара.

— Това е глупаво! Как Ема е успяла да влезе, ако е било заключено?

Не знаех защо, но започвах да се притеснявам.

— Хайде, да вървим.

Обърнах се, но Рейчъл не помръдна от мястото си. Приклекна да огледа катинара, бръкна в джоба си и извади тежката халка с ключове на сестра си. Прерови ги, избра един и го изпробва.

— Какво правиш?

— Пробвам резервните ключове на Ема. Все някак е влязла и нямам представа за къде са половината от тези.

— Трябва да се върнем при Лънди — натъртих нетърпеливо, докато тя опитваше друг ключ.

— Само още няколко…

— Губиш си…

Катинарът се отвори с щракване. Рейчъл ми се ухили отгоре.

— Тад-а-а-а…

Целият настръхнах. Едно беше сестра й да направи еднократно пътуване до крепостта, за да снима оттам. Но ако Ема Дерби си беше дала труда да обзаведе вратата с катинар — и дори бе донесла тук резервната стълба — това предполагаше, че е идвала повече от веднъж. А и никой не би заключвал място като това, ако няма наистина сериозна причина.

Освен ако не държи вътре нещо, което никой друг не бива да вижда.

Рейчъл вече сваляше катинара от резето. Преди да кажа каквото и да е, отдолу се разнесе пронизително изсвирване. Отидох до ръба на платформата, надзърнах и видях Лънди да криви шия с два пръста, пъхнати в устата. Извади ги, когато ме зърна.

— Трябва да тръгваме! — извика.

— Тук има нещо и се налага да го видиш! — креснах в отговор. Зад гърба ми се разнесе стенание на ръждиви панти. Озърнах се и забелязах Рейчъл да се мъчи да отвори тежката врата.

Гласът на Лънди се разнесе отдолу:

— Ще трябва да почака. Възникнаха нови обстоятелства, трябва да се връщам.

Каквото и да беше, явно бе сериозно. Инспекторът ми се стори потресен, осъзнах, докато го гледах как стои на долната платформа. Не просто шокиран, а изумен.

— Разбрано — извиках и се обърнах към Рейчъл. — Хайде, най-добре да…

Входът се оказа празен.

По дяволите! Хукнах по стълбите. Тежката стоманена врата зееше отворена и разкриваше тъмен коридор с белещи се метални стени. Изчезваше в мрака, но не виждах следи от Рейчъл.

— Какво става? — в гласа на Лънди, отекнал в металния покрив, се долавяше раздразнение.

Обърнах се да извикам:

— Рейчъл влезе вътре.

Инспекторът промърмори отдолу:

— По дяволите! — а после чух стъпки нагоре по стълбата.

Преминах през вратата, неспособен да видя навътре в тъмните дебри.

— Рейчъл? — извиках. — Рейчъл, трябва да тръгваме!

Чу се приглушен отговор някъде от вътрешността на кулата, но беше твърде неясен. Изругах, разкъсван между желанието да хукна след нея и да изчакам Лънди. Но от тромавия тропот по стълбата съдех, че ще му отнеме повече време да стигне до входа, отколкото на нас. Пак изругах и влязох по-навътре.

В кулата беше студено. Въздухът се оказа влажен, с пиперлив мирис на мухъл и ръжда. Веднъж влязъл в коридора, открих, че не е толкова тъмно, колкото ми се стори отвън. През малките правоъгълни прозорчета и зацапаните им с мръсотия стъкла се процеждаха тънки лъчи. Имаше и счупени прозорци и от тях се лееха ярки правоъгълници дневна светлина и разкриваха древен генератор, застанал като страж в подножието на поредните стъпала. Навътре се виждаха и други помещения, но бяха само сенки в здрача. Всички повърхности бяха покрити със сол, а под нея корозията бе довела до червеникав оттенък на металния под и стените, които се лющеха. Беше като оживяла черно-бяла снимка.

Парчета ръжда и стара боя скърцаха под краката ми, докато минавах покрай генератора към стълбите.

— Рейчъл?

— Тук горе!

Гласът й отекна от горния етаж. Понечих да се кача, но дрънченето отвън подсказа, че Лънди е стигнал до площадката. След секунди се появи на прага със зачервено лице и задъхан.

— Къде, по дяволите, е тя?

— На следващия етаж. Вратата беше с катинар, но се оказа, че сестра й е имала ключ.

— Дявол да го вземе! — Лънди поклати глава, все още тежко задъхан. — Схванали сме грешно нещата. Напълно погрешно!

— Какво имаш предвид? — попитах, но той махна с ръка:

— После. Да идем да я намерим!

Поспрях да заклиня масивната стоманена врата до стената, като проверих дали няма да се затвори сама, сетне забързах след него. Стъпките ни задрънчаха по металните стълби, докато се качвахме на следващия етаж. На горната площадка имаше друг коридор, който се разклоняваше. Отворените врати позволяваха да разгледаме руината. Стаите бяха опразнени, като изключим голите метални рафтове, вдигнатите подпори за койки и счупени столове. Избеляла снимка на усмихната млада дама в бански костюм все още смигаше от мястото си на стената. Вдигнах глава и видях, че стълбите продължават до покрива, но вратата, която водеше към него, беше затворена.

— Рейчъл? Къде си?

— Тук! — гласът й се разнесе от една стая в другия край на коридора, където стоманената врата беше открехната. — Трябва да видите това!

Обикновено спокойното изражение на Лънди бе заменено от гневно стиснати устни, когато ме изпревари и закрачи натам. Каквото и да му беше казано по телефона, сериозно го бе разтревожило.

— Това е проклета глупост! — обяви той, бутна вратата и влезе. — Нали ти казах да не…

И спря.

След тъмнината, която обгръщаше останалата част от кулата, тази стая ни изненада.

Дневната светлина се лееше през прозорците и като изключим празните метални скоби, все още закрепени за пода, от военния й произход не беше останала и следа. До едната стена имаше построена стъклена будка с белещ се плакат за отдавна забравен концерт на "Кинкс"[14]. В будката имаше бюро с два древни грамофона и празна стойка за микрофон.

Знаех, че крепостта е била пиратска радиостанция през шейсетте, но явно някой я бе използвал много по-скоро. Стаята беше обзаведена като звукозаписно студио. Студеният метален под бе покрит с турски килим, а пред калорифера имаше сгъваема маса и столове. Видях и стоманена печка за къмпинг, а импровизираното легло представляваше два надуваеми матрака, поставени на дървени палета. На очи се набиваха и други домашни елементи — захранвани с батерии фенери, покрити с разноцветни платове, книги с подгънати страници и празни бутилки от вино, наредени на полица, изработена от тухли и дървени дъски. Над леглото имаше залепен разпечатан на компютър плакат с алени букви, които гласяха:

Ако не си живееш живота, вече си мъртъв.

Но стаята все пак изглеждаше изоставена. Влажният солен въздух бе накъдрил кориците на книгите, по нагънатата завивка на леглото се бяха появили черни обриви мухъл. Матракът бе спаднал доста и след бягството на затворения в него въздух безволево се бе отпуснал над палетата.

— Дом, сладък дом… — прошепна Рейчъл.

Лънди се озърташе и попиваше всички подробности.

— Пипала ли си нещо?

Тя поклати глава, пъхнала ръце дълбоко в джобовете.

— Не. Погледнете през прозореца.

Чуваше се тих тропот на дъжд по металните стени и ми се стори, че усещам лекото полюляване на кулата под напора на вятъра, докато следвах Лънди към прозореца. Стъклото беше много по-чисто от другите, които видях, но вече бе замъглено от натрупалата се сол. Макар и недостатъчна, за да закрие гледката на къщата на Лео Вилиърс, която се взираше към нас отвъд морето.

— Оттук е направила снимките Ема — заяви Рейчъл.

Без да отговори, Лънди отиде до спихнатите върху палетата самотни матраци. Огледа мухлясалата завивка, преди да подуши смачканите филтри, захвърлени в паничка на самоделната лавица.

— Сестра ти пушеше ли трева?

— Не, нищо не е пушила. Мразеше цигарите.

Лънди се изправи.

— Е, някой е обичал да подръпва коз.

— Сигурно Марк Чапъл. Ема ми е казвала, че пуши марихуана… — Рейчъл гневно поклати глава. — Цялото това място е толкова… негово. Да се устрои на къмпинг някъде в нищото, да речем в стара пиратска радиостанция. И този глупав надпис! Боже, все едно го чувам да го казва!

Тя гневно посочи принтирания девиз, окачен над леглото. Но вниманието на Лънди бе съсредоточено другаде. Коленете му изпукаха, когато клекна да огледа нещо на пода.

— Какво е това? — попитах.

— Прилича на капачка за обектив — отвърна той, без да я докосва. — Пише "Олимпус".

— Същата марка като фотоапарата на Ема — уточни Рейчъл. — Боже, направо ми се ще да я шамаросам! Какво, да му се не види, си е мислила!

Инспекторът понечи да се изправи, но явно забеляза нещо друго. Проследих погледа му и открих засъхнали пръски. На фона на ръждивия метал не се виждаха веднага и на пръв поглед приличаха на вино или кафе.

Но по лицето на Лънди съдех, че не са.

— Боже, това кръв ли е? — попита Рейчъл.

Инспекторът се изправи сковано на крака, точно когато поредният порив на вятъра се блъсна в кулата.

— Приключихме тук. Да тръгваме, преди…

Шумно издрънчаване отекна в кулата. Разнесе се отдолу, някъде откъм входа. И тримата застинахме, когато завибрира по стоманената структура и затихна полека.

Лънди ме погледна.

— Ти нали застопори вратата?

Не шепнеше, но говореше тихо. Кимнах. Спомних си солидната тежест на стоманената врата и колко сковани и неохотни бяха пантите, докато я натисках назад към стената.

— Да не се е измъкнала… — и Рейчъл говореше с приглушен глас.

И двамата с Лънди не отговорихме. Вратата беше прекалено тежка, за да се затвори сама, и за да я помести, щеше да е нужен по-силен от сегашния вятър.

Тишината в крепостта сякаш набираше тежест. Инспекторът си пое дъх, сякаш си даваше обещание.

— Чакайте тук.

Тръгна към вратата. Запътих се след него.

— Ще дойда с теб.

— Не, няма. Затвори вратата и пусни резето, докато се върна.

Той излезе, преди да измисля аргумент. Напредваше леко за толкова едър човек, затвори вратата зад себе си и я намести в рамката с тихо издрънчаване.

Стъпките му замряха отвън. В последвалата тишина, Рейчъл се обгърна с ръце.

— Все пак може да е вятърът, ако вратата е стояла отворена, може да е довял нещо вътре?

Може и да беше права. Вятърът със сигурност набираше скорост и ниското му бучене се смесваше с трясъка на вълните, които се разбиваха в кухите крака на кулите. Може би вратата все пак не е била застопорена толкова здраво, както си мислех. Изведнъж ми се стори глупаво да се крия тук, докато Лънди проверява празните коридори самичък.

— Какво правиш? — попита тихичко Рейчъл, когато тръгнах към вратата.

— Ще проверя къде е Лънди.

— Каза да го чакаме.

— Знам, но…

Взривен трясък разтърси тишината. Отекна в металните стени, много по-високо и по-близо от първия звук. Сега обаче нямаше въпроси дали е предизвикан от вятъра. Нямаше никакво съмнение какво е.

Изстрел от пушка.

Рейчъл ме гледаше с разширени от ужас очи.

Въпреки инструкциите на Лънди не бяхме пуснали резето и докато екотът от изстрела заглъхваше, посегнах към бравата.

— Не!

Рейчъл се провря пред мен и вкара горното резе в скобата, преди да успея да я спра.

— Никъде няма да ходиш.

— Трябва да намеря Лънди…

— И какво като го намериш? — Макар лицето й да бе изпънато от страх, по него се четеше решителност. — Това беше пушка, какво според теб ще можеш да направиш?

Нямах отговор на този въпрос. Бог знае, че и аз бях достатъчно уплашен, но не можех да оставя Лънди навън. Пресегнах се зад нея към резето.

— Заключи след мен.

— Не, няма да…

Зад Рейчъл се чу тихо изскърцване на несмазан метал. И двамата млъкнахме, втренчени във въртящата се надолу брава на вратата. Вратата изпука, притисната към дебелото резе, което Рейчъл бе поставила на мястото му. Инстинктивно понечих да изрека името на Лънди, но се спрях. Ако инспекторът бе в коридора, щеше да е казал нещо досега.

Който и да беше от другата страна, не беше Лънди.

Рейчъл отстъпи и се приближи към мен. Усетих как трепна, когато нещо блъсна вратата отвън. Горното резе изтрака, но удържа, а бравата отново се заклати. Рейчъл се втурна напред и плъзна в халките и долното резе.

Вратата се разтресе още веднъж, после всичко спря. Тишината бе непоносима. Сестрата на Ема Дерби се обърна към мен и отвори уста да каже нещо, когато пушката отново изрева.

Цялата кула се разтресе като камбана, когато вратата се огъна от изстрела. Извъртях се и се присвих над Рейчъл, за да я защитя, докато шумът барабанеше по нас като физически удари.

Убеден, че вратата е поддала, че старите резета не се устояли на изстрела, бавно погледнах над рамото си.

Стоманената врата беше непокътната, резетата си стояха на място.

Ушите ми звънтяха мъчително, а серният мирис на барут изпълваше стаята. Лицето на Рейчъл бе побеляло и тя се взираше във вратата в очакване. Не се случи нищо. Ушите ми продължаваха да звънят, но сега туптенето на сърцето ми ги заглуши.

— Тръгнаха ли си? — прошепна Рейчъл.

Не отговорих. Който и да беше отвън, можеше още да чака в засада. Начинът да разберем беше само един.

Рейчъл се опита да ме спре, когато дръпнах горното резе.

— Какво правиш?

— Не мога да изоставя Лънди.

Пресегнах се към долното резе. Стоманеният ръб на вратата беше деформиран по средата — изстрелът беше прицелен там, където би трябвало да се намира резето, ако е единично и е поставено над бравата. Дръпнах долното резе назад, но оставих последния един сантиметър. Постоях, вслушан за признаци, че отвън пред вратата чака някой, и с надежда, че ще го подлъжа да се издаде.

Не последва нищо.

Обърнах се към Рейчъл.

— Приготви се да отвориш и, щом изляза, веднага затвори.

Тя трескаво поклати глава.

— Не, трябва да изчакаме да…

— Броя до три — предупредих я.

Тя затвори очи, след това внезапно ме прегърна:

— Пази се!

Беззвучно преброих, после кимнах. Щом Рейчъл дръпна резето, отворих рязко вратата и се втурнах в коридора.

Беше празен.

Син дим изпълваше въздуха и мирисът на барут тук бе много по-силен. Осъзнах, че спътничката ми не е затворила вратата. Беше ме последвала отвън и оглеждаше коридора с разширени от ужас очи.

Поклати глава.

— Идвам с теб!

Нямаше време за спорове. Тръгнах към стълбите, като се опитах да стъпвам колкото се може по тихо. В средата на тъмния коридор спрях и проверих дали вратата към покрива все още е затворена и с пуснато резе. Точно тогава чух и далечния рев на отдалечаващ се двигател.

Заминаваща лодка.

Но облекчението, което почувствах, беше бързо заместено от нарастващ ужас.

— Лънди? — извиках. — Лънди!

Викът ми отекна и заглъхна. И тогава чух нещо — басов, дрезгав звук откъм стълбите. Изтичах до горната площадка и оттам го видях.

Лънди лежеше на средата. Беше проснат по гръб, с огънат под себе си крак и изпънати край хълбоците ръце. Гърдите му бяха целите в кръв. На слабата светлина изглеждаше така, сякаш има нещо върху стомаха и гърдите си. След това гледката пред очите ми се фокусира в оголени вътрешности и ребра.

Стъпалата бяха хлъзгави от кръвта. Вече беше започнала да се съсирва, събираше се на зловещи купчинки на местата, където бе протекла от едното стъпало към следващото. Смътно осъзнавах, че Рейчъл е зад гърба ми, когато коленичих на тясното стълбище до инспектора.

— Лънди? Боб, Боб, чуваш ли ме?

Беше все още жив. Гърдите му се надигаха и отпускаха полека, с усилие. Шумът, който бях чул, се оказа дишането му — астматично и тежко. На лицето му беше изписана изненада, а от време на време теменуженосините му очи примигваха зад опръсканите с кръв очила, втренчени нагоре към тъмното.

— О, Боже! — изпъшка Рейчъл. — Боже, погледни го!

Смъкнах си якето и го направих на топка, за да запуша ужасната рана.

— Излез навън — наредих й и притиснах топката с две ръце. — Намери сигнал и се обади за помощ!

— Не трябва ли да…

— Излез! Веднага!

Все още поддържах компресията, но се преместих на една страна, за да й направя място да мине. Опитваше се да не стъпва в кръвта, която беше прекалено много. Докато ме подминаваше, забелязах, че на долното стъпало вече има друг отпечатък.

Не се и замислих за него обаче. Промених позата, за да облекча китките си и продължих да натискам раната. Свитото на топка яке вече бе напоено, а ръцете ми лепнеха от кръвта. Тя бълваше по-бавно, но знаех, че не е в резултат от моите действия.

— Добре, Боб! — казах, като се стараех да говоря спокойно и ведро. — Рейчъл отиде за помощ, така че само трябва да стискаш зъби, докато спасителите пристигнат. Само искам да стоиш буден и да се съсредоточиш върху гласа ми, става ли? Ще можеш ли, Боб?

Лънди не отговори. Задържа поглед втренчен в тавана над нас, а гърдите му бавно се надигаха и отпускаха. Продължих да говоря. Разказвах за съпругата му, за дъщеря му и внучката, за рождения ден на малката и за всичко друго, за което се сещах. Не знаех дали ме чува, но продължавах да говоря, понеже ми се струваше, че така е редно, и понеже нямаше какво друго да сторя. Продължавах да говоря, когато Рейчъл се върна и тихо застана до стълбите. Продължих и когато обемистият гръден кош спря да се движи и тежкото дишане кротко затихна, макар да знаех, че говоря на себе си.

27

Дъждът се сипеше от ръба на кулата на люшкащи се сребърни завеси. От време на време порив на вятъра ги плисваше навътре в търбуха на морската крепост — студени пръски, които се стичаха по шиите и ръкавите и смразяваха до кости.

Пясъчната дюна, която се беше натрупала около кулата, стоеше оголена от отлива и разкриваше гладък кафяв остров до един от краката. Обсипан с водорасли и ръждиви скелети на тенекиени кутии, той бе колонизиран от десетки малки светли раци. Те предпазливо се показаха на бял свят, вдигнали щипки, и припряно защъкаха странешком в зигзаг по мокрия пясък.

Гледах ги от ръба на пристана под кулата. Приливът бе започнал да се връща и сега раците изчезваха, докато морето си прибираше пясъчната дюна. С нежелание се прощавах с тях. Танцът им беше добре дошъл за отвличане на вниманието от дейността, която се развиваше над главата ми. Около раменете ми беше увито одеяло — замяна на съсипаното яке, което бях оставил в кулата. Катерът на Морския корпус подскачаше по вълните, завързан на платформата до лодката, в която бях дошъл с Рейчъл и Лънди. Друг, по-голям катер, бе закотвен в по-дълбоки води още по-навътре и се накланяше силно под напора на течението.

Докато чакахме спасителите пред кулата, Рейчъл не спря да плаче.

— Вината е моя. Той дори не искаше да идва тук!

Казах й, че няма полза да се обвинява, нито е имало как да предвиди какво ще се случи. Съмнявах се, че това има значение. Шокът от случилото се бе смазващ. И аз се чувствах безполезен, бях неспособен дори да я прегърна. Кръвта на Лънди все още беше спечена по ръцете ми, студена и лепкава, но не можех да я измия преди идването на полицията. Щеше да се наложи да тестват дланите ни за барутни следи, за да ни изключат като заподозрени. Така че стоях, а кръвта съхнеше по мен — съсирваща се кора, която мирише на желязо и карантия, и се напуква при всяко движение.

Бързият катер на бреговата охрана дойде първи и доведе парамедици, които се качиха по стълбата при Лънди. Припряното им сноване бе в контраст с повторната им поява след малко, с празни ръце и скръбни лица. Предложиха ни одеяла и горещо кафе, докато чакаме полицията. Морският корпус пристигна втори — смътно познати физиономии, които бях виждал по време на операцията в естуара. Бяха последвани от по-голяма полицейска лодка, от която се изсипа, както ми се стори, безконечен поток криминалисти и криминални техници. Или може би бяха едни и същи, но влизаха и излизаха непрестанно.

Не ги следях.

Отведоха Рейчъл на брега за разпит и да даде официални показания. Макар да не ме помолиха да остана, никой не предложи и да си тръгна. Досещах се за причината, затова чаках на платформата, без да се пречкам никому, и гледах деловите раци. По някое време един от криминолозите взе проба от дланите ми, така че можех най-сетне да измия кръвта на Лънди от ръцете си. Коленичих на платформата и потопих ръце в морето, изтърках спечената кора от кожата си и оставих студената солена вода да я разнесе.

Следобедът превали, преди катерът на бреговата охрана да се върне с още пътници. Опря борд в платформата, а аз се обърнах и почаках главен инспектор Кларк и Фриърс да слязат. И двамата бяха с гащеризони, лицето на инспекторката бе тебеширено бяло. Погледна ме, докато някой й подаде ръка, за да слезе от катера, но се насочи към стълбата, без да каже и дума. Патологът, който я следваше, изглеждаше необичайно мрачен. Видя ме и спря, сякаш се двоумеше.

— Доктор Хънтър. Радвам се, че сте добре — погледна към кулата и поклати глава. — Дяволски лоша работа.

Кимнах. Така си беше.

Дяволски лоша работа.

Върнах се към наблюдението на раците на смаляващата се дюна. Над повърхността беше останала само малка ивичка, когато ги намери първата чайка. За няколко минути към нея се присъединиха още птици, чиито крясъци отекваха под кулата. Все още гледах как природата върви по своя курс, когато чух, че някой слиза по стълбата. Изчаках стъпките да се приближат зад гърба ми и чак тогава се обърнах да погледна Кларк.

Светлите й очи бяха кървясали, а къдравата й рижа коса беше дори по-разрошена от обикновено. Гласът й потреперваше, все едно едва сдържа гнева си.

— Какво, по дяволите, се случи?

Преразказах отново историята, макар да знаех, че несъмнено вече са я осведомили. Тя не ме прекъсваше, само стискаше все по-силно устни.

— Исусе Христе — каза накрая. — Мамка му! Чия идея беше това?

— Моя.

Ясно беше, че не ми вярва. Или вероятно вече знаеше: Рейчъл надали се бе пощадила в показанията си. Но нямах намерение да соча с пръст. Никой не бе принудил Лънди да идва. Нито пък мен.

Кларк ме изгледа недоволно, после се взря във вълните, които надигаха завесата на дъжда. Риж кичур беглец се вееше незабелязано около лицето й.

— И не видя кой го направи? Нищо ли не видя?

— Двигателят звучеше като на малка лодка, но не мога да кажа нищо повече.

Тя въздъхна и раздразнено тръсна свободния кичур от лицето си.

— Боже, каква каша!

— А криминолозите? Може ли да се каже нещо по отпечатъка?

— Почти нищо. Частичен е, на подметката не се вижда шарка или отличителни белези. Няма следи от износване, така че вероятно е просто от обувка с гладка подметка. Повечето повърхности са твърде ръждиви за отпечатъци, но в стаята намерихме два ясни комплекта и пет на алуминиевата стълба.

Предполагаме, че три са твоите, на Рейчъл Дерби и на… инспектор Лънди. Не знаем още чии са другите, но не са скорошни. Ако сме прави за случилото се тук, тогава вероятно ще се окаже, че принадлежат на Ема Дерби и Марк Чапъл.

И аз така смятах. Естествените масла в по-старите отпечатъци биха изсъхнали на вятъра и соления въздух. По някое време щяха да ми вземат отпечатъци, както на Рейчъл и дори на Лънди, за да изключат оставените от нас. Но ако петте комплекта, които полицията беше намерила, можеха да се идентифицират, това означаваше, че който и да се е качил горе, за да застреля Лънди, е носил ръкавици.

Като убиеца на Стейси Кокър.

— Той знаеше, че сме тук — заявих.

— Той? Не каза ли, че не си видял кой е бил?

Преглътнах гневната си забележка. Но Кларк беше права, не трябваше да разчитам на предположения.

— Добре, който и да е виновен, е знаел, че сме тук.

— Няма как да си сигурен.

— Че защо иначе би дошъл насам? Ако се съди по вида на сградата, никой не е влизал вътре от месеци и надали е случайност, че изникна по същото време като нас. И то въоръжен.

— Какво се опитваш да ми кажеш? Че някой ви е издал?

Единственият, който беше споменал на някого за експедицията при морската крепост, беше Лънди. Той се обади да осведоми екипа си, но не можех да повярвам, че някой от колегите би предизвикал смъртта му.

— Или крепостта е под наблюдение, нямам представа. Просто не вярвам, че случилото се е съвпадение.

— На мен също не ми харесва — отсече равно Кларк. — Но алтернативата е, че някой е дошъл тук, вече решен да убие полицейски инспектор. И двама цивилни, ако му се отвори възможност. Какво би постигнал с това?

— Искал е да попречи някой да разбере какво има вътре?

— И убийството на полицейски инспектор наистина ще помогне за опазване на тайната… — Кларк говореше с тежък сарказъм, но беше права. Дори ако убиецът на Лънди беше успял да ликвидира и трима ни, кулата щеше да бъде претърсена, щом инспекторът се забави. Убийството му само усложняваше ситуацията.

— Не казвам, че звучи смислено — отвърнах уморено. — Но нашата лодка беше закотвена отвън, така че беше очевидно, че някой е тук. Ако не е имал намерение да ни убива, защо изобщо би дошъл насам?

— Не знам, доктор Хънтър, ясно? Ако знаех, щях да съм много по-близо до залавяне на копелето! — Кларк разтри слепоочията си и отдели секунда, за да се вземе в ръце. — Виж, знаем, че някой е криел амуниции и вероятно пушка в къщата на Едгар. Може да е решил да ги премести другаде и да се е паникьосал, като е разбрал, че тук има някой.

Спомних си настоятелните опити за нахлуване през заключената с резето врата. Не ми изглеждаше като проява на паника, но нямаше смисъл да усложнявам разговора. Кларк не разполагаше с по-различни от моите отговори.

— А петното на пода? — попитах. — Кръв ли е?

Порив на вятъра тласна поредната вълна дъжд върху нас. Инспекторката дори не забеляза.

— Така мислим, но се съмнявам да научим нещо полезно от нея. Вероятно е или на Ема Дерби, или на Марк Чапъл, но предвид ръждата и соления въздух ще имаме късмет, ако можем да познаем чия е.

— Според мен е на Чапъл.

Кларк ме погледна.

— Защо мислиш така?

Имах предостатъчно време за размисъл, докато стоях и гледах раците. Беше по-добра тема, отколкото да си представям поваления вътре в кулата Лънди.

— Нали знаете, че трупът, който открихме на бодливата тел, най-вероятно е негов?

— Съобщиха ми — отвърна главната инспекторка нетърпеливо. — Продължавай.

— Бил е ударен толкова силно, че парче кост се е забило в мозъка му — такава травма би му счупила носа. Би кървял. Вероятно не много, ако е умрял веднага, но достатъчно, за да обясни петното кръв.

— Смяташ, че е бил убит тук? Прекалено много приписваш само на едно петно кръв.

— Не и ако се вземат предвид многобройни фрактури по тялото на Чапъл. Бих очаквал подобни при падане, а едното бедро е буквално извадено от ставата. Това изисква изключително голяма сила. Не си представях как могат да се получат всички травми, преди да се озова тук.

Посочих скелето от площадки и стълби от входа на кулата.

— Достатъчно високо е — продължих. — Най-лесният начин да свалиш труп от кулата и да го качиш в лодката, ще е да го пуснеш отгоре. Ще се блъска в площадките надолу, а ако кракът се заклещи на стъпалата, инерцията ще е достатъчна да счупи костите и да извади бедрото.

Подобно падане би обяснило и как са били счупени шийните прешлени, а като изключим лицевите рани, черепът е останал непокътнат. Също като крайниците, главата се е въртяла и усуквала при падането — с достатъчно сила, че да се счупи вратът. От подобна височина черепът също би могъл да получи сериозна фрактура, но предположението ми е, че или падането е било спряно от закачването на крака за стъпалото, или при удара в металната платформа главата е паднала върху ръката му.

Запазих мълчание, докато Кларк се мръщеше под дъжда, който се процеждаше в кулата, и премисляше положението. Първоначално се чудех защо някой би замъкнал трупа чак до Бакуотърс, вместо да го изхвърли в морето. Но не беше толкова трудно да се видят причините. Толкова близо до брега имаше голяма вероятност мъртвецът да изплува някъде по крайбрежието. Да му се сложат тежести беше друг вариант, но морето наоколо беше пълно с наноси и нямаше гаранция, че отливът няма да го оголи.

В Бакуотърс обаче имаше голяма вероятност трупът да не бъде намерен. А дори и да бъде открит, нямаше да има причина полицията да го свърже с морската крепост. Макар че не би било практично да се премахнат всички следи от обитаването на кулата, веднъж щом извършителят е отстранил уликите — без пропуснатата капачка за обектив и малкото петно в ръждата — мястото се е превърнало просто в изоставен лагер, не в местопрестъпление. Не би имало никаква причина да се смята, че Ема Дерби и Марк Чапъл са идвали тук.

Не би имало нищо, което да свързва Лео Вилиърс със случилото се.

Погледнах през морето към къщата на носа. Замъглена от пръските и дъжда, оттук ми се стори смалена в сравнение с гледката от височината на прозореца горе.

— Изнудвали са Вилиърс, нали? — попитах.

Ако не се бях почувствал толкова изтощен, може би щях да забележа нещо странно във внезапното вцепеняване на Кларк.

— Откъде ти хрумна?

Бях твърде уморен за игрички.

— Че каква друга може да е причината? Ако просто са искали място за срещи, влюбените са могли да използват къщата за гости, не се е налагало да идват чак до морската крепост. Добре, Чапъл може и да е харесвал цялата история с пиратското радио, но дотам, че да лагерува тук? И точно срещу къщата на Лео Вилиърс? Не са го направили за забавление. Шпионирали са го.

Това беше единственото смислено обяснение. Снимките с голямо увеличение, които Ема Дерби беше правила, дори служебната видеокамера, взета от Чапъл, всичко намекваше за едно. Те двамата бяха използвали морската крепост за скривалище, бяха дебнели дома на Вилиърс, за да го наблюдават от разстояние. И заради това ги е ликвидирал.

Лицето на Кларк беше напълно безизразно.

— Какво биха могли да видят, че да си струва изнудването?

Именно тук размислите ми стигаха до задънена улица. Въпреки политическите си амбиции Вилиърс не изглеждаше подходящ обект за изнудване. Точно обратното — сякаш нарочно бе подхранвал лошата си репутация и бе тикал издънките си пред очите на хората, вместо да се срамува от тях.

— Не знам — признах. — Навярно е премахнал всички снимки и клипове, които е намерил на фотоапаратите им, и резервните копия са изчезнали при обира.

— Обир ли?

Очевидно за Кларк това беше нещо ново. Но пък вероятно никой не бе осведомил шефката за нарастването на дребните престъпления.

— Откраднати са били всички компютри на Траск. Не само техните, горе-долу по същото време е имало доста кражби.

— Кога се е случило? — остро попита главната инспекторка.

— Скоро след изчезването на Ема Дерби — казах и усетих как умората, която замъгляваше мозъка ми, се разсейва. — Смятате ли, че това са търсели? Кражбите са били само прикритие?

Кларк не обърна внимание на въпроса.

— Дали би държала и други копия?

— Не мисля. Рейчъл — сестра й — каза, че не разполагат с паролите за облачните й акаунти.

А ако Ема бе разпечатала копия на хартия, не би ги държала в дома си, където може да ги намери съпругът й. Най-вероятно ги е оставила при Чапъл в морската крепост, а Вилиърс ги е иззел оттам заедно с оборудването.

Очевидно Кларк мислеше в същата насока.

— Да му се не види!

До този миг бях като замаян. От стрелбата по Лънди се чувствах затворен в мехур, следях събитията около мен, без да съм част от тях. Сега мехурът се пръсна.

— Не можете да криете случилото се още дълго — гласът ми потрепери. — Хората трябва да знаят, че Вилиърс е още жив!

Кларк се загледа в бурното море.

— Не е толкова просто.

— Защо? Исусе, какво още трябва да направи? — не ми пукаше колко могъщ е сър Стивън Вилиърс, дори той не би могъл да затиска капака още дълго. — Не става дума само за Ема Дерби, той е убил трима… не, четирима души, за които знаем! Застреля полицай, за бога!

— Смяташ, че имам нужда от напомняне, така ли? — тросна ми се Кларк. Повишените ни гласове вече привличаха вниманието на криминолозите от горната площадка. — Познавах Боб Лънди от петнайсет години! Ходих на кръщенето на внучката му, не си мисли и за минута, че няма да обърна ада и рая, за да заловя копелето, което го застреля! Но не е бил Лео Вилиърс.

Втренчих се в главната инспекторка. Внезапно си спомних телефонното обаждане, което Лънди проведе преди влизането ни в кулата, когато каза, че се налага да се прибираме. Схванали сме грешно нещата. Напълно погрешно.

— Откъде знаете? — попитах и гневът ми се отцеди.

Кларк ме погледна, след това се извърна с разочаровано поклащане на глава.

— Понеже от сутринта е в ареста.

28

Късно същата сутрин една жена бутнала тежкото остъклено крило на вратата и влязла в участъка. Младият дежурен полицай на входа говорел по телефона. Погледнал жената, забелязал — не съвсем професионално, — че е привлекателна и добре облечена, и й дал знак, че няма да се бави. Жената търпеливо изчакала, но обаждането се проточило и полицаят забелязал признаци на нервност. И нетърпение. Посетителката била вкопчила едната си ръка в дългата дръжка на чантата "Хермес", а изящните пръсти на другата потропвали в стакато по дланта.

Накрая младият полицай приключил разговора и се обърнал към нея. Жената била наистина поразителна. На около трийсет и пет, висока като модел, с гъста, почти черна коса и разкошно лице с високи скули. Носела дрехи с хубава кройка, очевидно скъпи и, макар че момчето не било сигурно какъв парфюм надушва, решило, че ароматът му харесва. Облегнало се на плота и се усмихнало възможно най-сладко с въпроса как да бъде полезно.

Гласът на жената го изненадал — нисък и меден. И колеблив. Казала му, че иска да говори или с главен инспектор Кларк, или с инспектор Лънди. Само те й вършели работа, така заявила с високомерна нотка. Когато полицаят попитал за допълнителна информация, жената отказала и повторила отново, че ще говори само с Лънди или Кларк. Този път не го отправила като молба и усмивката на младежа угаснала. Той спрял да се навежда към посетителката.

Имало нещо смътно познато в нея, осъзнал полицаят. Прикрил се зад обичайната длъжностна любезност, взел химикалка и попитал жената за името й. Когато тя му го казала, му се сторило, че не е чул добре. Помолил я да повтори и този път нямало грешка. Младият полицай я зяпнал с отворена уста.

След това грабнал телефона.

Лънди не бил там. Бил на път за Бакуотърс, за да се срещне с мен, и щеше да отнеме известно време, докато съобщението го намери. Но за късмет Кларк вече била в управлението и се подготвяла за, както се очертавало, неприятно събрание за обсъждане на бюджета. Разсеяна и вече в лошо настроение, отговорила на полицая, който й казал, че я търсят в приемната, в типичния си стил. След това обаче той споменал името на посетителката.

Кларк отменила събранието.

Малко по-късно стигнала до наблюдателната стая и се взряла в монитора, на който се виждала жената, седнала в другата зала. Посетителката се стараела да запази спокойствие, но поведението й я издавало. Трополяла с пръсти, постоянно се въртяла в стола си и притеснено поглеждала към видеокамерата. Междувременно слухът се разнесъл и другите полицаи се тъпчели в наблюдателната стая, за да се убедят с очите си. Не всеки ден потенциален мъртвец влиза в полицейския участък — и определено не в такъв вид. След като се съвзела от шока, Кларк наредила да излязат всички, освен пряко свързаните с разследването. След това си дала още няколко секунди да се вземе в ръце, изпънала рамене и отишла в залата за разпити.

При появата на главната инспекторка тъмнокосата жена предпазливо вдигнала поглед. Били се срещали и преди, макар че Кларк не би познала лицето пред нея. В никакъв случай. Сега вече знаела кой е посетителят, знаела и какво да търси и нямала грам съмнение. При все това трябвало да следва процедурата.

Жената вирнала брадичка, когато Кларк я попитала за името. Пресрещнала погледа на инспекторката със смес от притеснение и високомерие.

— Казвам се Лена Мърчант. Но доскоро ме наричаха Лео Вилиърс.

Взирах се в Кларк, забравил студа и дъжда.

— Сериозно ли?

Глупаво беше да го кажа, но все още бях потресен. Главната инспекторка имаше вид, все едно и на нея й е трудно да приеме истината.

— Съвсем. Вилиърс е транссексуален. Или може би трябва да кажа трансджендър. Именно тази тайна е криел. Все още е преди операция, но вече преминава "преход" — така се нарича, доколкото разбирам. Прекарал е последните няколко седмици в частна клиника в Съсекс. Един вид санаториум за хора с проблеми с половата идентичност, които имат нужда от уединение и пространство. Поне за тези, които могат да си го позволят — допълни инспекторката с близък до обичайния си сарказъм.

Трудно ми беше да приема това разкритие.

— Значи е бил там през цялото време? От изчезването насам?

— Така изглежда. Отрязал е всякакви външни контакти, така че не е имал представа какво става. Бил е там и при изчезването на Ема Дерби, затова не бил в състояние да предостави алиби. Не е могъл да признае къде се е намирал, без да разкрие, че е трансджендър, а тогава не е бил готов за подобна стъпка. Не мисля, че е имал намерение да се разкрива и сега, само дето вчера му попаднал местен вестник и там прочел, че уж сме намерили в естуара собственото му тяло.

Боже! Лънди беше прав, че Вилиърс крие нещо. Само че не това, което си мислеха всички.

— Вярвате ли му? — попитах, дори сега не бях напълно убеден.

Кичури рижа коса се ветрееха непреднамерено покрай бузата й, докато Кларк обмисляше въпроса ми.

— Все пак ще трябва да проверим. Но, да, вярвам. Клиниката подкрепя историята му, той се съгласи да покаже и медицинския си картон. Нищо чудно, че баща му не искаше никой да го вижда. Всичко е вътре, точи се от години. Вилиърс е пратен при психиатър след неуспешен опит за самоубийство и се оказва, че винаги се е чувствал жена, но не е искал да го признае. Дори на себе си, което, предвид възпитанието му, не ме учудва. Не променя факта, че се е държал като боклук, но поне обяснява защо.

Така е. Бях срещал трансджендър пациенти по време на следването и подготовката за общопрактикуващ лекар. Фактът, че някой може да се роди с полова идентичност, която не съвпада с биологичния му пол, отдавна бе известен на медицината, но обществото по-бавно приемаше всеки различен. Макар че отношението към тях се подобряваше, много от тези хора предпочитаха да пазят състоянието си в тайна.

Но това показваше поведението на Лео Вилиърс в съвсем различна светлина. Не само разюзданото женкарство, което сега изглеждаше по-скоро отчаян опит за отричане на фактите. Внезапно пиенето и депресията, дори предполагаемото писмо за самоубийство, добиваха съвсем различно значение. Не е смятал да сложи край на живота си, искал е само да го промени.

Както бе казал Лънди, всичко опираше до перспективата.

Погледнах през дъждовните капки към къщата на брега.

— Значи с това са изнудвали Вилиърс.

Кларк кимна.

— Миналата година му пратили снимки. Някой го бил снимал през прозорците как си слага грим и перука и изпробва рокли. Имало анонимно писмо, което твърдяло, че съществува и видеоклип, и че всичко ще бъде изнесено онлайн, освен ако не плати половин милион до седмица.

— Не е бил наясно кой го е пратил?

— Не, но предположил, че е замесена Ема Дерби. Била фотограф и имала достъп до къщата му, докато се занимавала с вътрешния дизайн. Вилиърс разполагал със специална гардеробна за женските си дрехи, но веднъж я оставил отключена, докато Ема била в дома му. Смята, че вероятно я е открила, и е събрала две и две. А аз мисля, че казва истината, когато отрича да са имали връзка. Не защото тя не се е опитвала да го свали, очевидно, така че е имала добра причина да го нарани.

Помислих си за онова, което Рейчъл ми беше разказвала за сестра си, спомних си и внимателно режисирания автопортрет в къщата за гости. Ема Дерби би се почувствала ядосана и унижена, ако Лео Вилиърс й откаже, което показваше в съвсем различна светлина публичните сцени и ледената атмосфера помежду им, съобщена от свидетели. Не е било заради края на връзка, а заради отказа от такава.

— А знаем ли нещо за полуголата жена, която чистачът е видял в спалнята му? — попитах, вече със сравнително добра представа какво ще отговори Кларк.

— Той е бил. Или по-скоро "тя"… — Главната инспекторка поклати глава. — Започнал е да проявява невнимание. Още тогава му е било трудно да поддържа целия този маскарад, а когато започнали да го изнудват, направо се паникьосал. Не е разполагал с подобна сума в брой, така че просто избягал. Затворил се в клиниката, където да реши дали иска да направи прехода, или не. Накрая решил, че не е готов, и се върнал у дома в очакване новината да гръмне. Което и се случило, но не както предполагал…

Боже, помислих си, докато се опитвах да си го представя. Вилиърс е заменил един кошмар с друг. Вместо тайната му да стане публична, се оказало, че е главният заподозрян за изчезването на Ема Дерби. И не можел да докаже невинността си, без да разкрие тайната. За първи път усетих към Лео Вилиърс нещо, което не вярвах, че съм способен да изпитам.

Симпатия.

— И защо е чакал толкова дълго, преди да се върне в клиниката? — попитах. Все още не можех да се накарам да мисля за Лео Вилиърс в женски род.

— Изпаднал в криза — отвърна просто Кларк. — Нямал представа какво става, а сега се налагало да се разправя и с всички въпроси и сочене с пръст. Бил е на успокоителни, пиел много и казва, че наистина е обмислял самоубийство. Бяхме почти прави поне за това. Последната сламка се оказала смъртта на кучето му.

— Кучето му?

— Знам — Кларк се усмихна студено. — Взел го като малко, след като го изритали от университета, и според него било единственото същество, което не се интересувало кой е и какъв е. Така че, когато се наложило да го приспи, нещо във Вилиърс просто се скъсало. Забавил се само колкото да го погребе и после просто си тръгнал. Буквално. Качил се на влака и оставил всичко зад гърба си. Къща, кола, пари. Лена казва, че не иска да има нищо общо с всичко това.

Кларк ми се стори скептична поне по този въпрос. Но това поставяше реакцията на Вилиърс в нова светлина, която не беше трудна за разбиране. За да се срути всичко, понякога е нужен само един последен натиск. И макар че обстоятелствата бяха много различни, не беше трудно да си представя как животът става толкова непоносим, че единственият начин да оцелееш е да му обърнеш гръб.

И аз го бях правил веднъж. Но макар че това обясняваше защо банковите сметки и кредитните карти на Вилиърс не са били използвани след изчезването му, то повдигаше съвсем различен въпрос.

— Ако не е използвал собствените си пари, как е платил на клиниката?

— О, той не е точно безпаричен… — Кларк раздразнено тръсна ветреещия се кичур от лицето си. — Майка му е оставила попечителски фонд, който се грижи да не умре детето й от глад. Мърчант е моминското й име, тоест скъсването със стария живот явно не стига до нея. Не иска да има общо само със свързаните с баща му неща.

Припомних си поведението на сър Стивън и предположих, че чувствата са взаимни. Сетих се за хладнокръвното настояване, че трупът, намерен в естуара, е на сина му. Лънди беше повтарял през цялото време, че бащата на Вилиърс крие нещо — вече знаехме какво. Моят син е мъртъв.

Поне от гледна точка на сър Стивън Вилиърс вероятно беше точно така.

— Знаете ли кого сме открили в дрехите му? — попитах.

Кларк кимна уморено.

— Точно заради това се е върнал. Антъни Ръсел, на двайсет и шест, бивш модел и танцьор. Индонезиец по майка, работил е в шивашко ателие в Лондон, където трансмъже и жени си поръчват специални дрехи. Поредната тайна на Вилиърс. Обикновено се срещали в Лондон, но понякога Ръсел идвал до Уилитс Пойнт. Бил почти същия размер като приятеля си и често вземал дрехи назаем, когато му гостувал. С изключение на обувките. Ръсел имал по-големи крака.

Също и пръсти чукче, помислих си аз. Често срещан проблем при танцьорите. Бях казал на Лънди, че е възможно мъртвецът да е бил с атлетично телосложение, но не бях направил връзката. Раздразних се от грешката си. Индонезийският произход все пак обясняваше смесените характеристики на черепа. Както и вероятно представата на градинаря за бежанец в Уилитс Пойнт. Не е бил бандит, нито чужденец, просто част от личния живот на господаря му, която той искал да запази в тайна.

Хрумна ми и още нещо.

— Ръсел бил ли е далтонист? — попитах, замислен за натрапчиво аления чорап в евтината маратонка.

— Нямам представа. Защо?

— Няма значение — чувствах се твърде уморен, за да обяснявам.

Кларк ме погледна изпитателно, но продължи:

— Ръсел бил единственият, който знаел, че Вилиърс е трансджендър. Но са се скарали, когато Лео му казал, че възнамерява да си смени пола. Очевидно танцьорът имал скъпи вкусове и страст към леките дроги, така че представата за беден и приключил прехода Вилиърс му се струвала много по-непривлекателна от тази за богаташ, който продължава да се крие. В крайна сметка Вилиърс му хвърлил ключовете от къщата и изхвърчал, като казал на Ръсел, че може да се обслужва както му харесва. Не очаквал буквално да се хване за думите му, но когато прочел за трупа, предположил чий е…

— Вилиърс има ли представа кой може да го е убил?

— Не, но Ръсел обичал да си играе с пушките му. Стрелял по бутилки, забавлявал се с чайките… Макар че надали би се застрелял преднамерено, би могло да е станало, докато е бил пиян или надрусан.

— Така ли смятате?

— Смятам, че ако беше толкова просто, вече щяхме да сме намерили пушката. И отдавна съм спряла да вярвам, че в този случай има нещо случайно — горчиво отвърна тя.

Тропотът от слизащ по стълбата човек ни накара да се обърнем и двамата. Но се оказа само Фриърс. Тромав в обемния гащеризон, патологът се спусна несръчно и приближи до нас. Мрачно сви рамене.

— Както можеше да се очаква… — в гласа му не звучеше обичайната игрива нотка. — Един изстрел с пушка в стомаха й гръдния кош, тежка травма и масивна кръвозагуба. Изглежда стрелецът го е изненадал на слизане по стълбите. Минимално разпръскване, не е стреляно от повече от пет-шест метра. Сачмите, които намерихме, приличат на бисмутна сплав за птици, вероятно номер четири или пет. Не са големи, но от това разстояние не е имало особено значение.

Патронът, който бяха намерили в дома на Едгар, беше номер пет за птици, по-скоро от бисмут, а не от олово. Същото се отнасяше и за тези в дома на Лео Вилиърс.

— Ако това ще е някаква утеха, съмнявам се, че е усетил кой знае какво — Фриърс прозвуча почти извинително. — С такава травма тялото е започнало да изключва от шока почти незабавно. Честно казано, изненадан съм, че е живял толкова дълго след изстрела.

Като по даден знак над нас закипя дейност. Умълчахме се, докато изнасяха трупа на Лънди от кулата. Първо изкараха на горната площадка трупния чувал, вързан за носилка. Оттам единият полицай слезе по стълбата, за да я стабилизира срещу вятъра и полека смъкнаха товара на въже до платформата. Понечих да помогна за посрещането на трупа, но около стълбата вече беше пълно с народ. Неколцина се пресегнаха да поемат товара, щом носилката и нейният пътник се спуснаха достатъчно ниско.

Кларк беше пребледняла и стискаше устни, докато пренасяха трупа на Лънди до очакващия го катер.

— Сега какво ще стане? — попитах я, докато Фриърс се качваше на борда.

— Сега ли? — безжизнено повтори въпроса ми тя. — Сега ще отида да се видя със Сандра Лънди. След това ще продължа да разпитвам Лео Вилиърс или проклетата Лена Мърчант, или както там се нарича, за да открием какво още знае. Поначало това разследване почива на твърде много предположения, особено за ролята на Ема Дерби. И като стана дума, все още не сме открили тялото й и това ме кара да се чудя. След случилото се днес нямам намерение да приемам нищо за даденост.

Когато проумях казаното от нея, по гърба ми пролази тръпка и тя нямаше нищо общо със студа. От самото начало бях приел, че изчезналата съпруга на Траск е била жертва на Лео Вилиърс. Но ако грешахме за това, върху всичко друго падаше сянка на съмнение. Изчезването на Ема Дерби бе размътило водата, но от всички жертви тъкмо нейният труп подозрително липсваше.

Ами ако сестрата на Рейчъл носеше вина не само за изнудване?

— Какво ще искате от мен? — попитах.

Кларк откъсна поглед от сцената на катера.

— Щом дадеш показания, можеш да се върнеш в Лондон.

— В Лондон ли? — изненадах се. — Все още имам някои неща за довършване в моргата…

— Всичко може да почака. Вече си твърде дълбоко нагазил в цялата история и не мога да си позволя повече усложнения, понеже един от консултантите ми се е забъркал със семейството на жертва. Не и след случилото се.

— Но все още мога да…

— Не те моля, доктор Хънтър — тросна се Кларк с внезапна твърдост. Въздъхна. — Виж, оценявам стореното от теб и знам, че искаш да помогнеш да заловим виновника. Но не можеш. Трябва да ни оставиш да се оправяме сами от тук нататък.

Бях готов за спор. Но след това видях напрежението, изписано на лицето й, спомних си Лънди — и желанието ми за борба угасна.

Кимнах.

Кларк понечи да се отдалечи, но се обърна.

— И още нещо. Ще съм благодарна, ако, докато не разберем какво става, не се срещаш с никого, свързан с това разследване. И имам предвид никого, ясно?

Рижата коса се вееше около лицето й, докато главната инспекторка се взираше в мен в очакване на потвърждение, че съм разбрал правилно. След това се обърна и се отправи към катера.

На смаляващата се дюна под мен чайките лакомо се бореха за последните бели раци.

Докато лодката на Морския корпус ме връщаше на брега, времето съвсем се развали. Поривите на вятъра носеха поройния дъжд на почти хоризонтални пластове и ставаше невъзможно да го различиш от пръските, които бълваха през затъпения нос. Откритият кокпит не предлагаше никакъв заслон и треперех въпреки дъждобрана, който ми дадоха назаем. Беше дебел, но яркожълтият найлон нямаше подплата. Полицаите от корпуса се държаха любезно, но спазваха дистанция — нямах нищо против. И аз не бях в настроение за приказки.

По-големият катер на бреговата охрана беше отвел Кларк и Фриърс по-нататък по брега, където имаше дълбоководно пристанище, оттам щяха да доставят трупа на Лънди в моргата. Лодката се насочваше към стридоловната база, където беше разположен мобилен команден център за спешни случаи. Зад нас на въже подскачаше и се клатушкаше лодката, с която с Рейчъл и Лънди бяхме отишли до морската крепост.

Струваше ми се, че е било преди векове.

Когато стигнахме до кея, натежалото небе вече тласкаше деня към ранен здрач. Качих се по същите стълби, които бях изкатерил и сутринта след изнасянето на трупа от Бароус. Като насън вървях през покрития с локви бетон към полицейската каравана, за да дам официални показания. Неведнъж полицайката, която ги записваше, трябваше да повтаря въпросите, понеже вниманието ми се разсейваше.

— Моля? — попитах, осъзнал, че пак съм се унесъл.

— Питах дали искате да ви прегледа лекар? — на облото лице на младата дама бе изписана професионална загриженост. — Може да страдате от шок.

Вероятно беше права, но не ми трябваше лекар. Човекът, когото исках да видя, бе Рейчъл, но все още не знаех какво да предприема. Тя вероятно вече бе изпратена вкъщи, но не мислех, че появата ми в Крийк Хаус би била добра идея, дори ако Кларк не ме беше предупредила изрично срещу подобни действия.

Без значение какво искаше главната инспекторка обаче, нямаше начин да си тръгна, без поне да говоря с Рейчъл. На излизане от караваната вече вадех телефона си и потърсих убежище под навеса на стридоловната база, докато й позвъня. Когато се включи гласова поща, оставих съобщение да ми звънне и се опитах да измисля как да постъпя.

Отново ме обхвана вцепенението, което бях изпитал и преди. Знаех, че Кларк ще се ядоса, задето съм се опитал да се свържа с Рейчъл, но това вече нямаше значение. Обективно погледнато, бях наясно, че съм отстранен от разследването само временно, че е въпрос на време всичко да се изясни. Засега обаче карах на автопилот и се съсредоточавах само върху непосредствените проблеми.

Които в момента се изчерпваха с въпроса как да стигна до къщата за гости, където бях оставил колата си. Полицаите не ми предложиха да ме закарат и нямах намерение да ги моля в такъв момент. Прекарах няколко минути със стичащ се по жълтия дъждобран дъжд и се взирах глупаво в неравната повърхност на естуара, преди да осъзная, че отговорът е право пред носа ми.

Един от полицаите от Морския корпус тъкмо се беше заел да отвърже малката лодка на Траск от катера с надуваеми бордове, когато му предложих да я върна обратно до къщата за гости, откъдето по-лесно може да бъде прибрана. Проведе се кратка дискусия по радиото, но полицаите имаха по-важни неща за вършене от това да връщат някаква лодка на собственика й.

— Сигурен ли сте, че ще се справите с нея? — попита ме сержантът, загледан в белопенните вълни из естуара.

— Просто ще се кача нагоре по потока.

— Добре, но гледайте да не се задържате много… — той погледна неспокойното небе, а от жълтия му дъждобран се стичаше вода. — Пролетният прилив приижда и положението много ще се влоши, преди стихията да отмине. Казаха ни да приберем всички от морската крепост в рамките на един час, независимо дали са приключили, така че и вие не трябва да сте навън повече от наложителния минимум.

Обещах му да внимавам, но всъщност не ми пукаше за времето. Бях плавал при лошо време като по-млад, а и щях да се нося по прилива, вместо да се боря с него. Двигателят запали на втория опит и веднага щом се отделих от кея, усетих течението да сграбчва леката лодка. Въпреки че го очаквах, се оказах неподготвен. Преборих се с лодката, която се опитваше да ми се изплъзне, успях да обърна носа и се насочих по естуара към потока.

Стана по-лесно, щом се озовах в средата на течението. Не бях виждал естуара толкова неспокоен, но не беше чак толкова бурен, че да заплашва да преобърне лодката. Радвах се, че има с какво да занимавам мислите си и сивият ритъм на вълните ме хипнотизираше. Полюлявах се в синхрон с лодката и се хващах, че не мисля за абсолютно нищо друго, освен за простата задача да поддържам курса. След секунда в борда се удари по-голяма вълна и аз трепнах при трясъка на пушката, отекнал в мислите ми.

И изведнъж вцепенението ми изчезна. Пълното значение на случилото се ме връхлетя и аз с мъка поех няколко дълбоки вдишвания от солените пръски. Разкритието за Лео Вилиърс, освобождаването ми от разследването и несигурността около Рейчъл. Всичко това бледнееше пред убийството на Лънди. Мисълта за него ме напрегна физически. Без значение казаното от Кларк, някой бе дошъл до морската крепост с намерението да избие всички вътре. Някой, който вече беше убил четирима души и най-малко двама от тях само защото са били на неподходящо място в неподходящия момент. А сега, след като изключихме Лео Вилиърс, нямахме никаква идея кой го е сторил.

Или защо.

Бях се разсеял и за малко да изпусна самия поток. Когато осъзнах колко бързо се движа, припряно се насочих към него, но недооцених силата на прилива. Двигателят нададе вой, когато дадох газ и завъртях лодката под по-остър ъгъл, за да компенсирам. Сега вълните се удряха странично в борда. Стиснах пейката, когато една голяма вълна се блъсна в корпуса, напълни го с кипнала пяна и за малко да ме преобърне. Когато малката лодка се стабилизира, се озърнах и едва сега забелязах колко са се влошили условията. Естуарът бе хаос от кипнали вълни, които вече се разбиваха близо до горния ръб на бреговете и нивото продължаваше да се покачва. Бях твърде погълнат от мислите си, за да обърна внимание на предупреждението на сержанта. Сега обаче не можех да си затварям очите.

Устието на потока се плъзгаше покрай мен с притеснителна скорост. Нямаше начин да вляза в него, без да изложа лодката странично на пълната сила на вълните, а вече се бях убедил, че това носи сериозен риск от преобръщане. Избърсах пръските от лицето си и обърнах кърмата така, че отново да заплавам по течението. Вече бях подминал потока, но нямаше какво да направя. Погледнах през рамо и се опитах да оценя ритъма на вълните, преди да дам газ и да завъртя лодката в бърз завой. Тя понечи да се разлюлее, блъскана странично от пенестите гребени, но след това носът ме послуша и лодката застана насочена право срещу вълните и вече се катереше по естуара към потока.

Това означаваше, че се боря с пълната сила на течението и вятъра. Двигателят се давеше и лодката едва напредваше, блъскана от вълна след вълна. В продължение на няколко агонизиращи минути ми се струваше, че потокът изобщо не приближава и си помислих, че нямам избор, освен да се отдалеча по естуара или да се опитам да стигна до най-близкия бряг. Постепенно обаче приближих обграденото от шибащи треви устие и накрая успях да насоча лодката в относителното му укритие.

Вълните тук също бяха големи, но далеч не така сурови като в по-открития естуар. Вкусих сол, когато изтрих дъжда и морската вода, смесили се по лицето ми, и поотпуснах ръката, с която стисках лоста, докато приливът носеше лодката нагоре по руслото към Бакуотърс. Сега не беше толкова трудно да поддържам курса и можех да оценя колко необичайно високо е нивото на водата. Набъбналият поток вече заливаше по-ниските участъци на бреговете и се носеше към околните ниви. А приливът тепърва прииждаше.

Макар да знаех, че в тази част от страната често стават наводнения и да бях видял следите от високите приливи по дърветата и сградите, доскоро не осъзнавах колко бързо настъпва водата. Времето дори не беше особено лошо — в сравнение с атлантическата буря, в която бях попаднал веднъж на Външните Хебриди, това беше просто скромен порой. Но Хебридските острови бяха крепости от скала и камък. Тук равната земя бе подложена на капризите на приливите, уязвима и лесна за заливане.

Като сега. Почти не разпознавах пейзажа около мен, докато насочвах лодката нагоре по течението. Пясъчните възвишения представляваха миниатюрни острови, а от набразденото лице на водата стърчаха тръстики и високостеблени треви. Освен това се смрачаваше и тъмните дъждовни облаци поглъщаха и малкото останала дневна светлина.

Но не ми оставаше кой знае колко път. Все още не бях измислил как да постъпя, когато се прибера в къщата за гости, и като по даден знак телефонът ми звънна. Намалих газта и оставих течението да ме носи, докато ровех в джоба си.

Беше Рейчъл. Сигналът беше лош и гласът й прекъсваше.

— Получих съобщението ти.

— Исках да видя как си. Вкъщи ли се прибра?

— Да. Хванах такси, след като дадох показания. Къде си, едва те чувам?

Обърнах се с гръб към вятъра и се опитах да прикрия телефона от дъжда.

— По потока. Връщам лодката в къщата за гости.

— Навън си в това време?

— Почти пристигнах… — прекъснах, докато избегна голям храсталак, явно изкоренен от брега и вихрено понесен от наводнението. — Какво искаш да направя с лодката?

— Няма значение, просто я остави там… — Рейчъл ми се стори разстроена. — Чу ли?

За момент се обърках и реших, че говори за Лънди, после осъзнах, че няма предвид стрелбата. Ставаше дума за нещо друго.

— Какво да чуя?

Гласът й заглъхна, след това се върна достатъчно силен.

— … полицията отведе Андрю за разпит.

О, Исусе, помислих си! Кларк не губеше време.

— Мислех, че е на среща с клиент. Той не може ли да потвърди къде е бил?

— Клиентът отменил часа в последната минута, така че Андрю все пак отишъл до Ексетър. Но не се е срещал с никого и не може да го докаже. Полицията го е прибрала право пред Джейми и Фей, за бога! Знаеше ли?

— Не, разбира се, че не — казах и върнах лодката в средата на течението.

— Както не знаеше и за Марк Чапъл, така ли?

Взирах се в мръсната вода, събрана в краката ми, твърде уморен да отговоря. Но Рейчъл побърза да продължи.

— Съжалявам, не трябваше да го казвам. Аз просто… вече не знам какво става. Все си мисля за… случилото се днес. А сега и това. Сякаш няма край.

От качулката ми капеше дъжд, който се стичаше на студени поточета по ръкава, докато се опитвах и не успявах да измисля какво да кажа.

— Да дойда ли?

— Не, по-добре недей. Фей е в криза, а Джейми е направо побеснял. За малко да откачи, когато полицията отведе Андрю.

— Значи утре. Ще ти се обадя.

На Кларк нямаше да й хареса, но ако не участвах в разследването, не й влизаше в работата. Последва пауза. Помислих, че сигналът е прекъснал, но накрая Рейчъл попита:

— Какво ще правиш тази вечер?

Не бях планирал толкова напред. Не можех да се заставя да се върна в Лондон, но и вече не разполагах с ключове от къщата за гости. Дори да имах, не бях сигурен, че апартаментът ще остане сух, ако потокът продължи да качва нивото си. На места вече беше залял бреговете и започваше да се слива с каналите и овразите наоколо. Погледнах потопената местност, пълните мащаби на наводнението бяха прикрити от дъжда и сгъстяващия се здрач.

— Ще намеря къде да преспя.

— Добре, но пътищата около Бакуотърс няма да са проходими, ако бурята продължи. Пази се!

Обещах да се пазя и приключих разговора. Избърсах телефона от дъжда и го прибрах в дъждобрана. Поне Рейчъл, Фей и Джейми щяха да са на сигурно място в Крийк Хаус. Точно за такива условия я бе проектирал Траск и бетонните й колони щяха да я държат далеч над всякакви наводнения.

Аз самият също трябваше да се добера до по-високо място. Отново дадох газ в желанието си да се махна от потока и Бакуотърс колкото се може по-скоро. Но не смеех да се движа прекалено бързо, за да не заседна някъде. Потокът преливаше и ставаше все по-трудно да се различи къде са бреговете. Дърветата и плетовете сякаш растяха от самата повърхност на разширяващо се езеро, а от едната страна видях водата да се лее през нисък участък от пътя почти толкова бързо, колкото напредваше и лодката. Щеше да е въпрос на късмет да се измъкна с колата навреме и почувствах облекчение, когато най-сетне забелязах познатата сграда на къщата за гости.

Пристанът вече бе потопен. Виждаше се само горната половина от дървената порта към дока на хангара и вълните вече покриваха първите стълби почти до малката платформа до люка. Но тук брегът беше малко по-висок и потокът не беше стигнал до самата къща за гости. И слава богу, понеже колата ми беше паркирана отзад. С облекчение открих, че все още е непокътната от прииждащата вода. До нея беше паркирана и друга кола.

Дори на слабата светлина разпознах елегантния черен силует на даймлера на сър Стивън Вилиърс.

29

Изгасих двигателя и оставих силното течение да ме изтласка през последните няколко метра. Въпреки това ударих пристана силно и корпусът издрънча в него така, че зъбите ми изтракаха. Преметнах въжето през една от подпорите, преди лодката да бъде отнесена, и преди да сляза, се уверих, че оставям достатъчно аванс, за да компенсира покачващото се ниво.

Водата покриваше кея и стигаше почти до коленете ми. Внимавах къде стъпвам и заджапах към хангара, който сякаш се беше смалил почти наполовина заради вълните, които се блъскаха в каменните стени. Докато се изкачвах по стъпалата, видях, че дървеният капак на малкия люк се е отворил и се блъска в стената отвътре. Въжето, което го придържаше, сега се вееше свободно. Не си направих труда да спирам, вятърът пак щеше да го отвори. Бързах да стигна на сухо, а и исках да разбера какво прави сър Стивън тук.

Водата се стичаше от краката ми, докато прескачах стъпалата, като се питах какъв ли важен проблем е довел бащата на Лео Вилиърс до хангара в тази стихия. Когато стигнах до края на стълбите, видях как шофьорът му Портър се отдалечава от къщата за гости към голямата черна кола. Носеше дебел шлифер, но беше без шапка, очевидно времето не му пречеше. Вятърът и дъждът сигурно бяха заглушили приближаването ми, понеже той не ме забеляза, докато не го заговорих.

— Мен ли търсиш?

Потър рязко се обърна. Втренчи се в мен, после се усмихна автоматично.

— Ти пък откъде изникна? Изплаши ме до смърт.

Той захвърли цигарата, която криеше в шепата си. Тя изсъска по мокрия чакъл, когато шофьорът ми посочи даймлера.

— Сър Стивън би искал да поговорите.

Нямах представа какво би могъл да иска бащата на Лео Вилиърс, нямах и желание да говоря с него, но едва ли бих могъл да откажа. С надеждата разговорът да е кратък, тръгнах към даймлера, докато Портър отваряше задната врата.

— Той е тук, сър Стивън.

Стоеше любезно до черната кола, изнесъл напред облечената си в ръкавица ръка. Ботушите ми жвакаха при всяка крачка и болезнено осъзнавах колко съм мокър и опърпан. Но притеснението, което ме обзе, нямаше нищо общо с това. Забавих крачка, питайки се откъде сър Стивън би могъл да знае, че съм в къщата за гости? И защо не се е обадил по телефона, ако е искал да говори с мен? Стрелнах с поглед захвърлената от Портър цигара.

Спрях.

Шофьорът търпеливо стоеше до отворената врата на колата, а водата се стичаше по голата му глава. Белязаното му от шарка лице беше покрито с тъмни петна, като порязвания при бръснене. Погледът ми се плъзна по черните кожени ръкавици, по официалните черни обувки, сега кални и мръсни. Бяха градски обувки, от тези с гладки подметки.

Като отпечатъците в кръвта на Лънди, които бях видял в крепостта.

— Доктор Хънтър — подкани ме Портър, все още застанал пред отворената врата.

Успях да заговоря:

— Мислех, че на сър Стивън не му допада да пушиш.

Любезната усмивка насреща не трепна.

— Сигурен съм, че ще ми се скара. А сега, ако нямаш нищо против…

Не виждах какво има на задната седалка. Вратата зееше отворена срещу мен и прошарените от дъжда тъмни прозорци закриваха всичко в колата. Погледнах към къщата за гости.

Вратата зееше, рамката бе изкъртена при ключалката.

Дъждът продължаваше да се лее, а двамата с Портър се гледахме през паркинга. Той бутна вратата на колата.

— Струваше си да опитам.

Сърцето ми препускаше. Нямах представа защо е тук, но знаех какво означава. И докато умората ме напускаше, осъзнах, че няма да ме остави да си тръгна, щом съм го видял. Както не бе оставил Стейси Кокър.

И Лънди.

Портър изсумтя, когато ме видя да поглеждам към колата си.

— Аха, давай. Просто ще те почакам тук да я отключиш!

Отказах се от идеята, нямаше начин да мина покрай него.

Кимнах към малките пръски кръв по нашарените му от белези бузи и се постарах да си придам небрежен тон като него.

— Не е добър ход да стреляш по стоманена врата. Късмет си извадил, че не си си изгубил окото.

— Аха, късметлия съм си.

Портър погледна покрай мен към стълбите, които водеха надолу към кея, все едно проверяваше дали не идва още някой. Почти по навик размърда свитите си юмруци, като напъха по-плътно пръсти в ръкавиците.

— Е, къде са?

— Къде да е кое?

— Виж, имах гаден ден и наистина не съм в настроение. Просто ми кажи къде са.

Почувствах се като участник в сюрреалистичен кошмар.

— Нямам представа за какво говориш.

На лицето на шофьора вече липсваше усмивка.

— Не ме мотай. Къде са парите?

— Какви пари? Нямам…

— Виж, тъпо копеле такова, давам ти последна възможност — изплю се Портър. — Петстотинте хилки на Вилиърс бяха скрити в бюфета в къщата на Холоуей. Къде са?

Казаното от него просто не се връзваше. Петстотин хиляди бе сумата, поискана от Ема Дерби и Марк Чапъл в замяна на снимките. Но според Кларк Лео Вилиърс не бе платил на изнудвачите.

За това ще се тревожиш после.

— Къщата изгоря…

— Знам, че изгоря, но парите вече бяха изчезнали! Някой ги е взел, а Холоуей не би имал полза от тях, дори ако знаеше какво представляват. Освен полицията вътре сте влизали единствено ти и сестрата на Дерби. Така че пак ще те попитам. Къде са шибаните пари?

— Полицията претърси къщата, те…

— Полицията влезе там след мен — уточни шофьорът с театрално търпение. — Ако бяха открили парите, старецът щеше да чуе, аз също. Пробвай пак.

Вече бях минал през шока и започвах да сглобявам подробностите. Под "стареца" явно имаше предвид сър Стивън. Не знаех откъде са дошли парите, но Портър очевидно ги беше крил в къщата на Едгар. И макар да нямах представа кой ги е взел, знаех какво е открил в къщата вместо парите.

— Струваше ли си да убиваш Стейси Кокър заради тях?

Ако имах някакви съмнения, реакцията му ги опроверга. По лицето му пробяга изражение, което напомняше срам, но то изчезна почти веднага.

— Зададох ти въпрос.

— Тя всъщност видя ли те, или просто я удуши за всеки случай?

— Последен шанс. Ще ми кажеш ли?

Нямаше следа от угризения. Понечих да повторя, че нямам представа — че не знам нищо за никакви пари. Но дори да ми повярваше, Портър не би ми позволил да разкажа никому. Бях видял с очите си какво е причинил на Марк Чапъл, който е тренирал бойни изкуства и е бил далеч по-млад и по-силен от мен. Не си правех илюзии, че имам какъвто и да е шанс срещу този човек. Това оставяше само една възможност.

Портър сви рамене и тръгна напред.

— Добре, щом така искаш.

— В багажника са.

Той спря и внимателно проследи как ровя в джобовете си за ключовете на колата. Извадих ги и ги вдигнах да му ги покажа.

— Ето!

Хвърлих му ги твърде силно с надеждата, че няма да ги хване. Но той замахна и ги грабна във въздуха. Зяпна ме.

— Всичко е там — допълних.

— Дано да е така!

Усетих тръпките на адреналина, докато Потър се насочваше към колата ми. Не откъсваше очи от мен, докато люлееше ключодържателя на пръста си. Заставих се да отвърна на погледа му, докато ключалките щракваха. Все още загледан към мен, Портър посегна към багажника. Стоях неподвижен, докато не го отвори. Той вдигна капака и надзърна вътре.

Обърнах се и хукнах.

Чух как започна да ругае и се затичва след мен, докато прескачах стъпалата към кея. Лодката ми се струваше най-добрата възможност, но щом видях къде е, незабавно осъзнах грешката си. Бях заложил на това да си дам достатъчно време да скоча и да освободя въжето, преди Портър да ме докопа. Макар че нямаше да имам време да запаля двигателя, бързото течение щеше да отнесе лодката веднага щом я отвържа. Но бях забравил за аванса, който оставих на въжето заради надигащия се прилив. Приливът бе отнесъл лодката до самия му край и сега, блъскана от прииждащите вълни, тя се въртеше като вързано животно на поне два метра от края на кея.

Не бих могъл да я издърпам навреме.

Стъпките на Портър отекваха над мен, докато скачах на малката платформа. Вълните почти я достигаха и кеят едва се виждаше под тях. Бях в капан. Не ми оставаше друг избор, освен да рискувам и да се хвърля в буйния поток. Но точно когато се канех да изтичам по последните няколко стъпала и да се хвърля във водата, нещо хлопна от едната ми страна. Развързан, капакът на люка в стената плющеше на вятъра и предлагаше изглед към тъмната вътрешност на хангара. Стъпките на Потър изтрополиха по металните стъпала зад мен и аз хлътнах вътре.

Цопнах в тъмната и студена вода. Поех си въздух, стиснах капака на люка и се опитах да го затворя. Капакът се огъна, когато Потър се хвърли отгоре му и успя да промуши ръка през малката дупка. Водата плискаше в лицето му, докато се мъчех да го задържа навън, а наводненият кей скърцаше и пукаше под мен. Нещо ме побутна по крака и на ивицата светлина от отвора открих, че е счупеното весло, с което бях тръгнал из Бакуотърс. Облегнах тежестта си на дървения капак, грабнах веслото от водата и забих назъбения му край в облечената в ръкавица длан на Портър. Блъсках по нея, докато той не издърпа ръката си с ръмжене.

Люкът се хлопна. Секунда по-късно изплющя зад гърба ми, когато шофьорът го ритна, но сега предимството беше на моя страна. Притиснах рамо към неодяланите греди и ги удържах на място, докато ритниците спряха.

Във внезапната тишина около мен заплиска вода. Чувах тежкото дишане на Портър отвън.

— Много умно, шибаняко! Какво ще правиш сега, а?

Нямах представа. Люкът се отваряше навътре, така че той не би могъл да влезе, ако остана, където бях. Но и аз не можех да изляза. Треперейки, се огледах наоколо. Водата стигаше до кръста ми и продължаваше да се покачва. През процепите на дървената врата се процеждаха вертикални ивици гаснеща светлина. Различавах голяма част от боклуците, които плаваха наоколо, но никой от тях не ми изглеждаше полезен. Отблъснах продупченото кану, което се удряше в мен като настоятелен кон, и извадих телефона от джоба си. Беше прогизнал, но си струваше да опитам. Екранът остана тъмен.

Така, значи да не се надявам на помощ. Опитах се да запазя спокойствие и да премисля вариантите си. Нивото на водата в хангара вече ми се струваше по-високо, но заедно с него се вдигаше и водата отвън. Потокът беше студен, но не чак опасен за живота, а и Портър би трябвало да бърза да се махне оттук. Беше убил полицай. Не можеше да си позволи да си губи времето и да чака, докато приливът ме принуди да изляза.

После си спомних, че има пушка, и от облекчението ми не остана и следа.

— Там ли си още, или се удави? — подвикна той.

Притиснах ръце към капака, изучавайки грубото дърво. Колкото и да бе здраво, не би могло да удържи изстрел от пушка.

Обадих се през капака на люка.

— Не си влошавай положението!

Гласът ми прозвуча дрезгаво от студа и изтощението. Отвън ми отговори кисел смях.

— Нямам такива намерения. Веднага щом ми кажеш къде са парите, се махам.

Пак същата тема.

— Казах ти, че не знам нищо за никакви пари.

Облегнах глава на неравните дъски.

— Преди малко каза, че са в колата ти, така че защо да ти вярвам?

— Защото това не помага на никого. Убил си полицай. Наистина ли смяташ, че ще стигнеш далеч?

— Тревожи се за себе си. Водата сигурно се е покачила доста там, вътре. Обзалагам се, че ти замръзват топките.

Опитвах се да не обръщам внимание на студа и мислех за пушката. Мобрито сигурно беше в даймлера, но ако Потър се качеше да го вземе, аз щях да стигна до лодката. Очевидно му бе хрумнало същото, иначе вече щеше да е отишъл.

— Знаеше ли, че Лео Вилиърс още е жив?

— Няма майтап.

Разбира се, че е знаел, порицах се сам. Нали затова бягаше. При условие че Вилиърс се оказа не само жив, но и невинен, щеше да е само въпрос на време, преди полицията да започне да търси други заподозрени.

— Баща му ли ти каза? — попитах с ясното съзнание, че колкото по-дълго стои тук, далеч от пушката, толкова повече везните се накланят в моя посока.

— Да не мислиш, че старецът ще си признае, че синът му се е върнал като жена? Сякаш ще го тръби на всеослушание!

Тихият плясък на водата издаде, че Потър се движи. Заслушах се за знак, че се качва по стълбите, готов да изтичам към лодката.

— Как разбра? — продължих да питам.

— Возех го, когато от полицията се обадиха да съобщят новината. Трябва да се грижим сър Стивън да е доволен, нали?

— Говори с тях пред теб?

— Ще се изненадаш какви неща чува човек, когато го смятат за даденост.

Долових нотка на горчивина, но я подминах, загрижен повече за онова, което правеше Потър. Чувах как се движи из водата и се опитва да е тих.

— Така ли откри и че сме тръгнали за морската крепост?

— Да, това не го очаквах. Направо щях да се надрискам, когато спомена морската крепост, честно ти казвам. Нямах търпение да оставя стареца, за да проверя какви ги вършите там.

Гласът му идваше от по-далеч, по-скоро откъм кея, отколкото откъм стълбите. Напрегнах се да разбера какво прави, като се надявах да не развързва лодката.

— Не трябваше да убиваш Лънди.

— Кажи ми нещо, което не знам.

— Тогава защо го направи? — почти изкрещях, неспособен да прикрия болката в гласа си.

— Нямах избор. Дори не знаех, че е с вас, преди да го видя. От това, което чух, звучеше все едно само ти и сестрата сте там.

— Значи си планирал да убиеш само нас, така ли? И после какво? Да се опиташ да го маскираш като поредната злощастна случка с лодка?

— Не съм планирал да убивам никого, ясно ли е? Исках само да си върна шибаните пари. Божичко, да не смяташ, че съм искал всичко това?

Шляпането се усили, явно се връщаше, където и да беше ходил.

— Виж, нещата излязоха извън контрол. Ако се предам, ще кажеш ли добра дума за мен?

Това беше последното, което очаквах. Гласът му звучеше наблизо — явно отново бе точно зад люка. Поколебах се, разтреперан в студената вода. Не му вярвах, но и не разбирах какво е намислил.

— Добре — съгласих се. — Но ще трябва да…

Едва се задържах на крака, когато люкът се огъна под нов удар. Водата се разплиска, когато се изправих и го подпрях. Чувах тежкото дишане на Портър отвън. Почти ме бе хванал, но сега опитът му се бе провалил и нямаше опора, за да си проправи път навътре. Люкът подскочи под последния удар, преди да се откаже.

— Стига де, това е шибана глупост! — изръмжа раздразнено. — Просто ми кажи къде са парите и ще те пусна.

— Не знам нищо за никакви пари! — изкрещях и заклиних счупеното парче от веслото между дъските на площадката и капака на люка. Нямаше да го задържи дълго, но можеше да ми даде няколко секунди, ако Портър пак се опита да ме изненада. — И все пак от кого ги открадна? Или и ти си изнудвал Лео Вилиърс?

— Не съм шибан крадец! А ако исках да го изнудвам, щях да съм го направил преди години! — звучеше искрено обиден. — Опитах се да ги отърва, както винаги! Онази кучка Дерби и приятелят й имаха снимки на Лео по готини парцалки и поискаха половин милион, за да не ги разпространят. Половин милион! Малкият дрисльо Лео си плю на петите, когато разбра, така че те отидоха при стареца. Казах му да не плаща, но, о, не! Не може всички да научат, че синът му обича да си играе на Барби, нали?

Горчивината се върна. Чувах, че Потър се отдалечава от люка. Сега пък какво? Нервно погледнах портата, която преграждаше изхода към потока. Плискащите се вълни вече стигаха над средата на дървената врата.

Погледнах греблото, надявайки се, че ще издържи.

— И какво стана? Уби ги и взе парите? Хайде де, какво правиш там?

— Нямах никакво намерение да позволя на някакви аматьорчета да се намесват, не и след всичко, което направих за Вилиърс.

Чувах го как крачи отвън, опитвайки се да не вдига шум, докато газеше из водата.

— Всеки идиот можеше да се сети, че снимките са направени от морската крепост. Искаха парите при стридоловната база, затова, след като оставих чантата, се върнах в Уилитс Пойнт да наблюдавам. Чаках, докато не видях някаква лодка да отива към кулите, а после взех лодката на Лео и тръгнах натам. Мислех да взема парите и може би да ги посплаша малко, но толкова.

Очевидно продължаваше да се движи, но гласът му звучеше някак приглушено. Беше трудно да определя къде е.

— И? Какво се обърка?

Боже, какъв студ! Обгърнах се с ръце и се напрегнах да доловя движенията на Потър.

— Шибаният негодник! — В гласа на Портър прозвуча отвращение. — Започна да ми се дуе, да се прави на голям мъжага! Да разправя дивотии как не трябвало да се закачам с него, понеже имал черен колан. Все едно сме на проклетото доджо… Така че го ударих.

— С ръба на дланта, а? — попитах, а зъбите ми затракаха.

Последва пауза.

— Точно така. Смятах, че накривеният нос може да го вкара в правия път, да му развали хубавото личице. Нямах намерение да го убивам, но скапанякът си го изпроси.

— И Ема Дерби ли си го изпроси?

Не последва отговор. Напрегнах се, отчаян да доловя някакъв знак какво се кани да направи. Водата вече плискаше до гърдите ми и изсмукваше и малкото ми останала топлина. Не знаех колко още ще мога да остана тук.

— Какво направи с тялото й? — попитах, като се постарах гласът ми да не трепери. — И нея ли закара в Бакуотърс, след като я хвърли от кулата?

— Наполовина си прав…

Звучеше разсеяно. Нямах представа какво значи отговорът му, но ми беше прекалено студено, за да го мисля.

— А сър Стивън? Той знае ли?

Последва тишина. Разбира се, че не е знаел, помислих си унило. Портър нямаше да може да задържи парите, ако работодателят му знаеше какво е направил. Студът ме забавяше и ми пречеше да мисля ясно. Но трябваше да го накарам пак да заговори, за да знам къде е.

Започнах да обмислям нов въпрос, когато нещо изведнъж закри слабата светлина, която се процеждаше през дървените процепи. Обърнах се и видях пред тях да преминава сянка. Веригата на катинара изтрака, когато Портър започна да я дърпа. Изоставих люка, докато портата се тресеше и бясно се спуснах натам, но в паниката си бях забравил, че съм на по-високата площадка. Бях направил едва няколко крачки, когато кракът ми се плъзна от ръба и паднах в дълбокото.

Това ме спаси. Докато се качвах, вратата изведнъж замря. Сянката зад нея изчезна и Портър зацапа обратно към площадката. Вече не се опитваше да пази тишина, докато бързаше към люка, от който ме бе подмамил да се отдалеча. Ако бях стигнал до портата, нямаше да успея да се върна навреме, бях на косъм дори сега. Тежкият найлонов дъждобран бе като котва, под достигащата до гърдите ми вода. Сякаш се опитвах да тичам в кошмар на забавен каданс. Чувах как Портър джапа покрай стената, докато бързаше да стигне преди мен.

Успя. Видях как дървеният капак се огъва под напора на удара му и опира в греблото, което бях вклинил там. Чу се силно изпукване и веслото се разцепи, а аз се хвърлих срещу капака и го затворих. Стегнах се и изплюх солената вода, нахлула в устата ми, докато по капака се сипеха бесните удари на Портър.

— Мамицата ти!

Ударите спряха. Чувах задъханото му дишане и отчаяните ругатни. Облегнах глава на неравните мокри дъски, останал без дъх и разтреперан от студа. Бях прогизнал и нивото на водата продължаваше да се покачва. Портър за малко да ме измами на три пъти! Нямаше да мръдна от люка, докато не се убедя, че си е отишъл.

— Виж, това е пълна тъпотия — пророни той с дрезгав от разочарование глас. — Искам само парите. Щом ми кажеш къде са, и ще те оставя на мира.

Дори нямах сили да крещя.

— Продължавам да ти повтарям, че не знам нищо за никакви пари. Няма значение колко пъти ще питаш, отговорът е само един. Не знам!

От другата страна цареше тишина, но чувах дишането му и знаех, че още е там. Най-после проговори.

— Е, изборът си е твой. Не казвай, че не съм те предупредил.

Чух го да джапа през водата и да тръгва по стълбите. Напрегнах се, мислейки си за пушката. Или готвеше поредния номер?

— Какво ще рече това? — попитах.

Гласът му се разнесе от по-високо — беше стигнал до площадката отгоре на брега.

— Само двама души са могли да вземат парите от къщата на Холоуей, преди да пристигне полицията. Ако ти не знаеш къде са, тогава остава сестрата на Дерби.

— Не, чакай! — извиках. — Тя не знае нищо. Чакай!

Само че стъпките му вече се бяха отдалечили. Мисълта, че Портър отива при Рейчъл ме хвърли в паника. През главата ми премина, че това е поредният трик, за да ме изкара навън, но нямаше значение. Грабнах счупеното весло, рязко отворих капака и се приготвих да посрещна ново нападение. Не се случи нищо. Погледнах навън. Потокът беше придошъл и бърз, но не забелязах никой да ме дебне в здрача. След това от брега горе се разнесе шум.

Двигател на кола.

Значи Портър си тръгваше. Не усетих облекчение, само вледеняващо чувство за гибелна опасност. Умът ми препускаше, докато се напъвах да се покатеря през люка. Телефонът ми не работеше и не можех нито да предупредя Рейчъл, нито да се обадя в полицията. А и ключовете от колата ми бяха в него. Единствената ми надежда беше лодката. Ако още бе там, имах шанс.

Бях се измъкнал наполовина от люка, когато забелязах, че шумът от двигателя се усилва. Не ми звучеше достатъчно басов или мощен, за да е на даймлера, и внезапно осъзнах защо. Гумите заскърцаха по брега, а аз задрапах да се изхлузя през люка обратно в хангара.

Миг по-късно колата ми връхлетя през дървенията над мен.

30

Падах в ледената вода, а стената зад мен се разлюля под зверския напор. Не чувах и не виждах. Не можех да дишам. Блъсках във водата, но бях изгубил усещане за посока. Нещо ме удари по главата. Отплувах настрани, убеден, че пада цялата стена, а след това главата ми се подаде на повърхността. Напълних дробовете си с въздух и солена вода. Кашлях и се борех да дишам, като същевременно се мъчех да остана на повърхността. Краката ми вече не достигаха дъното и тежкият дъждобран се напълни с вода, заплашвайки да ме повлече надолу. Въздухът беше пълен с прахоляк, отзвуците от сблъсъка все още отекваха и аз се въртях и гърчех, когато нещо ме блъсна в раменете. Обърнатото кану плаваше зад мен като гърбат кит и бавно се въртеше в кипналата вода.

Преметнах ръка през него и благодарно се вкопчих в гладкия му корпус. Задъхан, погледнах към мястото, където стоях допреди малко. През портата на хангара нахлуваше достатъчно бледа светлина, за да видя, че каменната стена около люка е изкривена напред.

В отвора бе забит смачкания калник на колата ми.

Заля ме вълна на отчаяние. Водата вече ближеше стените високо над средата им и продължаваше да се покачва. Не след дълго цялото долно ниво щеше да е под вода. И аз заедно с него.

Но Портър щеше да е стигнал до Крийк Хаус преди това. А Рейчъл нямаше да е сама там. Траск беше в ареста, но Фей, а вероятно и Джейми, щяха да са в къщата. Портър вече беше убил ранена тийнейджърка и невъоръжен полицейски инспектор.

Нямаше да остави живи свидетели.

Заритах към потопената площадка на кея, но когато се качих на нея, изгнилите дъски се откъртиха от повредената тухлена стена и ме хвърлиха обратно във водата. И без това вече бях видял достатъчно — отворът бе безнадеждно блокиран.

Отново се хванах за кануто и се опитах да принудя размекнатия си мозък да мисли. Мракът в хангара се сгъстяваше. Здрачът навън прерастваше в нощ и скоро щеше да стане твърде тъмно, за да виждам. Стиснал кануто, изплувах до портата. Знаех, че няма особена вероятност да я отворя, след като Портър не беше успял, но трябваше да опитам. Катинарът и веригата се намираха отвън. Пуснах кануто, заритах с крака и пъхнах длани през тесните процепи на вратата. Дъските ожулиха кокалчетата ми, докато със замръзнали пръсти опипвах за катинара. Беше покрит с ръжда и неотварян от години. Задърпах го с всички сили, а после заудрях самата врата, за да проверя дали има шанс да счупя просмуканите с вода греди.

Но те бяха прекалено здрави, а аз нямах повече време за губене. Отказах се и отново хванах кануто. Не можех да мина нито през портата, нито през люка. Оставаше ми една последна възможност.

При това Портър не би могъл да знае за нея.

Светлината не стигаше, за да видя тавана, но очевидно се намираше извън обхвата ми. Треперещ от студ, разрових плаващия около мен боклук, докато не открих счупеното весло. Дръжката му беше цепната от опита на Портър да мине през люка, но все още беше достатъчно дълго за целта ми. Доплувах до средата на помещението и се закрепих с една ръка за кануто, а с другата протегнах греблото към сенките. Разчитах единствено на допира, като влачех върха напред-назад по неодяланите греди. Чу се тупване, когато ръбът задра в нещо.

Резето на капака към апартамента отгоре!

Бях го ругал, когато си удрях пръста на халката под килима, но сега той беше единствената ми надежда за измъкване. Молейки се да не е с катинар или закован, опитах да избутам резето с веслото, но бързо се отказах. Беше прекалено тромав инструмент. Ако възнамерявах да отворя капака, налагаше се да го направя с ръка. Опитах да изскоча нагоре, но не можах да се добера до тавана. Оставаше ми кануто. В корпуса зееше назъбена дупка, по-голяма от юмрука ми, която щеше да го потопи, ако го обърна в нормално положение, така че вместо това се изкатерих на преобърнатия му корпус. И така не се получи — щом отпуснах тежестта си, водата бликна през дупката и кануто потъна под мен. Слязох и го оставих да се издигне отново. Огледах се наоколо, но дори ако между плаващите боклуци имаше нещо полезно, отвън беше станало твърде тъмно, за да го видя. Хайде де, все нещо трябва да има? Бях запазил обемистия дъждобран заради минималната изолация, която предоставяше. По-важното в случая бе, че дебелият найлон е водоустойчив.

Ритах с крака, за да държа главата си над повърхността и смъкнах дрехата. С вледенени ръце я свих на топка и я натиках в дупката в корпуса на кануто. Тапата беше примитивна, но не разполагах с нищо друго. С надежда да издържи достатъчно дълго, пак се изтеглих върху преобърнатото кану. То се изплъзна изпод мен. Изплюх солена вода и опитах отново. Пак се плъзна, но този път успях да се удържа върху него и го яхнах като кон.

Сега таванът се оказа на няколко пръста над главата ми. Но кануто вече започваше да потъва. Завъртях се тромаво и сляпо заопипвах долната страна на капака, докато не намерих ръждивото резе. Стиснах го с обезкървените си пръсти и се помъчих да го дръпна. Беше здраво заклещено. Кануто потъваше все по-бързо и аз задърпах резето с всички сили, без да обръщам внимание на острите метални ръбове.

Без предупреждение то се изстреля назад и посипа лицето ми с парченца ръжда. Нямах време за облекчение. Вдигнах ръце към капака и бутнах. Кануто се залюля, но капакът не помръдна. Повторих опита. Този път усетих леко изместване.

Пак натиснах. Капакът се вдигна малко повече и ми позволи да пъхна ръка.

Но кануто се местеше под мен. Надигнах се и вмъкнах и другата си ръка. После, ритайки с крака, успях да провра и главата и раменете си. На гърба ми се стовари тежест. Подадох се изпод дебелия килим, който притискаше капака към гърба ми, и използвах и последната си капка сила, за да се изтегля нагоре в апартамента. Задъхан се проснах по лице върху дюшемето. Точици светлина се въртяха в мрака, докато вдишвах прясната миризма на боя. Исках единствено да лежа, но се насилих да стана.

Изпълзях изпод килима и тромаво се изправих на крака. Апартаментът тънеше в мрак. Олюлявайки се като едва проходило бебе, заопипвах за ключа на лампата, докато треперех от студ и ръсех вода навсякъде. Всичките ми инстинкти крещяха да тръгна след Портър, но в това състояние нямаше да съм полезен на никого. Дори все още да не бях жертва на хипотермия, скоро щях да стана. Нуждаех се от топлина и калории, и то бързо.

Примигвах, когато лампата светна и разкри хаоса, оставен от шофьора след обиска. Чекмеджетата и шкафовете бяха изпразнени, а съдържанието им — пръснато, но без да иска ми беше направил услуга. Беше катурнал дивана и по този начин го бе преместил от килима. Ако не го бе направил, едва ли щях да успея да отворя капака. Пръстите ми бяха изтръпнали и безчувствени. Треперех неконтролируемо, когато си смъкнах ризата и започнах енергично да се разтривам с кърпата от кухнята. Чантата с резервните ми дрехи беше заключена в багажника на колата, но якето, което взех назаем от Траск, още бе в гардероба. Навлякох го на голо, благодарен за дебелата вълнена подплата. Не можех да сторя нищо за панталоните и ботушите си, но те и бездруго пак щяха да се намокрят. На кухненския плот се намираше кутията с кучешкия десерт, донесен от Рейчъл. Отворих я припряно и натъпках всички парчета в устата си, принуждавайки се да преглътна богатата смес от шоколад и въглехидрати. Нямах повече време. Спрях само колкото да грабна един нож от разпилените прибори и хукнах към вратата.

Навън беше паднала нощ. Дъждът беше спрял и между валмата разкъсани облаци се виждаха парчета ясно небе, осеяно със звезди. Но вятърът не утихваше и още преди да завия зад ъгъла на къщата, вече чувах преливащия поток. Колата ми се беше вклинила накриво сред останките от стъпалата и вече бе наполовина скрита от водата. Потокът се бе разлял далеч извън бреговете си и превръщаше блатото и полята в неравно езеро. Само по-високите места около къщата оставаха над прилива, но ако потокът продължеше да се вдига така, бе само въпрос на време.

Тревожех се, че лодката може да е изчезнала, че Портър я е развързал, за да ме остави тук, но тя все още си беше на мястото, светлият й силует танцуваше на края на въжето. Подпирайки се на колата, се спуснах надолу по брега и в потока. Студените вълни ме блъснаха, когато нагазих по потопения кей към лодката. Хванах се за мокрото въже, придърпах я и се качих. Възелът на въжето беше под водата, така че го прерязах с кухненския нож и то се скъса с плясък. Течението незабавно понесе лодката и я изнесе в средата на потока, а аз се присвих до мотора и се опитах да го запаля с вцепенени пръсти. Запали на втория опит. Дадох газ докрай, сгуших се на дъното и се изстрелях с рев по наводнения поток.

Но знаех, че ще съм закъснял.

Портър вече сигурно бе стигнал до Крийк Хаус. Твърде много време ми отне да изляза от хангара за лодки, а той несъмнено бе давал колкото се може повече газ по тесните пътища. Дори ако стигнех навреме до къщата, нямах идея как да постъпя. Портър беше бивш военен, а кухненският нож нямаше да е от полза срещу пушката. Докато студеният вятър ме блъскаше в лицето, не спирах да се чудя защо не бе отишъл за краденото мобри, докато ме държеше в капан. Дори да бях успял да стигна до лодката, преди да се върне, пак щях да съм в обхвата на оръжието. Усетих искрица надежда, че може би вече не е в него, че се е отървал от пушката, след като е застрелял Лънди. Но не можех да си позволя да го повярвам. По-вероятно бе да е решил, че няма да му трябва.

Особено когато може да засили собствената ми кола отгоре ми.

Луната се показа иззад накъсаните облаци, очерта силуетите на потопените дървета и хвърли сребърно сияние по черните води, които лодката пореше. Ако от вълните не стърчаха туфи тръстики и треви, щеше да е невъзможно да се определят бреговете на потока. Опитвах се да не мисля за това, което става в Крийк Хаус, и се съсредоточих да държа лодката в най-дълбоката част на канала, настрани от плаващите боклуци, но мисълта ме гнетеше. А после проблясващата светлина на луната разкри пред очите ми гледка, която прогони всичко друго от ума ми.

Наводнението изкривяваше всички белези на сушата и отличителни знаци, но от едната страна виждах дългия криволичещ жив плет, който минаваше покрай пътя.

Черният даймлер бе заседнал в наводнения овраг.

За малко да преобърна лодката, когато скочих на крака да го разгледам по-добре. Шофьорската врата на голямата кола зееше отворена и малките вълнички преливаха през прага. Портър беше направил същата грешка, която и аз допуснах на брода — беше подценил дълбочината на водата или се бе надявал все пак да премине с колата. Не беше успял.

Самият той не се виждаше никъде. Огледах пътя с надеждата да го забележа някъде наблизо, но като изключим колата, беше пусто. После потокът направи завой и изгубих даймлера от поглед.

Но за първи път, откакто се качих на лодката, си позволих да се надявам. Макар да не се залъгвах, че е възможно да се откаже, без колата на Портър щеше да му се наложи да измине остатъка от пътя през наводнението пеша.

Все още имаше шанс.

Стисках здраво лоста за газта, все едно така можех да увелича скоростта на двигателя. Лодката вече се носеше възможно най-бързо, но дори с помощта на течението движението й ми се струваше влудяващо мудно. Цяла вечност не различавах нищо друго освен наводнената равнина и мрак. След това през завеса от размахани клони зърнах светините от дома на Траск.

Стисках зъби, сякаш исках да накарам лодката да се движи по-бързо, но тя продължаваше напред с все същата спокойна скорост. Светлините постепенно растяха и се превърнаха в дълга лента големи прозорци с по-малък жълт квадрат от една от спалните под тях. Постепенно започнах да различавам вътре силуети и цветове. Движение. Взирах се отчаяно да различа подробности. Потокът ме понесе по поредния завой и горичката пред паркинга се изпречи между мен и къщата, а грейналите прозорци се изгубиха за цяла агонизираща минута. После постепенно се появиха отново.

Вълните ближеха бетонните подпори, но Крийк Хаус се издигаше величествено над стихията. Прозорците на горния етаж показваха ясно осветената стая от другата страна. Виждах Рейчъл и Фей на дивана, момиченцето — умиротворено сгушено в леля си, която четеше книга. В по-малкия прозорец забелязах как Джейми се взира мрачно в компютърен екран на бюрото си.

В безопасност.

Благодаря ти, Боже! Отпуснах се на седалката, изведнъж покосен от силата на облекчението. Очертани в мрака, прозорците показваха ярко осветената вътрешност на къщата като на ням филм. С приближаването си различих устата на Рейчъл да се движи беззвучно — четеше на Фей. На долния етаж, под примигващата светлина на компютъра, Джейми седеше със скрито в дланите си лице.

Никой от тях дори не поглеждаше навън. Двойният стъклопакет щеше да приглуши шума от приближаването на лодката, а аз добре знаех колко непрогледно става стъклото през нощта. Щом лампите се включеха, френските прозорци се превръщаха в огромно огледало и дори някой от къщата да бе погледнал навън, щеше да види само собственото си отражение.

Но това нямаше значение, важното бе, че пристигнах навреме. Насочих лодката към понтонния кей, докато обмислях как да подходя. Не исках да губя време с продължителни обяснения, тъй като Портър все още беше някъде отвън. Най-важното беше да ги изведа от къщата колкото се може по-бързо. Всичко останало можеше да почака, докато ги кача на сигурно в лодката и се махнем оттук.

Вече бях почти до кея, когато Рейчъл вдигна глава от книгата. Погледна през рамо към стълбите и в същото време на долния етаж Джейми се извърна към вратата на стаята си. Внезапно изстинах, осъзнавайки какво се случва.

На вратата имаше някой!

Рейчъл каза нещо на Фей и остави книгата. Понечи да се надигне, но в стаята под тях Джейми се изправи и извика нещо. След това излезе.

Да отвори вратата.

— Не!

Лодката се разлюля, когато скочих на крака.

— Рейчъл! Рейчъл!

Бясно размахвах ръце. Но тя не можеше да ме види или чуе. Зад тъмното огледало на стъклото бях невидим. Докато лодката минаваше последните метри, можех само да гледам как се заслуша в нещо отдолу. Внезапно и двете с Фей трепнаха. Рейчъл извика нещо и скочи на крака. Изтича към стълбите, но бе стъпила едва на второто, когато Джейми се показа, като се препъваше.

Зад него беше Портър.

Мокър и покрит с кал, шофьорът изкрещя и посочи към Рейчъл. Объркана, тя поклати глава. Той направи крачка към нея, обвинително размахвайки пръст.

Джейми се изправи и се хвърли към него, а после залитна назад, когато Портър заби дланта си в лицето му. Прозорецът заглуши писъка на Фей, докато брат й се премяташе по стълбата.

След това Портър се извърна отново към Рейчъл. Тя застана пред Фей, по лицето й се четеше странна смесица от ужас и решителност.

— ПОРТЪР! — изкрещях. — ОСТАВИ ГИ НА МИРА, ТУК СЪМ, ОТВЪН!

Вятърът отнесе виковете ми. Видях как Рейчъл грабва един фенер и го хвърля по Портър. Затанцуваха налудничави сенки, а той се наведе и фенерът се строши беззвучно в стената. Рейчъл посегна към съседната ваза, но шофьорът я хвана за ръката. Дръпна я и я удари през лицето. Тя падна на едно коляно и видях как Портър я дърпа за косата.

— НЕ! — извиках. И ги изгубих от поглед, докато лодката минаваше под прозореца.

Вече бях стигнал до кея, но не забавих скорост. Перката се заби в тинята и чакъла, но аз натиснах отново газта и изстрелях лодката право по наводнения бряг покрай къщата. Пренесе ме на още няколко безценни метра, преди да застърже в сушата. Още забавяше ход, когато изскочих и заджапах през дълбоката до колене вода. Стисках ножа, който бях взел от къщата за гости, но нямах план, нито идея какво ще правя, когато се втурнах по стълбите. Коридорът тънеше в мрак, вратата беше открехната. Избутах я встрани и се затичах.

Бях стигнал до стълбите, когато изтрещя изстрел.

Олюлях се, сякаш съм улучен. Не, помислих си вцепенено. Не! Не! Не! В следващия миг вече тичах по стълбите. Нахлух в стаята на горния етаж.

И застинах.

Димът все още не се беше разсеял. Във въздуха смърдеше на барут и кръв. Рейчъл беше коленичила на пода и прегръщаше Фей. И двете плачеха, но като изключим посинялата буза на Рейчъл, изглеждаха невредими.

Изстрелът бе улучил Портър между лопатките. Беше го запратил в лавиците и сега той лежеше проснат сред разпилените книги. Тръгнах към него, но когато видях размерите на раната в гърба му осъзнах, че няма смисъл.

Погледнах към Джейми, който стоеше наблизо. От носа му течеше кръв, а замаяният му поглед бе красноречив като самопризнание. Макар все още да опираше приклада на пушката в рамото си, не оказа съпротива, когато внимателно му я взех.

Снимката, която Лънди беше изпратил, не стигаше да покаже цялата красота на поръчковото мобри. Прекрасно изделие, дело на майстор. Двете дула бяха вградени в златист орехов приклад, украсен с гравирани сребърни странични панели. На тях с елегантен шрифт бяха изписани два инициала.

Л.В.

31

Три седмици след наводнението Рейчъл се обади да каже, че трябва да поговорим. Не каза защо, но гласът й издаваше, че нещо не е наред. Звучеше различно. Дистанцирана.

Срещнахме се в кафене в Ковънт Гардън. Лекотата, която винаги бях чувствал с нея, беше изчезнала. Гледах я как пресича залата, беше заменила износения пуловер и джинси с плътно прилепнала рокля, гъстата й черна коса беше прибрана отзад. Изглеждаше прекрасно.

— Връщам се в Австралия — каза тя и се втренчи в кафето си. — Исках да ти го кажа лично, а не по телефона. Сметнах, че поне това ти дължа.

Не бих казал, че новината ме хвана неподготвен. Беше удар, да. Но не и изненада.

Бяхме продължили да се виждаме след завръщането ми в Лондон. Като начало водехме дълги разговори по телефона, последвани от вечеря в Челмсфорд. След това тя дойде в Лондон за уикенда. Мислех, че вероятно ще е странно да сме заедно в толкова различна среда, но всяко нервно притеснение бе забравено, в мига, в който пристигна. Да съм с нея, изглеждаше толкова естествено, сякаш се познавахме от много по-дълго от седмиците, които всъщност бяха изминали.

След мрачния ужас на последните дни в Бакуотърс, уикендът ми се струваше като един от онези магически мигове, с които животът ни благославя понякога — безкраен на вид, но мимолетен. Пролетта бързаше да премине в лято, а яркото слънце сякаш обещаваше ново начало след мрачните зимни месеци. Когато Рейчъл си тръгна, се разбрахме, че скоро пак ще дойде. За по-дълго.

А след това нещо между нас се промени. Беше трудно да определя какво и си казах, че е нормално след всичко, през което бе преминала. Че й се струпа много.

След срещата в Ковънт Гардън вече знаех какво е.

Не усещах нищо, онази странна безчувственост, която предхожда болката от тежко нараняване. Сам си си виновен. Очакваше прекалено много.

Разбърках кафето и си дадох време да обмисля новината.

— Не е ли малко внезапно?

— Всъщност не е. Твърде дълго не бях сигурна къде ми е мястото и трябва да си върна живота. Тук се случиха прекалено много неща. И все си мисля за Боб Лънди. Не мога… — Рейчъл млъкна и очите й се напълниха със сълзи. — да му се не види! Точно това не исках да става!

Тя поклати глава, когато посегнах за кърпичка, и взе хартиената салфетка да попие гневно очите си.

— Не можеш да продължаваш да се самообвиняваш! — казах, макар да бях наясно, че няма да е от полза. Бяхме водили същия разговор и преди, макар и не със същите думи.

— Да, но ако не бях аз, Лънди изобщо нямаше да отиде на онова проклето място. Ако не бях такава твърдоглава крава, щеше да е още жив!

— Случилото се с Лънди не е по твоя вина. Той беше полицай, вършеше си работата.

Сигурен бях, че би го направил отново, ако се налагаше. През седмицата след убийството му бях отишъл да посетя съпругата му в техния дом. Листенцата на цъфтящите череши, които обграждаха улицата, вече бяха нападали и деликатната розова красота се беше превърнала в кафяв тор по каналите. Сандра Лънди се държеше с кротко достойнство, когато попита как е загинал съпругът й. Разказах й, че е спасил живота на двама ни с Рейчъл и че, ако не беше той, щяхме да загинем и ние. Тя прикри очите си за миг, после се усмихна:

— Това е хубаво. Щеше да се радва да го чуе.

Не споменах за обаждането от болницата, което тревожеше Лънди сутринта в деня на убийството му. Възможно беше дори да не е знаела за него, а и надали щеше да има някаква полза да я притеснявам.

Рейчъл бе понесла тежко смъртта на инспектора, но мислех, че вече е започнала да се примирява. Определено не даваше признаци, че иска да се върне в Австралия.

— Случило се е нещо, нали? — попитах, докато гледах гладките линии на лицето й и ръцете, които мачкаха салфетката.

Тя си даде секунда, преди да отговори, остави лъжичката и нагласи чашата в чинийката.

— Пийт се обади.

— Пийт? — попитах, макар че се бях досетил.

— Морският биолог, за когото ти разказах. С когото се разделих.

— Онзи с двайсет и две годишната докторантка по бикини.

Веднага съжалих за казаното. Усмивка изкриви ъгълчетата на устата на Рейчъл, но беше по-скоро тъжна, отколкото иронична.

— Аха. Чул за… случилото се. Показали го дори в новините в Австралия. Беше притеснен и искаше да се увери, че съм добре… — тя ме погледна. — Иска да опитаме пак.

Загледах се през витрината на кафенето. Туристите се въртяха отвън и бяха повече, отколкото си струваше да броя. Уличен музикант свиреше на китара. Джазирана версия на What а Wonderful World.

— А ти какво искаш?

— Не знам. Но бяхме заедно седем години. Не си изкарвахме толкова зле.

Докато той не избяга с друга, помислих си, но този път успях да се сдържа. И без това положението беше достатъчно тежко.

— И?

Рейчъл сви леко рамене.

— Ами, казах му, че ще го обсъдим, когато се прибера.

Стоях напълно неподвижно и имах чувството, че земята се мести под краката ми.

— Със сигурност заминаваш, така ли?

— Налага се. Случиха се толкова много неща, трябва ми известно време да дойда на себе си. А и вече не съм нужна тук.

Така ли? Беше сложила длани на масата. Пресегнах се и похлупих едната с ръка.

— Рейчъл…

— Моля те, недей! Не мога… — тя спря. — И така ми е достатъчно трудно.

На мястото на изтръпналата безчувственост дойде разочарование, което сякаш ме притисна физически.

— Каквото и да кажа, няма да промениш решението си, нали?

Тя се вгледа в мен продължително, като леко милваше дланта ми с палец. След това лекичко ме стисна и прибра ръката си.

— Съжалявам.

Аз също.

Усмихнах се насила и прибрах ръка при чашата си.

— Кога заминаваш?

Част от напрежението на Рейчъл видимо изчезна.

— Веднага щом си оправя делата тук. Андрю намери къща под наем в Челмсфорд, докато положението се изясни. Мястото е чудесно и наблизо има добро училище за Фей. Смята при първа възможност да обяви Крийк Хаус за продажба. Не могат останат там след всичко, което се случи. Няма да им е лесно, но може би новото начало ще помогне.

— Звучи като добра идея.

Като се замисля, имаше нещо нездраво в прекрасната къща на ръба на солените блата. Въпреки модерната й визия и цялото планиране, което Траск бе вложил в дизайна, къщата не бе щастлив дом. Изглеждаше натрапена на пейзажа, а не част от негo, и това се отнасяше и за хората, които живееха там. Траск беше предпазлив човек, но толкова се бе увлякъл да пази семейството си от Бакуотърс, че беше забравил основното правило: трагедията може да дойде и отвътре.

Надявах се, че следващите обитатели на къщата ще имат по-голям късмет.

Уличният музикант приключи песента си под съпровода на ръкопляскания. Слушателите му се разотиваха, а той се наведе преброи монетите в калъфа на китарата.

— Какво ще правиш, когато се прибереш? — попитах.

— Още не знам. Предполагам, че ще проверя дали старото ми място е свободно… — поколеба се. — Ти ще се справиш ли?

Обърнах гръб на витрината. Този път усмивката ми се стори по-естествена, но пък се бях упражнявал достатъчно.

— Разбира се. Ще се справя.

Рейчъл погледна часовника си.

— По-добре да тръгвам. Просто исках да те видя още веднъж и да обясня. Така и не ти благодарих…

— За какво? — попитах. Не разбирах за какво ми дължи благодарност.

Рейчъл ме погледна многозначително:

— Задето намери Ема.

Сутринта след стрелбата по Портър наводнението се беше оттекло. Остави подире си километри изхвърлена кал и чакъл. Приливната вълна не беше толкова висока в сравнение с другите, заливали източния бряг в миналото, и далеч не бе толкова опустошителна колкото при бурята от 1953 година. Евакуирани бяха стотици къщи, имаше непроходими пътища и пробити или отмити вълноломи. Но всички бяха съгласни, че е можело да е и по-зле. Никой не загина.

Или поне не по вина на наводнението.

Облечен в други дрехи на Траск, взети назаем, и увит в одеяло за втори път в рамките на един ден, минах преглед при парамедиците, които пристигнаха в Крийк Хаус заедно с полицията. Бяха пратени първо при останалите, понеже всички те по една или друга причина имаха нужда от повече внимание от мен. Почти не бях говорил с Рейчъл след стрелбата. Щом се обадих на полицията, изпроводих всички на долния етаж, по-далеч от трупа на убиеца на Лънди. Рейчъл отведе Фей в нейната стая, за да успокои истерията й, а аз останах с Джейми. Целта ми бе да се уверя, че е добре, а не да го спирам да не излезе. Не мислех, че ще се опита да избяга.

Беше приключил с криенето.

Парамедиците предложиха да отида в болница, но отказах. Познавах достатъчно добре признаците на хипотермия и възникнала инфекция и не страдах от нито едното. Двете чаши топъл сладък чай и сухите дрехи от гардероба на Траск спряха треперенето. Чувствах се изтощен, но можех да почивам и по-късно.

Исках да приключа тази история.

Кларк дойде при мен в ранните часове на утрото, след като за пореден път дадох показания в полицейския участък. Пристигна в бежовата стая за разпити с две пластмасови чаши чай, едната от които ми връчи. Не бях сигурен дали ми поднася мирен дар, но все пак я приех.

— Как се чувстваш? — попита ме тя и седна срещу мен.

Свих рамене:

— Добре. Другите как са?

Главната инспекторка ми се стори уморена, след тежката нощ беше бледа и с изпито лице. Знаех, че не изглеждам по-добре.

— Рейчъл Дерби е само насинена. Момиченцето страда от шок, но неотдавна пуснахме Андрю Траск, така че поне отново е с баща си. Може би впоследствие ще имаме и други въпроси към него, но при тези обстоятелства…

При тези обстоятелства да позволят на едно момиче да прегърне баща си беше най-човешкото нещо. Особено след като брат й току-що беше застрелял човек пред очите й.

— А Джейми?

— Носът му е счупен и има няколко разклатени зъба, но това са му най-малките проблеми. Колко ти сподели той?

— Повечето — признах.

Част от информацията бях успял да сглобя и сам. От мига, в който видях сина на Траск да държи ръчно изработеното оръжие, знаех какво означава това. През цялото време се чудех защо Портър не е използвал пушката в къщата за гости, но причината беше проста. Не беше в него — и никога не е била. Беше скрита в дъното на гардероба на Джейми Траск и бе лежала там, откакто тийнейджърът по погрешка застрелял Антъни Ръсел.

Било наскоро след неуспешния опит на баща му да се изправи срещу Лео Вилиърс, когато Джейми видял, че в Уилитс Пойнт свети.

Прибирал се от среща с приятели и макар че не бил пиян, не бил и напълно трезвен.

Без съмнение се е притеснявал какво ще направи баща му, когато разбере, че Лео Вилиърс се е върнал. Но алкохолът и загрижеността за семейството му не били единственото, което накарало тийнейджъра да се отправи към къщата на носа.

— Той каза ли ти за Ема Дерби? — попита Кларк.

— Не директно, но се досетих — отвърнах.

Не беше трудно. Щом Джейми започна да говори, чувствата към мащехата му станаха очевидни.

— Колко далече е стигнала?

Кларк поклати глава. Отпи глътка от чая и го остави с гримаса.

— Не изглежда между тях да се е случило каквото и да е. Но явно от известно време го е притискала. Флиртувала, оставяла вратата отворена, докато се къпе, такива неща. Вероятно за нея било просто невинно забавление, но успяла да му влезе под кожата. Не искал да остава сам в къщата с нея, когато баща му пътувал. Затова е бил при приятели, когато тя изчезна. Не си е вярвал, че ще се справи.

Не беше изненадващо. Пубертетски хормони от едната страна, чувство за вина, от другата — избухлива комбинация.

Кларк неодобрително поклати глава:

— Един бог знае какво си е мислела. Трябвало е да има по-трезва преценка.

Да, трябвало е. Рейчъл ми бе разказала как Джейми внезапно скъсал със Стейси Кокър още преди да научи, че тя е бременна, и сега стана ясно защо. Не беше тайна, че в злощастния брак на баща му е имало пукнатини и за човек като Ема Дерби — суетна и отегчена, копнееща по градския живот — увлечението на младежа вероятно е било ласкателно. Безвредно забавление. Спечелила заварената си дъщеря, като играела ролята на по-голямата сестра. За момчето избрала друг подход.

— Траск знае ли? — попитах.

— Не е признавал, но сигурно е имал подозрения. Тийнейджърите не са особено добри в прикриването на собствените си чувства. А и не си представям Ема Дерби да е била особено тактична. Това вече са предположения, но не бих се изненадала, ако Траск просто не е искал да знае. Вероятно се е опасявал какво точно може да открие, особено след като жена му изчезна.

Господи, помислих си, емоционалните подводни течения в дома на Траск бяха невъобразими. Нищо чудно, че връзката между бащата и сина бе толкова напрегната и че според Рейчъл да си около тях бе като да стъпваш по тънък лед. Тя се бе сближила със семейството едва след изчезването на сестра си, затова бе изпуснала играта между Джейми и мащехата му. Но нямаше как да не забележи напрежението след това.

А за Джейми месеците ревност, тъга и вина бяха достигнали повратна точка, когато е видял светлината у Лео Вилиърс и е решил, че любовникът и убиец на мащехата му се е върнал. Гласът на момчето беше задавен и носов, приглушен от замразения грах, който държеше на счупения си нос, докато ми разказваше станалото в онази нощ. Набрал смелост от алкохол и адреналин, паркирал до къщата на Вилиърс и се канел да почука на вратата, когато чул на терасата трясък на стъкло. Заобиколил отпред и видял човек, облечен в дълъг шлифер, да стои на ръба на водата с вдигната заради студа яка. На терасата около него имало празни чаши и бутилки, някои от тях счупени, все едно били използвани за учебна стрелба. На съседно дърво била облегната пушката. Джейми я взел, по-скоро за да я държи далеч от ръцете на Вилиърс, отколкото с намерение да я присвои.

Мъжът го чул и се обърнал. Дори в тъмното станало ясно, че е непознат. Паникьосан, Джейми насочил към лицето му двете дула и заявил, че държи да знае къде е Лео Вилиърс.

И пушката гръмнала…

— Изстрелът съборил Антъни Ръсел във водата — уточни Кларк с въздишка. — Било е по време на пролетния прилив, така че тялото вероятно е било отнесено над Бароус в естуара вместо в морето. Сигурно е попаднало в покрайнините на Бакуотърс, което е и причината да не го намерим седмици наред.

Всъщност четири седмици. Попаднало в лабиринта от потоци и канали, най-вероятно тялото било потънало на дъното. При отлив било излагано на въздействието на въздуха и чайките, през останалото време са го глозгали водни мършояди, докато накрая не изплувало отново и не дрейфувало чак до естуара.

И после Лънди ми се обади.

— Какво ще стане с Джейми? — попитах.

Кларк недоволно се взря в чашата си. Напомни ми как Лънди правеше същото само преди няколко дни.

— Портър е убит при самоотбрана, за него никой няма да го обвини. Но, непреднамерено или не, все пак е застрелял Антъни Ръсел. Щеше да е по-добре, ако беше дошъл направо при нас. Сега обаче…

Главната инспекторка повдигна рамене в знак, че случаят е извън правомощията й. Така и беше. Джейми беше убил невинен човек и беше прикрил престъплението. Макар че не бе възнамерявал да го стори, това бе задвижило поредица събития, отнели още няколко живота. Въпреки смекчаващите вината обстоятелства го очакваше присъда. С малко повече късмет и благосклонни съдии щеше да е достатъчно млад да започне живота си отначало. Но сега всички планове за университет и за нормален живот бяха далеч напред в бъдещето.

И все пак, ако не беше пушката, Портър най-вероятно щеше да убие Фей и Рейчъл, както и самия Джейми. Бях твърде уморен да преценя дали това съвпадение е щастливо или иронично.

— Открихте ли пушката, използвана от Портър в морската крепост?

— Още не, но продължаваме да претърсваме апартамента му. Живял е в основната къща на сър Стивън Вилиърс, така че можеш да си представиш каква радост предизвикахме — обясни сухо Кларк. — Намерихме обаче празна кутия от патрони в кофата му за боклук. Номер пет, бисмутова сплав за птици, същата марка като използваните от Вилиърс.

И същия вид сачми, убили Лънди, помислих си. Но нямаше нужда да го напомням на Кларк.

— В момента смятаме, че Портър е взел пушката и патроните от Лео Вилиърс, когато сър Стивън го е пратил да почисти Уилитс Пойнт — продължи инспекторката. — Сметнахме, че липсва и втора пушка, но тъй като при ремонта Вилиърс беше преместил оръжейния сейф в мазето, никой не можеше да го твърди със сигурност. Все още се опитваме да открием пушката, но предполагам, че я е хвърлил в морето на връщане от крепостта… — Кларк ме погледна през масата, на силната лампа над главите ни торбичките под очите й изглеждаха огромни. — Извадил си късмет.

Така беше, макар да не го чувствах. На интелектуално ниво осъзнавах, че съм се изплъзнал на косъм два пъти за двайсет и четири часа. Емоционално обаче се беше случило твърде много, за да го възприема.

Според мен Кларк беше права за пушката. Оръжието свързваше Портър със стрелба по полицай, а и лицето му беше цялото наръсено с шрапнели след стрелба от упор в ръждива стоманена врата. Дори ако откатът не беше повредил дулото, явно бе сметнал за твърде рисковано да задържи оръжието.

Поглеждайки назад, не беше трудно да видя как събитията са се изплъзнали от контрол още от мига, в който е тръгнал към морската крепост, за да се изправи срещу Ема Дерби и Марк Чапъл. А когато Лео Вилиърс, който вероятно е изглеждал като идеалната изкупителна жертва, се върна от мъртвите, Портър е изпаднал в крайно неприятна ситуация. Приемах, че той наистина казваше истината, когато заяви, че ситуацията е излязла извън контрол. Но това бе малка утеха за хората, чийто живот бе разрушен заради него.

— Кутията патрони не беше единственото, което намерихме в апартамента му — продължи Кларк. — Бил е крадец, пълно е с отмъкнати вещи. Нищо голямо и очевидно, предимно дреболии като часовници и бижута. Но проверяваме записите и смятаме, че поне част от вещите идват от обирите, извършени в региона миналата година.

— По същото време, когато и в Крийк Хаус е имало обир? — попитах.

Кларк одобрително потупа слепоочието си.

— Очевидно беше прав, че обирите са били димна завеса. Портър е знаел, че Ема Дерби има копия от снимките на компютъра си, но не е искал да смятаме, че Траск са на мушката му. В апартамента му нямаше крадени компютри, така че сигурно се е отървал от машините. Но намерихме флашка, скрита под хлабава дъска на пода. Все още преглеждаме файловете, но снимките от изнудването са там. Кадри на Лео Вилиърс в женски дрехи, всички са направени с мощен обектив през прозорците на дома му. Има и филмов материал, вероятно сниман с видеокамерата, която Марк Чапъл е взел от работата си, но качеството е лошо и не се вижда кой знае какво.

— Не сте намерили самата камера?

— Още не. Портър е прекалено умен да задържи предмет, който може да го свърже с Дерби или Чапъл, но пък е решил да задържи снимките. Нищо чудно да е планирал да ги използва на свой ред някой ден…

Портър се бе възмутил, когато предположих, че е изнудвач, но пък отрече и да е крадец. Явно, макар да не се бе виждал в никоя от двете роли, си беше оставил открехната вратичка, в случай че си промени намеренията.

— Каза ми, че не възнамерявал да допусне да се намесят след всичко, което бях направил за Вилиърс. Според теб какво е имал предвид?

Кларк надигна чашата си, но после явно се отказа. Остави я и се намръщи.

— Не съм сигурна. Но цялата постановка е странна. Очевидно между Портър и Лео не е имало нежни чувства, но въпреки това сър Стивън е изпратил именно него да почисти Уилитс Пойнтс, след като е разбрал, че ще има претърсване. А и защо е избрал шофьора за доставката на половин милион паунда откуп за изнудване, вместо да прати някого от охраната си?

— Портър е работил за него над двайсет години. Сигурно му е вярвал.

Кларк ме погледна скептично:

— Така е, но сър Стивън не ми се струва наивен, а Портър не беше от хората, достойни за доверие. Знаем, че е задържал парите на шефа си и в апартамента му има разни дреболии, които смятаме, че е задигнал от дома на Лео Вилиърс. Сребърни прибори, златни бутонели, скъп бинокъл "Цайс", такива неща. Как така вряла и кипяла делова акула като сър Стивън ще има такова доверие в шофьора си с чевръстите пръстчета?

Разтрих чело, за да организирам мислите си. Кларк беше права, имаше нещо странно. Не виждах обаче какво е.

— А сър Стивън какво казва?

— По повод това, че служителят му е масов убиец или че синът му се е върнал от мъртвите като жена? — Инспекторката избута чашата си, все едно вината беше нейна. — Не дава коментар за Лео, но със сигурност е знаел, че синът му е транссексуален, иначе защо ще спира достъпа до медицинския му картон. Може би дори е смятал, че Лео наистина е убил Ема Дерби. Това би обяснило защо толкова държеше да приемем, че синът му е мъртъв. Знаел е, че предстои отваряне на кутията на Пандора и се е надявал да му удържи капака.

— Ами Портър?

— Сър Стивън няма какво толкова да каже за него. Адвокатите му ни убедиха колко е шокиран от случилото се и казаха, че клиентът им не носел отговорност за независимите действия на служителите си. Освен това посочиха, че колата на сър Стивън била открадната, така че той самият се явявал жертва.

— Шегуваш се.

— Няма майтап. Предложих им номера на "Гореща линия за пострадали", но, колкото и да е странно, не са се обаждали… — Инспекторката поклати глава отвратено. — Що се отнася до изнудването, отказват да потвърдят или да отрекат каквото и да било. Имам чувството, че не искат хората да знаят как сър Стивън се е поддал на изнудване, така че ще се опитат да погребат всичко.

— Могат ли да го направят?

— Поне ще опитат. Няма конкретни доказателства, че Дерби и Чапъл в действителност са изнудвали сър Стивън, като изключим версията на Портър. И дори тя е втора ръка.

Исусе! Изнудван или не, не изпитвах никаква симпатия към бащата на Лео Вилиърс. В него имаше нечовешка студенина, арогантност и чувство, че всичко му принадлежи по право. Сър Стивън смяташе, че стои по-високо от закона. Но може би с парите и връзките му, наистина беше така.

— Има и още нещо — допълни Кларк колебливо. — От "Защита на животните" прибраха птиците и животните от къщата на Холоуей малко преди пожара. Но, когато вчера следобед се заехме да разкопаваме градината, забелязахме спортен сак в храстите. Изглежда е бил използван за настаняване на болна чайка или друга птица, но освен с птичи курешки, беше пълен и с петдесетпаундови банкноти.

Зяпнах я.

— Използвал е парите за птиче гнездо?

Инспекторката се усмихна лекичко:

— Знам. Беше близо до едно от дърветата, които са се запалили, така че, ако пачките не са били толкова наквасени от птицата, са щели да изгорят. Банкнотите бяха в лошо състояние, но, изглежда, по-голямата част от сумата е в сака. Петстотин хиляди паунда под дупето на чайка…

Боже, отпуснах се назад, изумен. Портър беше сгрешил, че Едгар няма да намери приложение на парите. При други обстоятелства би било смешно.

— Какво ще стане с тях?

— Е, това е наистина интересен въпрос. Очевидно, ако парите принадлежат на сър Стивън, следва да му бъдат върнати с все курешките. Но за да се случи това, той трябва да признае, че са го изнудвали. Ако не го стори, няма да имаме друг избор, освен да ги сметнем за собственост на Холоуей.

Усмихнахме се един на друг, и двамата оценили поетичната справедливост. За мен това беше облекчаващо разкритие. Макар че не бих го признал, обвинението на Портър беше заседнало като трън в дъното на ума ми.

Ако ти не знаеш къде са, тогава остава сестрата на Ема Дерби. Чудех се какво говори за мен фактът, че все още се съмнявах в нея.

Кларк вече се изправяше в знак, че разговорът ни е приключил.

— Май изчерпихме темите. Ще имаш ли нещо против да се прибереш в Лондон?

Казах, че няма да имам. Колата ми беше за моргата, но разполагах с портфейла си. Можех да хвана такси до гарата и, да се прибера в апартамента за няколко часа. Нямаше смисъл да оставам повече тук, дори ако имаше къде да остана. Камара проблеми очакваха Рейчъл, а аз трябваше да се наспя. Самата мисъл бе достатъчна, за да усетя тялото си дваж по-натежало.

Но все още имаше неща, които не разбирах, разбридани нишки, които умората и кофеинът сякаш заплитаха още повече в главата ми.

— Не разбирам как на Портър му е хрумнало да крие парите при Едгар. Откъде изобщо е знаел за него? — попитах, докато избутвах стола си и се изправях вдървено. — И как така са позволили на Едгар да живее без наем в къща, собственост на семейство Вилиър? Нима Лео — така де, Лена Мърчант — не е казала нито дума?

— Съжалявам, но не мога да обсъждам темата.

Внезапната острота в гласа на Кларк ме изненада. Не бе имала проблем да обсъжда другите аспекти на случая с мен. Но пък не бях единственият, който не е спал, а на инспекторката все още й предстоеше да се заеме с разчистването на целия хаос. Може би смяташе, че ми е оказала достатъчно любезност за една нощ.

Или ден, както се оказа. Бях изгубил представа за времето в стаята без прозорци, но когато излязох от щаба на полицията, вече напълваше бледа сива зора. Беше прекалено рано, за да звъня на Рейчъл, а мокрият ми телефон и бездруго не работеше. Кларк ми съобщи, че за момента се налага да задържат чантите и принадлежностите ми от колата, така че взех такси право до гарата.

Във влака подремвах на пресекулки, а после хванах такси до апартамента си, вместо да се тъпча в метрото в утринния пиков час. Странно ми беше след самотната изолация в Бакуотърс да се върна към суетнята и мръсотията на Лондон. Обзе ме изнервящо усещане за дезориентация, докато изминавах познатата градинска пътека, за да отключа входната врата. Лепкавата миризма на прясна боя ме смути, но после се сетих за опита за взлом. Вече ми се струваше все едно се е случило на друг човек.

Сред рекламната поща на пода имаше сметка от дърводелеца, "дар" от съседката от горния етаж. Оставих я на кухненската маса, неспокоен и объркан. Главата ми пулсираше от изтощение, но бях стигнал онзи неприятен, треперлив етап на умора, който нямаше да ми позволи да заспя. Пуснах телевизора, по-скоро за да се разсея, отколкото от желание да гледам сутрешните новини, и напълних чайника, за да си направя кафе.

Когато се обърнах отново, по телевизията даваха морската крепост.

Неочакваната гледка тук, в апартамента ми, ми се стори направо сюрреалистична. За миг си помислих, че халюцинирам, но после запис от хеликоптера показа малки, облечени в бяло фигурки, които шаваха под кулата. Беше напълно разбираемо убийството на полицейски инспектор да е национална новина, още повече след смъртта на убиеца му.

Изключих телевизора. Имах чувството, че в стаята не ми стига въздух. Привиждаше ми се Лънди, кървящ на металните стъпала — толкова жив спомен, че почти надушвах кръвта и барута. Реших да си направя кафе, за да се поразсея, но дразнещото безпокойство продължаваше. Познавах твърде добре начина, по който работи подсъзнанието ми, и бях наясно, че новините по телевизията са размърдали мисловния процес. Не беше само шокът от това да видя отново морската крепост, нито споменът за смъртта на Лънди. Пропусках нещо. Просто не знаех какво е. Стига де, какво има? Какво си пропуснал?

Налях си кафе и пак си представих морската крепост. Ето ги подобните на стълба стъпала и морето, което се блъска и тътне под кулата. Вълните се разбиваха в кухите подпори, водораслите се люшкаха като мокро одеяло, чайките се хранеха по оголената пясъчна дюна…

Тогава осъзнах пропуска си. Оставих кафето и наругах глупостта си. Като толкова други подробности, и тази ме бе гледала право в лицето.

Раците.

32

Морският корпус бе принуден да изчака до следващия отлив, преди да стигнем до морската крепост. Кларк не искаше да тръгвам с тях. Първоначалният й скептицизъм се разсея, когато й описах тезата си, но се оказа трудно да премахна колебанието й.

— Трябва да си починеш. Не си полезен за никого полузаспал, а не си мигвал цяла нощ! — спореше тя.

Това важеше и за нея, но бях наясно, че не бива да изтъквам този довод. Така че се противопоставих с факта, че се чувствам добре и ще успея да поспя още няколко часа, преди да тръгна обратно, докато чакаме отлива. Инспекторката знаеше не по-зле от мен, че ако съм прав и намерим онова, което очаквах, ще им трябва съдебен антрополог по съвсем същите причини, поради които ме извикаха за разследването още в самото начало. А дори и да успееха да намерят някого за толкова кратък срок, някой новак нямаше да познава разследването дори наполовина толкова добре.

Накрая Кларк се съгласи. След като постигнахме споразумение, настроих алармата и рухнах в леглото за цели два часа. Събудих се замаян и не особено отпочинал, но горещият душ и закуската помогнаха. Когато се качих на влака, за да стигна до полицейския участък за брифинга на Кларк, вече се чувствах почти като човек. Завръщането при морската крепост ми въздейства по-силно, отколкото очаквах. Катерът на Морския корпус газеше през вълните след бурята и бе принуден да хвърли котва леко встрани от котвената платформа. До кулата ни прекараха с лодка, а полицейската лента, омотана около стълбите и горната площадка, трептеше леко на вятъра. Погледнах към ръждивия корпус над мен, но днес нямах работа там горе.

По-надолу трябваше да гледам.

Когато пристигнахме, пясъчната дюна около кулата все още беше под водата, но когато екипът свали оборудването си на платформата, на повърхността се подаваше гладка кафява гърбица пясък. Тя бързо нарасна и когато криминолозите слязоха на мекия пясък и се появиха първите рачета.

Беше редно да го осъзная по-рано, въпреки че, докато наблюдавах малките създания вчера, все още бях в шок от смъртта на Лънди. Но информацията се бе запечатала в подсъзнанието ми и постепенно си беше проправила път нагоре като загноила тресчица, докато не стана възможно да я изскубна. Раците бяха мършояди. Хранеха се с мъртва плът, дори и силно разложена. И за да са толкова многобройни на дюната, значи в нея беше заровен богат източник на храна.

Например труп.

— Сигурен ли си, Хънтър?

Фриърс стоеше до мен на платформата и гледаше как светлите раци бягат странешком от лопатите на криминолозите, които унищожаваха крепостта им.

— Достатъчно сигурен — отвърнах.

При други обстоятелства щеше да ме гризе тревога, че съм сгрешил и съм довел всички тези хора тук по глупава прищявка. Но вместо това изпитвах спокойна увереност. Раците бяха катализатор, събраха всички отделни парченца, вече налични в ума ми. Наполовина си прав — подигра ми се Портър, когато го попитах дали е скрил и трупа на Ема Дерби в Бакуотърс, след като я е хвърлил от кулата. Тогава не знаех какво има предвид, но когато отишъл до морската крепост, за да сплаши изнудвачите, беше взел лодката на Лео Вилиърс. Бях я видял при посещението в Уилитс Пойнт — малка лодчица, вързана за дървения кей от задната страна на къщата.

Твърде малка, за да пренесе Портър и два трупа.

Предполагам, че не беше осъзнал грешката си, преди да ги хвърли от кулата на платформата от двайсет метра височина. А след като го беше сторил, вече нямаше път назад. Нямаше да е практично да примъкне мъртвата тежест на жертвите си обратно по почти вертикална стълба, така че когато открил, че в лодката няма място за двата трупа, не е разполагал с кой знае какви варианти. Ако бе оставил течението да отнесе единия мъртвец, рискуваше трупът да изплува на брега и да го открият. Но отливът му е подсказал друга алтернатива.

Би могъл да зарови едната жертва в пясъчната дюна.

Вероятно е избрал Ема Дерби по чисто практически причини. Сигурно се е чувствал прекалено уязвим на открито под крепостта и е бързал да се махне, а тя е била по-дребната. На нея й е бил нужен по-малък гроб. Съмнявам се, че е разполагал с лопата, така че е импровизирал. Мокрият пясък е бил достатъчно мек, за да копае с греблото, и не му се е наложило да рови прекалено надълбоко. Само колкото да се увери, че приливът няма да разкрие заровеното.

Морската вода пълнеше ямата, докато криминолозите стържеха пясъка от останките на Ема Дерби. Раците се бяха потрудили през месеците, които бе прекарала под кулата на крепостта. По-голямата част от оголената кожа и меките тъкани бяха оглозгани, оставяйки кост и хрущяли, покрити с мръснобял адипоцир. Макар че сплъстената от пясъка коса бе опадала в по-голямата си част, все още беше дълга и тъмна, залепнала върху празните очни орбити и костите на лицето. Нямаше прилика с красивата и самоуверена дама, чиято снимка бях видял в къщата за гости, но не хранех съмнения.

Бяхме намерили сестрата на Рейчъл.

Не ходих в моргата на аутопсията. Това беше едно от условията на Кларк, за да ме допусне до изваждането на трупа — мога да наблюдавам и да съветвам за боравенето с деликатните останки, но нищо повече. Макар да ми беше неприятно да го призная, навярно беше за добро. Карах на резерви и адреналин — и към момента те се бяха изчерпили.

И така, за втори път този ден, се върнах в Лондон. Спах шест часа, после станах и се изкъпах, преди да си направя късна вечеря от останките в хладилника. Опитах да се обадя на Рейчъл и ме преизпълни облекчението на страхливеца, когато телефонът й ме препрати право на гласовата поща. Новината за сестра й трябваше да бъде съобщена от полицията, не от мен, а не исках да говорим, преди да са известили и нея, и Траск. Чудех се дали да не й позвъня, когато телефонът ми звънна.

Беше Кларк — обаждаше се да ми съобщи резултатите от аутопсията.

— Няма отпечатъци, очевидно, така че проверяваме и зъболекарския картон, и ДНК — каза тя. Все още преглъщах изненадата си, че главната инспекторка говори с мен, не очаквах подобна любезност. — Дрехите и бижутата съвпадат с тези на Ема Дерби. След случилото се с Лео Вилиърс подхождам предпазливо, но този път, смятам, не е проблем да предположим, че е тя.

— Как е умряла? — попитах, масажирайки гърба си. Мускулите ми се бяха схванали от мъчението, на което ги подложих при опита да избягам от наводнената къща за гости.

— Фриърс казва, че била удушена. Подезичната й кост е счупена, както и вратът, макар че това може да е предизвикано от падането. Получила е множество фрактури от него, същите като на Марк Чапъл, така че Портър вероятно е хвърлил и двамата от кулата.

Вероятната причина за смъртта не беше изненада. Портър бе удушил и Стейси Кокър, друг неочакван свидетел, на който е искал да затвори устата. Но потвърждението на собствената ми теория не ме зарадва.

— Намерихме лодката на Лео Вилиърс в естуара — каза Кларк. — Вероятно е изтласкана там от наводнението. Но явно Портър е използвал именно нея, за да стигне до морската крепост вчера. Има пресни следи от гуми по моравата на Вилиърс, които съвпадат с тези на даймлера, изглежда, се е върнал там за колата и после е изчезнал бързо. Не беше нужно да обяснява причината или горчивината в тона си.

— Предполагам, пушката не е била в нея?

— Не, но намерихме останки от барут по корпуса на двигателя. Смятаме, че е от ръкавиците му, което отново ме кара да мисля, че се е отървал от оръжието зад борда, докато се е прибирал. Имаше и следи от кръв.

— От Чапъл?

В момента, в който го изрекох, осъзнах, че не е възможно. Всяка следа от него би била напълно неразпознаваема след седем месеца под въздействието на дъжда и солената морска вода.

— Не. Предполагаме, че я е почистил, след като е откарал тялото в Бакуотърс. Кръвта, която открихме, е прясна — от два различни източника. Едната съвпада с тези на Портър, вероятно е от раните по лицето му, след рикошета в стоманената врата. Другата може би е от обувката му — инспекторката се поколеба за миг. — Съвпада с кръвта на Боб Лънди.

И двамата помълчахме малко. Кларк си прочисти гърлото.

— Осведомихме семейството на Ема Дерби. Тежки новини на фона на всичко останало, но се надяваме, че това все пак е краят. О, и още нещо — добави тя отсечено. — Пратих ти имейл, без да искам. Ще съм благодарна, ако го изтриеш.

— Добре, ще бъде изпълнено.

Това не ми приличаше на грешките, които Кларк би направила по принцип, но пък последните двайсет и четири часа надали можеха да минат за нормални. Не бих му отдал особено значение, но тя не беше завършила.

— Представям си, че е от човек, който не е успял да мигне снощи — продължи тя и тонът й се бе променил. — Не очаквам да те заинтересува особено, но предпочитам да не го споменаваш на никого…

Погледнах към компютъра, любопитството ми беше започнало да се пробужда.

— Не, разбира се.

— Значи сме квит.

— Веднага ще изтрия писмото — казах внимателно.

— Благодаря ти, доктор Хънтър.

Кларк затвори. Какво, по дяволите, беше това? Озадачен, отидох до компютъра. Имейлът чакаше в папката с входящи, изпратен само преди броени минути. Нямаше тема или текст, само приложение. Поколебах се, но го отворих.

Приложението беше копие от свидетелски показания. Когато ги видях, внезапно забравих умората си.

Наведох се напред и започнах да чета за събитията преди двайсет и пет години.

Лятото, когато Лео Вилиърс навършил девет години, било белязано от незапомнена гореща вълна. Августовските температури достигнали средиземноморски нива и довели до недостиг на вода и опасност от суша. Дните били горещи и тихи, нощите влажни и задушни.

Но Лео нямал нищо против. Обичал слънцето, а и морският бриз в лятната къща на семейството в Уилитс Пойнт разхлаждал в адската жега. Далеч от училищния пансион, от строгия надзор на учителите и стадното мислене на другите момчета, Лео най-после можел да се отпусне. Насаме, можел да е себе си.

Общуването с другите го карало да се чувства различен.

В къщата на Уилитс Пойнт обикновено правел каквото си поиска. Като се изключат неделните обеди и ловните партита, организирани от време на време, на които се очаквало да присъства, майка му и баща му го оставяли да се забавлява сам. Лео нямал нищо против. Бил свикнал със самотата и я предпочитал пред погледа на родителите си. Особено след онова, което се случило по Великден.

Макар да знаел, че не трябва, един следобед Лео се промъкнал в спалнята на родителите си, за да пробва дрехите на майка си. Чувството на объркване и нещастие, което бил свикнал да приема за нормално, сякаш изчезнало, когато погледнал в огледалото и се видял преобразен. Въпреки че дрехите му били големи, човекът, който го гледал отсреща, му се струвал по-вярно отражение на онзи, който е в действителност. Именно "ежедневният" Лео бил отрепката.

Смятал да прекара в гардеробната само няколко минути, но изгубил представа за времето и го спипали. Отново. Никога не бил виждал баща си толкова разгневен. Било кошмарно, дори по-лошо от обичайното му студено презрение. Лео се обърнал към майка си с надеждата, че тя ще се намеси, но тя само извърнала глава.

Мисълта за случката все още го карала да се срамува. Надявал се, че положението ще се подобри, щом пристигнат в къщата в Уилитс Пойнт, но грешал. На всичкото отгоре обичайният шофьор на баща му влязъл в болница, а за лятото наели заместник. По-млад мъж с подигравателни очи и лице, белязано от шарка. Наричал се Портър.

Лео не го харесал. Портър бил бивш войник, шофьор в армията и в дните, в които бащата на Лео не се нуждаел от колата, шофьорът бил инструктиран да се грижи за сина. Така вместо да е свободен да прави каквото си иска, Лео изведнъж се оказал с придружител навсякъде. Ходели до плажа, разхождали се по дигата и в Бакуотърс. Потър никога не играел, нито говорел с детето, само мълчаливо пушел, видимо отегчен и недоволен от задълженията на бавачка. По всичко личало, че лятото ще бъде провалено.

Един ден, когато пристигнали на плажа, до дигата ги чакала млада жена. Ухилен, Портър казал на Лео да се върне след час и момчето с радост се подчинило. От този ден това се превърнало в ритуал. Плажът станал обичайната им спирка и всеки път Портър се срещал с някого там. Понякога била същата млада жена, понякога — друга. На Лео не му хрумвало да каже на баща си. Положението го устройвало. За кратко го оставяли да скита сам, където поиска.

Така срещнал Роуън.

Тя се появила един следобед, докато момчето седяло самичко на пясъчните дюни. Обикновено момиче с лунички и сламеноруса коса. Лео не бил имал много контакти с момичета, но сметнал Роуън за много по-добра компания от момчетата в пансиона. Живеела в Бакуотърс и му разказала, че майка й работи в магазин в Крукхейвън, а баща й си стои предимно вкъщи. Пишел учебници по естествознание и когато Роуън била по-малка, в почивните дни я водел със себе си из блатата.

Но напоследък се случвало по-рядко, признала пред Лео, защото баща й бил болен. Не знаела какво му е, но понякога се затварял в кабинета си с дни и дори когато излизал, почти не говорел. Майката на Роуън казвала, че му е нужно спокойствие. Така че сега момичето било свободно да се забавлява, както си поиска.

За по час всеки ден същото важало и за Лео.

От този ден двамата се виждали всеки следобед. Невинаги оставали на дюните. Разхождали се под горещото слънце — понякога чак до Бакуотърс, любимото място на Роуън. Познавала всяка канавка и всеки канал, знаела къде е безопасно дори и при прилив и кои участъци трябва да избягва. Лео не споменавал за Роуън на родителите си, още по-малко — на Портър. Говорели си, всеки споделял на другия тайни, които не бил казвал на никого. Роуън му разказала, че понякога чувала майка си да плаче или да крещи на баща й, който се затварял все повече. На свой ред Лео споделил колко мрази училището си и момчетата в него. Дори признал, че се страхува от баща си.

Един ден й разказал за това, че пробва дрехите на майка си.

Лицето му пламнало, след като си признал, но Роуън явно не сметнала, че в това има нещо нередно. Казала му, че и тя го прави, и Лео бил на седмото небе от щастие.

За първи път в краткия си живот бил открил някого, с когото можел да говори свободно. Да сподели тайната си.

Не помнел вече кой пръв е измислил идеята. Само, че и двамата много се вълнували. Задъхано начертали плана за следващия следобед и после било време да се разделят. Докато бързал напред, Лео бил толкова разсеян, че дори не видял Портър, докато шофьорът не заговорил.

Стоял между две дюни, а около него се виел синият дим от цигарата. Лео бързо се обърнал назад и видял как малката фигурка на Роуън изчезва надолу по брега. Портър също я гледал, подсмихнал се и размахал пръст пред Лео. Какво ще каже баща ти, ако научи, попитал.

Сърцето на Лео бясно препускало. Първата му мисъл била, че Портър е чул какво планират двамата с Роуън. Но шофьорът бил прекалено далеч и щом Лео го осъзнал, го обзела нова емоция. Мразел това ухилено лице и се разтрепервал от мисълта, че безценното му ново приятелство е заплашено от шофьора на баща му. Ще каже, че не ти плаща, за да пушиш и да се срещаш с момичета, отвърнал Лео.

Белязаното лице на Портър потъмняло, но повече не повдигнал въпроса.

На следващия ден, когато Портър подкарал към плажа, Лео нервно му наредил да спре колата веднага щом къщата се скрила от поглед. Шофьорът отказал. Но Лео вече бил научил, че тайните работят в две посоки. И когато казал, че е видял шофьорът да изнася кутии от лятната къща, Портър спрял колата. Не се усмихвал вече и ругаел под нос, когато Лео слязъл и му казал, че може да тръгва.

Въпреки това го направил.

В тишината, след като двигателят на колата заглъхнал, Лео забързал обратно към къщата. Скрита зад групичка дървета и храсти в градината, малката едноетажна постройка била направена от застъпващи се дъски, заковани за груба дървена рамка. Трябвало да наподобява швейцарска хижа и преди години я използвали за партита. Но това било, преди Лео да се роди, сега била изгнила и изкривена и служела основно за склад.

Вратата била по средата на малка покрита веранда, с покрити с паяжини прозорчета от двете страни. Лео се огледал, за да е сигурен, че никой не го наблюдава. Бил се промъквал често тук и преди, но трябвало да е внимателен.

Знаел, че родителите му ще побеснеят, ако открият.

Бръкнал в саксията на прозореца между мъртвите бурени, провиснали от съсухрената почва. Ключът все още бил там. Лео го пъхнал в ключалката и отворил вратата. Старите панти изскърцали, когато я бутнал. Хижата била гореща и задушна, мирисът на сух бор го гъделичкал в носа, когато влязъл. Вътре било пълно с кутии и дървени скринове. Имало стари куфари и сандъци, макар вече да не били толкова много, след като Портър бил отмъкнал някои от тях. Скрит сред дърветата, Лео видял как шофьорът влязъл вътре и след няколко минути излязъл с първите няколко кутии и дребна мебелировка. Натоварил ги в багажника на колата и потеглил, но макар Лео да не мислел, че баща му знае, не му и хрумвало да му каже.

Интересувал се единствено от един куфар и той не бивало да изчезва.

Когато пристигнала, Роуън изглеждала притеснена от новото място и близостта му до голямото имение. Но Лео се чувствал уверен. Трепетното очакване, което горяло в него цял ден, заразило и двамата, когато започнали да разглеждат скритото в куфара. Лео смятал, че дрехите са принадлежали на майка му, но явно е било много отдавна. Късите рокли и поли били твърде цветни и в твърде малък размер..

Миризмата на нафталин не притеснила нито Роуън, нито Лео, когато започнали да пробват. Сложили си първо бижутата и сандалите — сандали с каишки и високи платформи, в комплект с пищни огърлици. След това блузите и полите. Въпреки по-малкия си размер дрехите им били големи, но това нямало особено значение.

Слънцето се леело през мръсните муселинови завеси на малката хижа и те се чувствали така, сякаш са попаднали в друг, само техен свят. Лео направо се замаял от щастие, от чувството, че най-после е открил себе си — усещане, което след години щял да се опитва и да не успява да си върне с алкохол. Избрал яркосиня рокля. Роуън сложила оранжева пола и блуза, и се кикотела, докато му нахлузвала гривни на китката. Едната била от черупка на костенурка, сияела, когато слънчевите лъчи минавали през нея и по-късно Лео щял да си спомня тракането, което гривните издали, докато се смъквали от китката му — като от купища кости.

Все още бил вдигнал ръка, когато вратата се отворила. Видял как изражението на Роуън се променя, когато погледнала зад гърба му. В следващия миг бил сграбчен и се озовал лице в лице пред толкова чудовищна гримаса, че не разпознал баща си. Главата на момчето отскачала напред и назад, докато баща му го разтърсвал, а после удар през лицето го проснал на пода. Замаян, Лео видял оранжево петно — Роуън хукнала към вратата, но се ударила в стената, когато баща му инстинктивно замахнал. После бил сграбчен и разтърсен отново, този път толкова силно, че вече не виждал. Баща му крещял нещо, но Лео не знаел какво. После ясно чул друг глас да казва:

— О, мамка му!

В следващия миг Портър започнал да дърпа баща му настрани и се вмъкнал между тях. Лео паднал сред сандъците и чувал само откъслечни звуци. Смътно осъзнал, че го изнасят или по-скоро извличат навън. Роуън била на пода, лежала там в твърде големите си оранжеви дрехи. Била толкова неподвижна и тиха, не можел да види лицето й, но на ъгъла на големия товарен сандък до нея тъмнеело петно. Изглеждало лепкаво и мокро.

Тогава я видял за последен път. Вратата се затворила и я скрила и след това всичко му било мътно и неясно. Спомнял си, че го натикват в колата и му смъкват синята рокля. Някой — или Портър, или баща му, не бил сигурен кой, — грубо му навлякъл обичайните дрехи. По-късно чул гласа на майка си да пита как е успял да падне толкова глупаво. Усетил, че го увиват в хладни чаршафи и се унесъл в затъмнена стая.

На следващата сутрин, без обяснения, Лео бил закаран обратно в големия семеен дом. През по-голямата част от пътя спял, а когато се будел, виждал изгорелия от слънцето врат на Портър пред себе си. В един момент се опомнил достатъчно, че да попита за Роуън.

Прибра се у тях, отвърнал Портър, без да се обръща.

Никой повече не споменал за случката, а смътните спомени на Лео скоро избледнели и започнали да му се струват просто сън. Почти не си спомнял момичето, с което се бил сприятелил това лято. Ако се замислел за нея или за следобеда в швейцарската хижа, го връхлитала задушаваща паника. По-лесно било изобщо да не мисли.

В крайна сметка се самоубедил, че онзи следобед никога не се е случвал.

Минали години преди Лео пак да стъпи в Уилитс Пойнт. По това време майка му била починала, а Портър се бил превърнал в основен шофьор на баща му. Лео пък бил станал буен и капризен младеж, затънал в нещастие и безсмислени бунтове, които щели да бележат и живота му като възрастен. Когато го изключили от Военната академия, вместо да се прибере у дома, решил да отложи неизбежната сцена с баща си. Следвайки импулс, който всъщност не разбирал, на стоп стигнал до къщата, където навремето прекарвал летните ваканции.

Било като завръщане в едва запомнен сън. Къщата стояла затворена от години. Хижата била изчезнала, мистериозно изгоряла още преди време. По нищо не личало, че изобщо е била там, а на нейно място се издигала голяма магнолия. Дъждът бил окършил листенцата от подобните на свещи цветове и тревата около дървото била посипана с мръснобелите им петна. Гледката била странно притеснителна. Събудила смътен спомен, като стара снимка, проблеснала на дъното на мътно езеро.

Но едва години по-късно, когато друг недоразбран импулс го накарал да се засели в някогашното си лятно убежище, той чул за местното момиче, което един горещ летен ден излязло от дома на родителите си в Бакуотърс и повече не се върнало.

Прочетох показанията на Лео Вилиърс два пъти. След това, изтрих и имейла, и приложението, както бе поискала Кларк. Изключих компютъра и стиснах основата на носа си. През цялото време бях предполагал, че поредицата трагедии в Бакуотърс са скорошни. Но събитията, довели ме тук, бяха просто последните елементи на престъпление, чиито корени се простираха през повече от две десетилетия.

Чувствах се уморен до смърт и ми се гадеше. Портър беше видял работодателя си да убива дете и бе използвал смъртта на Роуън като трамплин. Нищо чудно, че след това бил взет на постоянна длъжност. Двамата със сър Стивън се бяха сплотили от случилото се и макар Портър да не се бе смятал за изнудвач, мълчанието му не бе дошло без награда. Може би затова беше реагирал толкова буйно на намесата на Ема Дерби и Марк Чапъл. Те бяха нашественици, които влизаха на територия, смятана от него за отдавна запазена, а това бе довело до сериозни последици.

"Нямах никакво намерение да позволя на някакви аматьорчета да се намесват — бе казал шофьорът в къщата за гости, — не и след всичко, което направих за Вилиърс."

А какво точно беше сторил, питах се аз? Дали намесата му включваше само запазване на мълчание или се бе оказал ценен по по-практичен начин? Задълженията на Портър несъмнено се простираха отвъд шофирането. Сър Стивън го бе накарал да почисти къщата на Уилитс Пойнт, за да премахне възможните уличаващи доказателства, и да занесе на изнудвачите спортен сак, пълен с пари. Имало ли бе и други услуги? Трупът на Роуън Холоуей така и не бе намерен, но не си представях бизнесменът в сивия костюм да си цапа ръцете с отърваването от него. Не и когато има друг, готов да го стори. Портър беше показал колко добре познава Бакуотърс, като бе скрил трупа на Марк Чапъл там.

Може да не му е било за първи път.

Станах от бюрото и си направих още едно кафе. Дори Лео Вилиърс не бе излязъл неопетнен от тази история. Може да е бил само дете, когато баща му е убил Роуън Холоуей, но е мълчал през цялото време. В показанията си признаваше, че в опит да успокои съвестта си е позволил на Едгар да живее там, без да плаща наем. Колкото и добронамерено да беше това решение, така изолирал горкия човек още повече и с това задълбочил първоначалната си грешка. Пращал му ежемесечни пакети с храна и стоки от първа необходимост, което обясняваше празните кутии, намерени в дома на Едгар. Но с това беше задвижил последната част от трагедията.

Карал бе Портър да му ги носи.

Ако се беше надявал да събуди съвестта на шофьора, опитът не беше сполучил. В крайна сметка просто му бе разкрил нови възможности, снабдил го бе с уединена къща и мълчалив наемател — с други думи, идеалното скривалище. Сега Портър беше мъртъв заедно с още петима души. И единственият, излязъл без травми от събитията, беше онзи, който бе започнал всичко.

Сър Стивън Вилиърс.

Поседях пред кафето, после станах да добавя вътре глътка уиски. Имаше много малка вероятност убиецът на Роуън Холоуей да бъде обвинен за стореното. Макар да не се съмнявах в прочетеното — то прилягаше твърде добре на онова, което вече знаехме — неподкрепена с доказателства случка от детството не би стигнала за издаването на заповед. Особено ако е спомен, който е бил потискан с години. С това, че бе изчакал толкова време, преди да заговори, Лео не подпомагаше собствената си достоверност.

Неоспоримата истина бе, че без доказателство или труп полицията не можеше да стори кой знае какво. Щяха да опитат да претърсят Бакуотърс отново, но след смъртта на Портър нямаше да знаят къде да търсят. Имахме късмет с Марк Чапъл, ако може да бъде наречен точно късмет, но не смятах, че ще сполучим втори път. Ако приемем, че бях прав и Портър е скрил тялото на дъщерята на Едгар някъде там, след всички изминали години щяхме да намерим твърде малко нейни останки. Само отделни кости, потънали в тиня и кал.

Дори при това положение полицията не би могла да пренебрегне обвиненията срещу сър Стивън — особено когато идваха от устата на собствения му син. Налагаше се да го разпитат за Роуън Холоуей и се изкушавах да попитам Кларк какво става зад кулисите. Но знаех, че главната инспекторка няма да е особено щастлива и едва ли би ми казала нещо. Вече бе рискувала достатъчно.

Затова можех само да чакам и да се надявам, че нещо ще се случи. Дните минаваха, без да се спомене нищо дори за разследване срещу сър Стивън Вилиърс, камо ли за ареста му. Не трябваше да се изненадвам. Той беше достатъчно безмилостен в защитата на семейното име, когато заподозрян се оказа синът му. Сега, когато на карта бе заложена собствената му репутация и дори свободата му, щеше да употреби цялата си власт и влияние. Мисълта, че може да се измъкне напълно чист дори от това, беше мъчителна. Но когато шумът около убийствата в Бакуотърс започна да затихва, започнах да вярвам, че убиецът на Роуън Холоуей ще си остане ненаказан.

Не бях единственият.

Когато Лео Вилиърс публикува историята си в социалните мрежи, дори екипът адвокати на сър Стивън не успя да потуши последвалата буря. Наследникът на богат и могъщ човек не просто се беше върнал от мъртвите, но го беше сторил като жена. И сякаш това не стигаше, сега обвиняваше баща си в убийството на момиченце преди две десетилетия. Разкритието предизвика невиждан обществен гняв.

Навсякъде по телевизиите показваха стара училищна снимка на усмихнатата Роуън Холоуей — руса и с чаровно липсващо зъбче, а датиращият отпреди десетилетия случай с изчезването й бе преразгледан. Очаквано, сър Стивън се скри зад адвокатите си, които отблъскваха въпросите с твърдения за невинност или с простото "без коментар". Самият бизнесмен не каза нищо, но клипът как бърза да се прибере в колата си — този път тъмносив, а не черен даймлер — разказваше своя история. Лицето му изглеждаше изпито и дори още по-бледо отпреди. Костите на черепа му стърчаха под светкавиците на фотоапаратите. Преди да изключа телевизора с отвращение, ме споходи непрофесионалната и лишена от симпатия мисъл, че прилича на ходещ мъртвец.

Оказах се оракул. Нито се учудих, нито се зарадвах от новината, че сър Стивън е получил сърдечен удар. В извършването на престъпление няма нищо необичайно. Онова, което отличава някои хора, е способността им да го преживеят, а сър Стивън Вилиърс бе живял с делото си двадесет и пет години.

Не беше успял да преживее само факта, че и други са научили за него.

Бившият син на сър Стивън не даде интервюта и аз се опитах да избегна трескавите специални разследвания и спекулации, които запълниха вакуума, понеже не ми харесваше аурата на воайорство, която обгърна случая. Но беше невъзможно да ги пренебрегна напълно. Повтаряха до безкрай един конкретен видеоклип. Показваха стъклените врати на полицейското управление, в което бях влизал и аз. Вътре се забелязваше раздвижване, после вратите се отвориха.

Лео Вилиърс беше хубавец и като мъж, а Лена Мърчант изглеждаше поразителна жена. Беше елегантна и облечена с вкус, с умело подстригана коса до раменете. Бях разглеждал само снимки на Вилиърс и ми се стори странно да гледам човека, за когото бях слушал и чел толкова много. Лена веднага бе обкръжена от микрофони и камери и очаквах да избяга от вниманието. Вместо това спокойно прекоси бурната тълпа, вдигнала високо глава и с пълно пренебрежение към въпросите, с които я замерваха. Не излъчваше срам, нито притеснение. Вече не.

Просто достолепно мълчание, с което се отдалечи от стария си живот и влезе в новия.

Епилог

Прибрах черепа обратно в кутията и поразтрих врата си. Прешлените ми изпукаха, щом напрегнатите мускули постепенно се запознаваха с идеята да се размърдат отново. Не за първи път си казвах, че трябва да сложа аларма, която да ми напомня да правя почивки, докато работя.

Не за първи път бях наясно, че няма да го направя.

Оставих кутията в шкафа под работната маса. Черепът беше исторически, археологическа реликва, открита наскоро в равнините на Солсбъри. Беше над седемстотингодишен и му бяха нанесени контузии, които според археолозите можеха да се окажат резултат от брадва. Възможно беше. И през четиринадесети век хората са били също толкова склонни да се избиват с хладно оръжие, но в случая имах съмнения. Според мен раната беше нанесена от нещо с остър ръб, но и с типична извивка, която не прилягаше на брадва. Макар че не можех категорично да изключа някое оръжие, бях виждал сходни наранявания и преди и имах сравнително добра представа какво би могло да ги нанесе. Страничен удар с конско копито би се оказал не толкова драматичен от историческа гледна точка, но също толкова смъртоносен за ударения.

Налагаше се да продължа с проучванията на черепа, за да съм сигурен за причината на смъртта, но вече не бързах да приключа с него. Той беше запазил тайната си в продължение на няколко века — още ден или два нямаше да са проблем. И бездруго беше събота сутрин, така че нямах съществена причина да съм на работа. Бях дошъл до университета само защото не ми се седеше в апартамента. Черепът беше удобно извинение.

Но мислите, които ме бяха довели тук на първо място, все още дебнеха и надигнаха глава, щом останах без занимание, което да ги държи на безопасно разстояние. Автоматично си погледнах часовника и спрях твърде късно, за да не го видя.

Оставаха още два часа.

Университетското кафене беше затворено през уикендите, но си направих кафе в малката кухничка на катедрата. Нямаше никого по това време. Коридорите бяха празни и тихи, което като правило не ме притесняваше. Днес обаче празнотата ми тежеше.

Макар завръщането ми в университета да не бе приветствано с фанфари и почести, определено се долавяше усещане за промяна. Бях избегнал всякакво споменаване в новинарското отражение на случилото се в Бакуотърс, което не е особено изненадващо. С толкова много сензационни аспекти за докладване никой не се интересуваше за периферното участие на някакъв съдебен антрополог. Това ме устройваше. Не се бях зарадвал на вниманието миналата година, когато след случая в Дартмур името и снимката ми се появиха в медийните емисии. Работата ми трябваше да се върши зад кулисите и предпочитах да си остане така.

В професионално отношение обаче въпросът беше съвсем различен. Участието ми в толкова важно полицейско разследване не вредеше на репутацията на Катедрата по съдебна антропология, а отношението на новия декан значително се беше затоплило.

— Радвам се да те видя отново в играта — грейна Харис още първия ден от завръщането ми. Нищо от случилото се в Бакуотърс не можеше да се опише като "игра", но разбирах гледната му точка.

Май трябваше да се чувствам облекчен, понеже не попаднах в бюрото за безработни, но това вече не ми се струваше толкова важно. Отпих от горещото кафе и пак си погледнах часовника. Дванадесет и половина.

Още един час до излитането на самолета на Рейчъл за Австралия.

Бяхме се видели само веднъж след срещата в Ковънт Гардън, на която тя ми каза, че заминава. Случи се на погребението на Лънди. Беше официално мероприятие, с полицейски големци и офицери от управленията в страната, които отдаваха последна почит на колега, убит при изпълнение на служебния си дълг. Мрачното настроение никак не пасваше на познатия ми весел инспектор и се зарадвах, когато неочаквано се разсея. Четяха от "Еклесиаст" и когато епископът спря след "време да се сее и време да се изкоренява", в настъпилата тишина се разнесе детско гласче:

— Но дядо мразеше градинарството!

Из църквата прокънтя вълна смях и разруши скръбната атмосфера. Помислих си, че на Лънди щеше да му хареса.

Нямах възможност да поговоря с Рейчъл на погребението, а дори и да имах, не му беше нито времето, нито мястото. След това се чухме няколко пъти по телефона и започнах да усещам, че е размислила за заминаването. Казах й как се чувствам и че искам да остане, но се постарах да не я притискам, бях наясно, че решението трябва да е изцяло нейно.

Накрая тя го взе.

Не искаше да я изпращам до летището. Разбирах защо, но все пак бях горчиво разочарован, че няма да я видя за последен път. Последният ни разговор беше труден и за двама ни. Рейчъл ми се стори разстроена, докато обещаваше, че ще се върне в Обединеното кралство — за съдебния процес срещу Джейми, ако не преди това. Той най-сетне бе обвинен в убийството на Антъни Ръсел, макар че имаше голяма вероятност да го заменят с по-леко обвинение, в убийство по непредпазливост, преди да стигне до съда.

Но и двамата знаехме, че процесът ще се гледа след месеци, а дотогава могат да се променят много неща. В Австралия Рейчъл имаше живот и кариера и те включваха плуване из Бариерния риф вместо ровичкане за змиорки в тинята в Есекс. А и тя се прибираше, за да даде шанс на разпаднала се връзка, отиваше при човек, с когото бе живяла и работила седем години. Той дори сърфираше, за бога!

Не казах нищо по въпроса. Рейчъл имаше право. Достатъчно трудно беше и за двама ни, така че предпочетох да продължа с фантазиите, че това не е последното сбогом. Казах й да се пази, целунах я. И след това вече я нямаше…

Кафето ми беше изстинало. Излях го в мивката и се заех да изплакна чашата. Когато телефонът звънна, за миг изпитах надежда, че може да е Рейчъл, но после видях, че номерът е скрит. Значи работа. Постарах се да преглътна разочарованието си и вдигнах.

— Доктор Хънтър? Казвам се Шарън Уорд… — гласът ми беше познат, името също, но така и не можах да ги свържа с нищо. Събеседничката ми уточни колебливо: — Инспектор Уорд.

— Да, разбира се! — Спомнях си я отпреди година-две. Бяхме се видели по повод отрязана телесна част, която се появи на прага ми по твърде брутален начин.

— В неподходящ момент ли се обаждам? — попита полицайката.

— Не, просто… — постарах се да се взема в ръце. — С какво мога да съм ви полезен?

— Трябва да поговорим за опита за взлом.

— Взлом ли?

— Онзи в апартамента ви…

Бях предположил, че ще става въпрос за нов случай. Взломът ми се струваше като събитие, станало преди цял век, практически бях забравил за него. Постарах се да се съсредоточа.

— Ясно. Извинете.

— Може ли да се видим?

— Разбира се. Тук съм цялата следваща седмица, така че съм свободен всеки ден.

— Всъщност имах предвид по-скоро. Къде се намирате?

— На работа. В университета… — Тя вече ме беше заинтригувала. Инспекторите не се обаждат по повод на провалени обири, да не говорим да искат среща за обсъждането им. Освен ако няма нещо друго. — Защо, какво е станало?

— Предпочитам да ви го кажа лично. Колко време ще ви отнеме да се приберете у дома?

— Мога да си бъда вкъщи след час… — бях оставил колата под наем у дома, но метрото надали щеше да е особено натоварено в неделя. — Вижте, бих искал да знам за какво става дума.

Изпитах ужасно предчувствие, когато инспекторката замълча — убеждение, че вече лошият ден е напът да стане още по-лош.

— Имаме съвпадение за един от отпечатъците, които взехме на предната веранда… — Уорд замълча за момент. — От Грейс Страчън е.

Името сякаш отекна по телефонната линия. Почувствах замайване, все едно това не се случва в действителност. Чух инспекторката да продължава някъде много отдалеч:

— … извинявам се, че не сме се свързали с вас по-рано, но бюджетните съкращения изпращат рутинните взломове в долната част на списъка. Никой не се беше досетил досега и ви се обадих веднага щом резултатът се появи. Доктор Хънтър, на линия ли сте още?

— Да — смътно се изненадах колко спокойно прозвучах. — Сигурна ли сте?

— Само частичен отпечатък е, но определено е неин. Проблемът е, че е взет от маджуна на прозореца на верандата и маслото в него прави невъзможно датирането. Така че не знаем откога е там. Възможно е да е бил оставен още при нападението, но няма как да го потвърдим. Очевидно, предвид случилото се последния път, не бихме искали да рискуваме. Ето защо искам да ви видя в апартамента ви. Смятам… Е, смятам, че трябва да обсъдим какви предпазни мерки се налага да вземете.

Ушите ми забучаха. Осъзнах, че съм долепил длан до зарасналия белег на корема си. Предвид случилото се последния път… Имаше предвид — когато кръвта ми изтече почти до смърт, след като Грейс Страчън ме наръга на прага на дома ми. Но това беше преди години. Не бе имало следи от нападателката ми оттогава, как е възможно изведнъж да се върне? Грейс беше убийца с психически отклонения, която се бе изплъзвала от правосъдието само защото разполагаше с помощ. С времето си бях позволил да повярвам, че може да е мъртва.

А ако не беше…

Измърморих някакво извинение и затворих телефона. Разтърсван от чувства, които мислех, че съм загърбил в миналото, почти не усетих пътуването до апартамента си. Спуснах се по ескалаторите в метрото в мехур от шок. Докато влакът препускаше през тунела, погледнах часовника си. Самолетът на Рейчъл вече трябваше да е във въздуха. Всъщност почувствах облекчение. Ако Грейс Страчън наистина се бе върнала, това означаваше, че всички около мен са в опасност.

Поне Рейчъл щеше да е на сигурно място.

Докато се отдалечавах от метрото, се хванах да оглеждам улицата по начин, до който не бях прибягвал от години. Извървях алеята до къщата и спрях пред вратата. Дървенията беше боядисана веднага след смяната на ключалката и ремонта на разбитата врата. Всички отпечатъци, които са се намирали там, вече бяха покрити. Нямаше начин да се познае дали този на Грейс Страчън е стар, или не е. Казах си, че е възможно да оцелее толкова време и полицията вдига фалшива тревога. Но не го вярвах. Не можех да си позволя да го вярвам.

В момента в горния апартамент нямаше никого, но все трябваше да кажа на съседката си. Беше разговор, който не очаквах с нетърпение. Когато влязох в собствения си апартамент, мебелите и стаите ми се сториха едновременно познати и някак странни. Отидох в кухнята и напълних чайника. Не исках нищо за пиене, но така имах с какво да се заема.

Кафето ми остана недокоснато, докато чаках пристигането на Уорд. Въпреки че я очаквах, веселата песничка на звънеца ме накара да трепна. Побързах да отворя и спрях във фоайето с ръка на входната врата. Нямаше шпионка. Винаги се бях съпротивлявал на поставянето й, не исках да се поддавам на параноята след нападението. Но сега не виждах кой е отвън. Застанал така, във фоайето с черно-белите плочки, ме обзе усещане за дежавю. После отворих вратата.

— Може ли да вляза? — попита Рейчъл.

Благодарности

Паузата между предишния роман за Дейвид Хънтър и "Мъртви води" бе по-дълга, отколкото очаквах. По пътя дотук ми помогнаха много хора и организации. Дължа благодарности на: Тим Томпсън, професор по приложна биологична антропология към университета "Тийссайд"; Тони Кук, ръководител операции в СЕОР (Център за защита на децата от експлоатация и онлайн заплахи) към Националната агенция по престъпността; Патриша Уилтшър, професор по съдебна екология в университета "Саутхемптън"; д-р Мартин Хол, ентомолог изследовател в Националния исторически музей; пресофиса на полицията в Есекс; Кей Уест, бивш президент на групата за подкрепа на транссекусланите "Общество Бомонт"; GIRES (Общество за изследване и образование по въпросите на половата идентичност) и Робин Адкрофт, председател на проекта за реновиране на морските крепости "Редсанд Тръст".

Без тяхната помощ за фактологическите аспекти от историята "Мъртви води" би бил по-слаб роман. Едва ли е нужно да казвам, че ако има грешки или неточности, те са по моя, не по тяхна вина.

Благодаря и на агентите ми Гордън Уайз и Мелиса Пиментел от "Къртис Браун", на редактора ми Саймън Тейлър и на екипа от "Трансуърлд", на немския ми редактор Улрике Бек и на всички в "Роволт", на родителите ми Франк и Шийла Бекет, на сестра ми Джули за кучешката торта, на Бен Щайнер и на SCF.

И накрая, както винаги, благодаря от цялото си сърце на съпругата ми Хилъри, че винаги е до мен.

Бележки под линия:

1

В свободен превод от лат. ез. — "Помни, че си смъртен". Изразът се използва и за предмети или явления, които напомнят за смъртта, какъвто в случая е черепът. — б. р.

2

Поради спецификата на крайбрежието в Есекс повечето реки в района завършват не с делта (т е. не се разделят на притоци), а с естуар, който е под силно влияние на приливите и отливите. В това графство е и естуарът на Темза. — б. пр.

3

Малък риболовен кораб за влачене на риболовна мрежа, наречена трал. — б. р.

4

Backwaters (англ.) — завиряване покрай основното течение на река; затънтено място. — б. пр.

5

На място (лат.). — б. пр.

6

Maunsell sea fort (англ.) — по време на Втората световна война са строени няколко модела морски крепости. "Монсел" са кръстени на името на архитекта Гай Монсел. Повечето са разположени около естуара на Темза и околните реки. — б. пр.

7

Разположена високо тръба, която осигурява достъп на въздух до двигателя, без да засмуква вода или прах. Използва се често като оборудване на високопроходимите автомобили. — б. р.

8

Оперативно отстраняване на далака. — б. р.

9

Crithmum maritimum, скален копър — многогодишно тревисто растение, вирее по крайбрежните скали на соленоводни басейни. Използва се като подправка, намира също и приложение в медицината и козметиката. — б. пр.

10

Тибия — голям пищял, дълга тръбна кост на крака, която се движи успоредно с малкия пищял (фибула). — б. р.

11

Стандартно оборудване в лабораториите, което прилича на шкаф със стъклени врати и предпазва работещите от вредните изпарения на киселини, основи, разтворители и т. н. — б. р.

12

Vicar (англ. ез.) — викарий; church (англ. ез.) — църква; chapel (англ. ез.) — параклис. — б. пр.

13

Част от Британската армия, състоящ се от доброволци, които редовно участват в обучения и военни мисии, днес носи името Армейски резерв. — б. р.

14

The Kinks — английска рок група от 60-те години. — б. р.

Content

Саймън Бекет
Мъртви води
Хрониките на Дейвид Хънтър #05

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

Епилог

Благодарности

Бележки под линия: