Тери Пратчет

Изумителният Морис и неговите образовани гризачи

Светът на диска #28

На Д’нис, за точната книга в точния момент.

Глава 1

Из „Г-н Бънзи има приключение“

Плъхове!

Те преследваха кучетата и хапеха котките, те…

Но имаше и нещо друго. Изумителният Морис каза, че това е просто приказка за хора и плъхове. И трудното в нея било да се различи кои са хората и кои — плъховете.

Но пък Злобина Грим заяви, че това е приказка за приказките.

Всичко започна — част от всичко започна — в пощенската кола, която се изкачваше в планините откъм далечните градове в равнината.

Кочияшът не обичаше тази част от пътуването. Пътят се виеше през гори и планини по ронлив терен. Сред дърветата тегнеха дебели сенки. Понякога му се струваше, че разни неща следват колата и умело се крият от погледа му. Това го изнервяше.

А на това пътуване най-изнервящото беше, че долавяше гласове. Беше сигурен. Идваха иззад гърба му, от покрива на фургона, а там нямаше нищо, освен големите мушамени пощенски чували и багажа на младежа. Но в определени моменти беше сигурен, че шепнат пискливи гласчета.

Засега имаше само един пътник. Светлокос младеж, който седеше в клатушкащия се фургон и четеше книга. Четеше бавно и на глас, като движеше пръст по редовете.

— Уббервалд — прочете той.

— Казва се Юбервалд — обади се тъничък, писклив, но много ясен глас. — Точките го правят нещо като дълго „ыоо“. Но се справяш добре.

— Ьыоообервалд?

— Даже и с произношението може да се прекали, хлапе — чу се друг глас, който звучеше полусънено. — Ама знаеш ли кое му е най-хубавото на Юбервалд? Че е много, много далече от Сто Лат. Много далече от Псевдополис. Много далече от всякъде, където Капитанът на Стражата се е заканил живи да ни свари, ако пак ни зърне. И не е твърде популярно място. Кофти пътища. Куп планини. Хората не обикалят кой знае колко тук горе. Тъй че новините не пътуват много бързо, схващаш ли? И няма полицаи. Хлапе, тук можем да направим състояние!

— Морис? — внимателно подхвана момчето.

— Какво, хлапе?

— Нали не мислиш, че това, дето го правим, е, така де… непочтено, а?

Настъпи пауза, преди гласът да отвърне:

— В какъв смисъл непочтено?

— Ами… взимаме им парите, Морис. — Фургонът се люшна и подскочи над един трап.

— Да — съгласи се невидимият Морис, — но въпросът, който трябва да си зададеш, е от кого взимаме парите всъщност.

— Ами… обикновено от кмета или от градския съвет или от други такива.

— Правилно. А това значи, че са… какво? Казвал съм ти го и преди.

— Ъ-ъ…

— Прави-тел-ствени пари, хлапе — търпеливо рече невидимият. — Хайде, кажи го! Прави-тел-ствени пари.

— Прави-тел-ствени пари — послушно повтори момчето.

— Правилно! А какво правят правителствата с парите?

— Ъ-ъ, те…

— Те плащат на войници — натърти Морис. — Водят войни. Всъщност вероятно сме предотвратили много войни, като взимаме парите и ги влагаме там, където не могат да навредят. Ако се замислят над това, ще ни издигнат паметници.

— Някои от онези градове изглеждаха много бедни, Морис — колебливо изтъкна момчето.

— Ами значи тъкмо от оня тип, дето не им трябват войни.

— Опасна Тиква казва, че… — момчето се съсредоточи и устните му се задвижиха, преди да изрече думата, като че ли изпробваше произношението й наум — … че е не-ет-ично.

— Точно така, Морис — обади се пискливият глас. — Опасна Тиква казва, че не трябва да живеем от измама.

— Слушай, Праскови, измамата е в същината на хората — отвърна Морис. — Те са толкова настървени да се мамят непрекъснато, че избират правителства да го вършат вместо тях. Ние им предлагаме нещо срещу парите. Сполетява ги ужасна напаст от плъхове, плащат на свирач, всичките плъхове се изнизват от града след хлапето, скок-подскок, край на тормоза, всички са щастливи, че вече никой не им препикава брашното, благодарното население преизбира правителството, всички ликуват. Добре похарчени пари по мое мнение.

— Ама има напаст само защото ние ги караме да си мислят, че има — изписка Праскови.

— Е, скъпа моя, в бюджета на всичките тия малки правителства са предвидени пари за ловци на плъхове, схващаш ли? Не знам що се тормозя с всички вас, наистина.

— Да, ама ние…

Те осъзнаха, че колата е спряла. Отвън, в дъжда, се разнесе подрънкване на хамут. После фургонът се разклати и се чу шум от бягащи стъпки.

Нечий глас в тъмнината навън попита:

— Там вътре има ли някакви магьосници?

Пътниците се спогледаха в почуда.

— Не? — отвърна хлапето, от типа не-та, които питат: „Защо се интересувате?“

— Ами някакви вещици? — продължи гласът.

— Не, никакви вещици — поклати глава хлапето.

— Добре. Там вътре има ли някакви тежковъоръжени тролове, наети от пощенската компания?

— Съмнявам се — намеси се Морис.

Настъпи пауза, изпълнена с трополенето на дъжда.

— Окей, ами върколаци? — обади се гласът накрая.

— Как изглеждат? — попита хлапето.

— О, ами изглеждат съвсем нормално точно до момента, в който стават целите, тъй де, в косми и зъби и огромни лапи и скачат през прозореца върху ти — потрепери гласът. Говорещият сякаш проверяваше по списък.

— Ами всички имаме косми и зъби — каза хлапето.

— Тогава значи сте върколаци?

— Не.

— Добре, добре. — Последва още една пауза, изпълнена с шума на дъжда. — Окей, вампири — продължи гласът. — Нощта е мокра, няма да ви се лети в такова време. Някакви вампири там вътре?

— Не! — ядоса се момчето. — Ние сме напълно безвредни!

— О, боже! — измърмори Морис и се навря под седалката.

— Това е утеха — отвърна гласът. — В тия времена човек не може да бъде прекалено предпазлив. Наоколо има доста странни хора. — През прозореца бе наврян арбалет и гласът каза:

— Парите и живота. Оферта две в едно, схващате ли?

— Парите са в куфара на покрива — чу се гласът на Морис отдолу.

Разбойникът се втренчи в мрака на фургона:

— Кой каза това?

— Ъ-ъ, аз — смотолеви момчето.

— Не забелязах да си отваряш устата, хлапе!

— Парите са на покрива. В куфара. Но ако бях на ваше място, не бих…

— Ха, сигурно не би — прекъсна го разбойникът. Маскираното му лице се махна от прозореца.

Момчето взе свирката от седалката до него. Беше от тези, които наричаха цафари, макар че вече никой не можеше да си спомни откога цакаха за тях доста над два пенса.

— Изсвири „Грабеж с насилие“, хлапе — приглушено изръмжа Морис.

— Не може ли просто да му дадем парите? — обади се Праскови. Гласът й беше съвсем изтънял.

— Парите са, за да ни ги дават на нас — натъртено отсече Морис.

Над главите си чуха как сандъкът проскърцва, докато разбойникът го смъкваше от покрива на фургона.

Момчето послушно вдигна свирката и изкара няколко ноти. Последваха редица звуци. Чу се изскърцване, тупване, нещо като сборичкване и накрая много кратък писък.

Когато се възцари тишина, Морис се покатери обратно на седалката и подаде глава от фургона в тъмната и мокра нощ.

— Добър човек — отбеляза той. — Благоразумен. Колкото повече мърдаш, толкова по-силно хапят. Май още няма сериозни поражения? Браво. Ела малко по-насам, да те виждам. И внимателно, ей? Не искаме никой да се паникьосва, нали?

Разбойникът се появи в кръга от светлината на фургона. Пристъпяше много бавно и внимателно, широко разкрачен. И тихо скимтеше.

— А-а, ето на — жизнерадостно го посрещна Морис. — Изприпкаха право по крачолите ти, нали? Типичен номер при плъховете. Само кимни, щото не искаме да ги дразним. Не е за приказки докъде могат да стигнат работите.

Разбойникът кимна много бавно. После присви очи.

— Ти си котка? — измънка той, след което кръстоса поглед и изпъшка.

— Казах ли да говориш? — сопна се Морис. — Не мисля, че казах да говориш, а? Кочияшът избяга ли, или го уби?

Физиономията на мъжа се изопна.

— А-а, бързо схващаш, харесвам това у разбойниците — ухили се Морис. — На тоя въпрос можеш да отговориш.

— Избяга — с пресипнал глас отговори разбойникът.

Морис пъхна глава обратно във фургона.

— К’во шъ ка’ете? — смигна той. — Карета, четири коня, може би разни ценности в пощенските чували… сигурно, е-хе, хиляда долара или повече. Хлапето може да кара. Струва си да се пробваме?

— Това е кражба, Морис — укори го Праскови. Тя седеше на седалката до момчето. Беше плъх.

— Не е кражба като кражба — защити се Морис. — По-скоро е… откривателство. Кочияшът е избягал, така че е… нещо като спасяване. Ами да, точно така, можем да я върнем срещу наградата. Така е много по-добре. И е законно. Ще действаме ли?

— Хората ще задават прекалено много въпроси — изтъкна Праскови.

— Ако просто я оставим, някой ияулп ще я открадне — занарежда Морис. — Някой крадец ще си я присвои! Много по-добре е ние да я вземем, нали? Ние не сме крадци.

— Ще я оставим, Морис — каза Праскови.

— Ами тогава хайде да откраднем коня на разбойника — настоя той, сякаш вечерта нямаше да завърши както трябва, ако не откраднеха нещо. — Да откраднеш от крадец не е кражба, щото се нулира.

— Не можем да стоим тук цяла нощ — обърна се момчето към Праскови. — Има право.

— Точно така! — спешно се намеси разбойникът. — Не можете да стоите тук цяла нощ!

— Точно така — обади се хор от гласове от панталоните му, — не можем да стоим тук цяла нощ!

Морис въздъхна и отново надникна през прозореца.

— О-кей — проточи той. — Ето какво. Ще стоиш съвсем мирно и ще гледаш само напред и няма да пробваш никакви номера, защото ако понечиш, само да изрека думичката…

— Не я изричай! — В гласа на разбойника се долавяше още по-голяма припряност.

— Добре — продължи Морис — и ще вземем коня ти за наказание, а ти можеш да вземеш фургона, щото това ще е кражба и само на крадците им е позволено да крадат. Нещо против?

— Каквото кажеш! — обади се разбойникът, а после размисли и бързо добави: — Но, моля те, не казвай нищо.

Той заби поглед напред. Видя момчето и котката да излизат от фургона. Чу различни звуци зад гърба си, докато му взимаха коня. И се сети за меча си. Хубаво, от тази сделка щеше да вземе цяла пощенска кола, но съществува и такова нещо като професионална гордост.

— Добре — прозвуча след малко гласът на котката. — Ние сега си тръгваме, а ти трябва да обещаеш да не мърдаш, докато не изчезнем. Обещаваш ли?

— Честна разбойническа — отвърна той, бавно протягайки ръка за меча си.

— Добре. Вярваме ти — обади се котката.

Мъжът почувства как панталоните му олекват, докато плъховете се изнизваха от тях и чу подрънкването на хамута. Изчака момент, после се извъртя, изтегли меча си и се втурна напред.

Всъщност съвсем малко напред. Нямаше да падне толкова тежко, ако някой не му беше овързал връзките на обувките.

Казваха, че е изумителен. Наричаха го Изумителният Морис. Той никога не беше целял да е изумителен. Просто така се случи.

Усети, че нещо странно стана оня ден, точно след обяда, когато погледна отражението си в една локва и си помисли: „Това съм аз.“ Дотогава никога не беше осъзнавал това. Разбира се, беше трудно да си спомни как е разсъждавал, преди да стане изумителен. Струваше му се, че съзнанието му е било просто някакъв вид супа.

А после се прибавиха и плъховете, които живееха под купчината смет в един ъгъл от територията му. Той осъзна, че има нещо образовано в плъховете, когато скочи върху един, който попита:

— Не може ли да го обсъдим?

Тогава част от неговото изумително ново съзнание му рече: „Не можеш да изядеш някой, който говори. Поне не и преди да чуеш какво има да казва.“

Плъхът беше Праскови. Тя не беше като другите плъхове. Както и Опасна Тиква, Невли Зай, Загар, Свинскибут, Големи Икономии, Токсинчо и всички останали. Но пък и Морис вече не беше като другите котки.

Другите котки изведнъж се оказаха глупави. И така, Морис започна да се движи с плъховете. С тях можеше да си поговори. Те го приемаха добре, стига да не изядеше някой от познатите им.

Плъховете дълго се тревожиха защо внезапно са станали толкова умни. Морис смяташе това за загуба на време. Нещата просто се случваха. Но плъховете продължаваха да умуват дали не е от нещо, което са изяли от купчината боклук, въпреки че дори на Морис му беше ясно, че това не би могло да обясни как той се е променил, защото той никога не би ял боклук. И със сигурност не би ял боклук от онази купчина, като знаеше откъде идва…

Той смяташе, че плъховете са, честно казано, тъпички. Интелигентни, да, ама тъпички. Беше живял по улиците четири години и почти не му бяха останали уши, имаше белези по целия си нос и беше умен. Походката му беше толкова наперена, че ако забързаше малко, се препъваше. Когато вирваше опашка, хората трябваше да я заобикалят. Той смяташе, че трябва да си умен, за да живееш четири години по тези улици, с всичките им кучешки банди и свободно практикуващи кожари. Един погрешен ход и вече си обяд и чифт ръкавици. Да, налагаше се да си умен.

Трябваше и да си богат. Отне му известни усилия да го обясни на плъховете, но Морис бе изръшкал града и бе научил как стават работите, и парите, натъртваше той, са ключът към всичко.

И тогава един ден видя глуповатата физиономия на момчето, което надуваше свирката си, сложило шапка за монети пред себе, и му хрумна идея. Изумителна идея. Просто се пръкна, буфф, ей така изведнъж. Плъхове, свирка, глуповидно момче… И му каза:

— Ей ти, с глупавата физиономия! Искаш ли да направиш състоян… не, бе, хлапе, тук долу съм…

Зазоряваше се, когато конят на разбойника излезе от дебрите, мина един пролом и спря в приятна горичка. Долу в ниското се простираше долина; градът се гушеше досами бреговете на речното русло.

Морис се изхлузи от дисагите и се протегна. Момчето с глуповатия вид помогна на плъховете да излязат от другата торба. Те прекараха пътуването скупчени върху парите, но бяха твърде любезни да признаят, че никой не иска да спи в една торба с котката.

— Как му е името на този град, хлапе? — попита Морис, седнал върху камък и вперил поглед надолу към града. Зад него плъховете отново брояха парите, трупайки ги на купчинки до кожената чанта. Те го правеха всеки ден. Въпреки че нямаше джобове, в Морис имаше нещо, от което останалите изпитваха желание да си проверяват дребните колкото е възможно по-често.

— Нарича се Кански Мекиц — прочете в пътеводителя момчето.

— М-хм… трябва ли да ходим там, щом е кански? — откъсна се Праскови от броенето.

— Ха, той не се казва кански, понеже е кански — каза Морис. — Това е на чужд език бански, схващаш ли?

— Тъй че всъщност се нарича Бански Мекиц? — пробва се Невли Зай.

— Не бе, не, наричат го Бански, понеже… — Изумителният Морис се поколеба, но само за момент — понеже си имат баня, схващаш ли? Много изостанало място е това. Няма много бани наоколо. Но си имат една и са толкова горди с нея, че искат всички да разберат. Сигур трябва да си купиш билет само за да я видиш.

— Това вярно ли е, Морис? — попита Опасна Тиква. Той зададе въпроса съвсем вежливо, но беше ясно, че всъщност казваше: „Не мисля, че това е вярно, Морис.“

О, да… Опасна Тиква. Опасна Тиква беше труден опонент. А всъщност не би трябвало да е така. „В доброто старо време — помисли си Морис — дори не бих изял толкова малък и блед и най-общо казано болнав на вид плъх.“ Той впи поглед в малкия плъх албинос с белоснежна козина и розови очички. Опасна Тиква не отвърна на погледа му, понеже беше прекалено късоглед. Разбира се, слепотата не бе чак такъв недостатък за биологични видове, които прекарват повечето си време в тъмнина и имат обоняние, което беше, доколкото Морис схващаше, почти толкова добро, колкото взор, слух и говор наедно. Например плъхчето винаги обръщаше главата си и се вторачваше право в него, когато го заговореше. Това беше обезпокоително. Морис познаваше една сляпа котка, която често се блъскаше във вратите, но Опасна Тиква никога не го правеше.

Опасна Тиква не беше главатарят. Това беше работа на Свинскибут. Свинскибут беше голям и свиреп и донякъде подъл, и не се радваше особено да има изострен ум, и определено не копнееше да говори с котка. Той беше доста стар по времето на Промяната (както плъховете го наричаха) и казваше, че е прекалено стар за промени. Той оставяше „разговора с Морис“ на Опасна Тиква, който беше роден точно след Промяната. А пустото плъхче беше умно. Невероятно умно. Прекалено умно. Морис се нуждаеше от цялата си изобретателност, когато имаше вземане-даване с Опасна Тиква.

— Изумително е какво знам — каза той, примижавайки бавно срещу него. — Както и да е, това е приятен на вид град. Изглежда ми богат. Сега това, което ще направим, е…

— М-хм…

Морис мразеше този звук. Ако нещо звучеше по-неприятно от особените въпросчета на Опасна Тиква, то беше, когато Праскови си прочистваше гърлото. Това означаваше, че много тихо ще каже нещо, което ще го разстрои.

— Да — рязко се обърна той.

— Наистина ли трябва да продължаваме да правим това? — попита тя.

— Ами, не, разбира се — отвърна Морис. — Аз изобщо не трябва да съм тук. Аз съм котарак, нали? Котарак с моя талант? Ха! Можех да си намеря наистина сладка работа при някой фокусник. Или може би при вентрилоквист. Можех да правя какво ли не, ясно, щото хората обичат котки. Но тъй като съм невъзможно, тъй де, глупав и добродушен, реших да помогна на шепа гризачи, които са, да си го кажем направо, не точно първи любимци на хората. Ама някои от вас — и той метна жълт поглед към Опасна Тиква — имат разни идеи да ходят на някакъв си остров и да създадат нещо като собствена плъхска цивилизация, което аз смятам за много, така де, възхитително, но за това ви трябват… какво съм ви казвал, че ви трябва?

— Пари, Морис — отвърна Опасна Тиква, — но…

— Пари. Точно така, щото какво можете да си вземете с пари? — той огледа плъховете и подсказа: — Почва с Л.

— Лодки, Морис, но…

— А и ще ви трябват какви ли не инструменти, пък и храна, разбира се…

— Има кокосови орехи — обади се глуповидното момче, което лъскаше флейтата си.

— О, нима някой продума? — вдигна вежди Морис. — Ти пък, хлапе, какво знаеш за това?

— Набавяш си кокосови орехи — обясни момчето. — На самотни острови. Един, който ги продаваше, ми каза.

— Как? — попита Морис. Той не беше твърде наясно с кокосовите орехи.

— Не знам. Просто си ги набавяш.

— О, сигурно просто си растат по дърветата, така ли? — саркастично подхвана котаракът. — Леле, просто не знам какво щяхте да правите без… кой? — Втренчи се в групата: — Почва с М.

— Теб, Морис — отговори Опасна Тиква. — Но, разбираш ли, ние всъщност мислим, че…

— Да? — подкани го той.

— М-хм — прокашля се Праскови. Морис изпъшка.

— Опасна Тиква иска да каже, че цялото това крадене на зърна и сирене и гризане на дупки в стените е, ами… — тя вдигна поглед към жълтите очи на Морис — не е морално.

— Но плъховете точно това правят! — извика Морис.

— Но ние чувстваме, че не би трябвало да го правим — възрази Опасна Тиква. — Ние трябва да си проправим собствен път в света!

— О боже о боже о боже — поклати глава Морис. — Ура за острова, а? Царството на плъховете! Не че се присмивам на мечтата ви — побърза да добави. — Всеки трябва да има мечти. — Той искрено вярваше в това. Ако знаеш какво другите много, ама страшно много искат, имаш почти неограничена власт над тях.

Понякога се чудеше какво ли иска глуповидното хлапе. Доколкото схващаше — нищо, стига да може да свири на флейтата си и да го оставят на мира. Но… ами, то беше като онова с кокосовите орехи. Не щеш ли, хлапето току изтърсваше по нещо, което показваше, че слуша през цялото време. Такива хора трудно се управляват. Но котките ги бива да управляват хората. Мяу тук, мър там, малко помачкване с лапи и… на Морис никога не му се бе налагало да мисли за това преди. На котките не им трябва да мислят. Просто трябва да знаят какво искат. Мисленето е за хората. Нали затова са хора.

Той се замисли за добрите стари времена, когато мозъкът му не пращеше като фойерверк. Отиваше пред вратата на университетската кухня и си придаваше умилителен вид, а готвачите се мъчеха да се сетят какво желае. Направо невероятно! Почваха да му говорят неща от сорта на: „Шъ иска ли пухи паничка млекце? Шъ иска ли пухи бисквитка? Шъ иска ли пухи тез хубавки огризки?“ И всичко, което се искаше от Морис, бе да изчака търпеливо, докато стигнат до нещо, което звучи приемливо, като например „пуешки кълчици“ или „агнешки кюфтенца“.

Но беше убеден, че не е изяждал нищо магическо. Няма омагьосани пилешки дреболии, нали?

Плъховете бяха изяли магическото нещо. Бунището, което наричаха „дом“, а също и „обяд“, беше на гърба на Университета, а това все пак беше университет за магьосници. Старият Морис не обръщаше особено внимание на хората, които не поднасяха панички, но беше наясно, че едрите мъже с островърхи шапки бяха причина да се случват странни работи.

А сега знаеше и какво се случваше с нещата, които използваха. Хвърляха ги през стената, когато приключеха с тях. Всичките стари похабени магически книги и угарките от изгорелите свещи, и останките от зеленото бълбукащо вещество в казаните свършваха на голямото бунище заедно с консервените кутии, старите опаковки и кухненските отпадъци. О, да, магьосниците бяха сложили надписи „Опасно“ и „Токсично“, но по онова време плъховете не можеха да четат и обичаха угарките на свещите.

Морис никога не беше хапвал нещо от бунището. Той смяташе, че „Не яж нещо, което блещука“ е добър житейски девиз.

Но и неговото съзнание се бе променило горе-долу по същото време, по което и на плъховете. Това беше мистерия.

Оттогава той правеше онова, което котките винаги са правели. Действаше хората. Сега и някои от плъховете също се брояха за хора, разбира се. Хората са си хора, дори да имат по четири крака и да се наричат с имена като Опасна Тиква, което е от имената, които избирате, ако сте се научили да четете, преди да схващате смисъла на думите, и четете табелите и етикетите на старите ръждясали тенекиени кутии, и се наричате с имена, чието звучене ви харесва.

Проблемът при мисленето е, че веднъж започнал, не спираш да мислиш. А Морис беше на мнение, че плъховете прекаляват с мисленето. Доста го притесняваше Опасна Тиква, който обаче беше толкова зает да обмисля глупави идеи за това как плъховете могат наистина да създадат някъде своя собствена страна, че той успяваше да се справи с него. Най-зле беше с Праскови. Обичайният трик на Морис да бръщолеви бързо, докато хората се объркат, изобщо не минаваше при нея.

— М-хм — подхвана тя отново, — ние мислим, че този път трябва да е за последно.

Морис се облещи. Другите плъхове леко отстъпиха назад, но тя отвърна на погледа му.

— Това трябва да е последният път, когато правим тъпия номер с „напаст от плъхове“ — повтори. — И това е окончателно.

— А какво мисли Свинскибут по въпроса? — контрира Морис. Той се обърна към главния плъх, който ги наблюдаваше. Винаги, когато Праскови му създаваше ядове, си струваше да се обърне към Свинскибут, защото той не я харесваше особено.

— Какво имаш предвид, да мисля? — избоботи Свинскибут.

— Аз… сър, мисля, че трябва да прекратим това — настоя Праскови, нервно кланяйки глава.

— О, и ти мислиш, така ли! — заяде се Свинскибут. — Напоследък всички мислят. Аз мисля, че доста се прекалява с това мислене, ето какво мисля аз. По мое време не сме си и помисляли за мислене. Доникъде нямаше да стигнем, ако първо мислехме.

Той също се втренчи в Морис. Свинскибут не харесваше котарака. Той не харесваше повечето неща, които се случиха след Промяната. Всъщност Морис се чудеше докога Свинскибут щеше да остане главатар. Той не обичаше да мисли. Принадлежеше на времето, когато водачът на плъховете трябваше да е просто едър и необуздан. Сега светът се движеше твърде бързо за него, което го ядосваше.

Сега беше по-скоро подтикван, отколкото водещ.

— Аз… Опасна Тиква, сър, смята, че трябва да мислим за установяване, сър — не се отказа Праскови.

Морис се смръщи. Свинскибут нямаше да се вслуша в Праскови и тя го знаеше, но Опасна Тиква беше онова, което плъховете имаха за най-близо до магьосник, и дори големите плъхове го слушаха.

— Мислех, че ще се качим на някоя лодка и ще открием нейде си остров — каза Свинскибут. — Таман за плъхове са това, лодките — добави той с одобрение. После продължи с леко нервен и малко раздразнен тон към Опасна Тиква:

— И народът ми вика, че тия пари ни трябват, понеже сега, като го можем всичкото това мислене, трябва да бъдем еф… ефич…

— Етични, сър — обади се Опасна Тиква.

— Което ми звучи неплъхски. Не че мнението ми се брои за нещо, както личи — озъби се Свинскибут.

— Имаме достатъчно пари, сър — каза Праскови. — Вече имаме много пари. Имаме много пари, нали, Морис?

Не звучеше като въпрос, а по-скоро като обвинение.

— Ами, като казваш много… — започна Морис.

— И всъщност имаме повече пари, отколкото мислехме — прекъсна го Праскови със същия тон. Беше много вежлива, но просто не спираше и задаваше все погрешните въпроси. Погрешен въпрос за Морис беше всеки, който не желаеше да му задават. Праскови отново се прокашля.

— Казвам, че имаме повече пари, Морис, понеже ти ни обясни, че паричките, които наричат „златни монети“, блестели като луната, а „сребърните монети“ светели като слънцето и че ти ще задържиш всичките сребърни монети. Всъщност, Морис, е точно обратното. Сребърните монети блестят като луната.

През ума на Морис мина една доста груба дума на котешки език, който е много богат на такива. „Какъв е смисълът на образованието — помисли си, — щом хората ще го ползват?“

— Така че ние, сър, смятаме — обърна се Опасна Тиква към Свинскибут, — че след този последен удар трябва да разделим парите и всеки да тръгне по своя път. Освен това става опасно да продължаваме с все същия номер. Трябва да спрем, преди да е станало твърде късно. Тук има река. Би трябвало да стига до морето.

— Остров без хора или крллттр котки би било хубаво място — кимна Свинскибут.

Морис не позволи на усмивката си да избледнее, въпреки че знаеше какво означава крллттр.

— И не бихме искали да спираме Морис от чудесната му нова работа при фокусника — додаде Праскови.

Очите на Морис се присвиха. За момент беше на косъм да наруши желязното си правило да не яде някой, който може да говори.

— Ами ти, хлапе? — обърна се той към глуповидното момче.

— Нямам нищо против — отвърна то.

— Нищо против какво? — изнерви се Морис.

— Нищо против нищо, наистина — каза момчето. — Стига никой да не ми пречи да свиря.

— Но ти трябва да мислиш за бъдещето си! — не се стърпя Морис.

— Мисля — отвърна хлапето. — Искам да продължавам да свиря в бъдеще. Не ми искат пари, за да свиря. Но може би плъховете имат право. На няколко пъти едва се измъкнахме, Морис.

Котаракът впи очи в момчето, за да види дали не се шегува, но шегата не беше присъща за него. Той се предаде. Е, не точно. Не беше стигнал дотук, като се предаваше при проблеми. Просто ги оставяше настрана. Все пак винаги изникваше нещо.

— Окей, чудесно. Ще го направим още веднъж и ще разделим парите на три. Чудесно. Няма проблем. Но ако ще е за последно, да го направим така, че да се помни, а? — Той се ухили.

Плъховете, тъй като бяха плъхове, не се радваха при вида на ухилена котка, но разбираха, че е взето трудно решение. Те си позволиха леки въздишки на облекчение.

— Така доволен ли си, малкия? — попита Морис.

— И след това ще мога да свиря?

— Категорично.

— Добре — каза хлапето.

Парите, светещи като слънцето и блестящи като луната, бяха мълчаливо прибрани в торбата. Плъховете я завлякоха под храстите и я заровиха. Никой не може да заравя пари по-добре от плъховете, пък и не си струваше да носят твърде много в града.

После опряха до коня. Беше ценен кон и Морис с огромна неохота го пусна на свобода. Но както изтъкна Праскови, бил разбойнически кон, с твърде богато украсени седло и юзди. Да се опитат да го продадат тук можело да е опасно. Щели да тръгнат приказки. Можели да привлекат вниманието на правителството. Не било сега времето да ги подгони Стражата.

Морис отиде до ръба на скалата и се загледа към града, разсънващ се под изгрева.

— Да ги разбием този път, а, дружина? — обърна се той към плъховете, като се върнаха. — Искам максимум цвъртене, пулене и пикаене, ясно?

— Ние мислим, че пикаенето не е наистина… — започна Опасна Тиква, но Праскови се прокашля и той смотолеви: — О, ами всъщност, щом ще е за последно…

— Откак проходих, пикая на всичко — избоботи Свинскибут. — Сега ми викат, че не било правилно. Ако това значи мисленето, радвам се, че не го употребявам.

— Да ги изумим! — опна се Морис. — Плъхове? В този град си мислят, че са виждали плъхове? Като видят нас, ще има приказки да разправят!

Глава 2

Из „Г-н Бънзи има приключение“

Планът беше следният.

И беше добър план. Дори плъховете, даже и Праскови, трябваше да признаят, че работи безотказно.

Всички знаеха за напастта от плъхове. Имаше прочути приказки за ловците на плъхове, които си изкарват хляба, като обикалят от град на град и ги отървават от плъховете. Разбира се, плъховете не бяха единствената напаст — понякога имаше напаст от акордеонисти, от тухли, овързани с канап, от риба — но плъховете бяха всеизвестни.

И това всъщност бе всичко. За една напаст не ти трябват много плъхове, поне не и ако си знаят работата. Един-единствен плъх, изскачащ ту тук, ту там, цвъртящ силно, къпещ се в прясно приготвената сметана и препикаващ брашното, може да бъде огромна напаст.

След няколко дни подобен тормоз хората изумително много се радваха да видят глуповидното момче с неговата чудодейна свирка. И се изумяваха, когато плъховете изскачаха от всевъзможни дупки да го последват извън града. Бяха толкова изумени, че не се замисляха много над факта, че плъховете бяха едва неколкостотин.

Щяха да бъдат страшно изумени, ако знаеха, че плъховете и момчето се срещат с котка в храсталаците извън града и делово преброяват парите.

Кански Мекиц се пробуждаше, когато Морис и момчето влязоха. Никой не ги закачаше, макар че Морис предизвика голям интерес. Това не го притесни. Той знаеше, че е интересен. Котките без друго се движеха като че ли светът им принадлежеше, и тъй като светът беше пълен с глуповидни хлапета, хората не се юрваха да видят поредното.

Като че ли бе пазарен ден, но нямаше много сергии и се продаваха предимно, ами… вехтории. Стари тигани, гърнета, износени обувки… нещата, които хората продават при липса на пари.

Морис се беше нагледал на пазари, като минаваха през другите градове, и знаеше как трябва да е.

— Трябва да има дебели продавачки на пилета — обясни той. — И продавачи на лакомства за децата, и на панделки. Акробати и клоуни. Дори дресьори на невестулки, ако си късметлия.

— Така като гледам, тук няма нищо подобно. Няма почти нищо за купуване — отбеляза момчето. — Струва ми се каза, че градът бил богат, Морис.

— Ами, изглеждаше богат — отвърна Морис. — С всичките му ширнали се в долината поля, с ония ми ти лодки в реката… човек би си помислил, че улиците ще са застлани със злато!

Момчето впери поглед нагоре:

— Странно.

— Какво?

— Хората изглеждат бедни. Всъщност сградите придават богаташкия вид.

И наистина. Морис не беше експерт по архитектура, но дървените сгради бяха изящно резбовани и боядисани. Той забеляза и още нещо. Нямаше нищо изящно в табелата, закована на близката стена.

Тя гласеше:

ТЪРСЯТ СЕ МЪРТВИ ПЛЪХОВЕ!

50 ПЕНСА НА ОПАШКА!

ЗАПИСВАНЕ ПРИ: ПЛЪХОЛОВЦИТЕ

В: ПЛЪХКОМА

Хлапето се беше втренчило в нея.

— Май тук наистина искат да се отърват от плъховете си — жизнено подхвърли Морис.

— Никога не са предлагали по половин долар на опашка! — възкликна момчето.

— Казах ти, че това ще е големият ни удар — продължи котаракът. — Ще седим върху купчина злато, преди да е свършила седмицата!

— Какво е плъхком? — смръщи се момчето. — Не може да е клуб за плъхове, нали? И защо всички те зяпат?

— Ми хубавец съм си — отвърна Морис. Въпреки това беше малко странно. Хората се побутваха и го сочеха.

— Ще речеш, че не са виждали котка досега — промърмори той, вперил поглед в голямата сграда отсреща. Беше масивна, квадратна постройка, обградена от хора, с надпис: ПЛЪХКОМ. — Плъхком е просто тукашната дума за… нещо като комитет, общински съвет — преведе той. — Няма нищо общо с плъховете, макар че идеята си я бива.

— Бая думи знаеш, Морис — възхити се момчето.

— Понякога сам си се изумявам — потвърди той.

Опашка от хора се извиваше пред една огромна отворена врата. Други, които очевидно бяха свършили онова, заради което набъбваше опашката, излизаха от странична врата по един-двама. Всички носеха самуни хляб.

— Да се наредим и ние? — предложи момчето.

— Не бих казал, че е уместно — внимателно отвърна Морис.

— Защо не?

— Виждаш ли онези мъжаги на входа? Приличат на стражи. Имат големи палки. И всички им показват някакви листове на влизане. Това хич не ми харесва — сподели Морис. — Намирисва ми на правителство.

— Не сме сторили нищо лошо — възрази момчето. — Така де, не и тук.

— Човек никога не знае с тия правителства. Просто стой тук и мирувай, хлапе. Аз ще хвърля един поглед наоколо.

Хората наистина се заглеждаха в Морис, който тръгна към сградата, но, изглежда, в този град, нападнат от плъхове, котките бяха доста уважавани. Един човек се опита да го хване, но загуби интерес, когато той се извърна и го одра по ръката.

Опашката се виеше навътре в голяма зала и покрай една дълга импровизирана маса. Там всеки показваше листа си на две жени пред голяма палета хляб и получаваше по няколко самуна. После минаваше през един човек с щайга наденици, от които му се полагаше доста по-малка дажба.

Наблюдавайки всичко това и периодично подвиквайки на хората, раздаващи храната, там стоеше и кметът. Морис го позна на секундата, понеже носеше златно огърлие на врата си. Откакто работеше с плъхове, се беше нагледал на кметове. Този обаче беше по-различен. Беше по-дребен, доста по-угрижен и имаше плешивина, която се бе опитал да прикрие с три кичура коса. Беше и доста по-слаб от останалите кметове, които бе виждал. Не изглеждаше като да е бил избиран по килограми.

„И така… храната е кът — помисли си Морис. — Налага им се да я разпределят. Явно спешно им трябва свирач. Какъв късмет, че пристигаме тъкмо навреме…“

Той излезе, този път с доста по-голяма скорост, тъй като осъзна, че някой свири на цафара. Оказа се, както се опасяваше, хлапето. Беше сложило шапка на земята пред себе си и дори беше събрало няколко монети. Опашката се бе огънала към него, за да го чува по-добре, а едно-две дечица дори танцуваха.

Морис беше специалист само по котешките серенади, чиято същност бе да стоиш на два сантиметра от другите котки и да им крещиш, докато се предадат.

Човешката музика му се струваше слаба и размита. Но хората тактуваха с крака, щом чуеха свирнята на момчето. Лицата им се разведряваха. Морис изчака хлапето да довърши песента. Докато насъбралите се ръкопляскаха, той се промъкна зад него, отърка се в краката му и изсъска:

— Браво, умнико! Нали щяхме да сме незабележими! Хайде, обирай си крушите. Е, вземи и парите!

Той тръгна напред през площада, но спря толкова внезапно, че момчето едва не го стъпка.

— Опа, ей ти на още правителство — обяви той. — Ама ние знаем тия какви са, нали?…

Момчето знаеше. Бяха ловци на плъхове, двама на брой. Дори тук те носеха дългите прашни наметала и омачканите черновърхи шапки на своята професия. И двамата бяха метнали на рамо по един прът, от който висяха различни капани.

През другото рамо бяха провесили по една голяма торба, от онези, в които наистина не ти се ще да погледнеш. И всеки водеше по един териер на каишка. Бяха кльощави, настървени кучета и оголиха зъби срещу Морис, докато го подминаваха, влачени от стопаните си.

С приближаването на мъжете хората живнаха и започнаха да ръкопляскат, когато те бръкнаха в чантите си и извадиха по няколко шепи от нещо, което Морис оприличи на черни върви.

— Днеска двеста! — провикна се единият от плъхоловците.

Териерът се метна към Морис, опъвайки неистово каишката си. Котаракът не помръдна. Може би само глуповидното момче го чу да изрича с приглушен глас:

— Изчезни, помияр! Лошо куче!

Физиономията на териера се изкриви в ужасно изтормозеното изражение на куче, което се опитва да осмисли две неща едновременно. То знаеше, че котките не би трябвало да говорят, а тази котка току-що бе проговорила. Беше мъчителен проблем. То седна смутено и зави.

Морис започна да се ближе. Това беше смъртна обида.

Плъхоловецът, раздразнен от овчедушната му проява, дръпна кучето настрана.

И изпусна няколко черни върви.

— Опашки на плъхове! — втрещи се момчето. — Тук със сигурност имат проблем!

— По-голям, отколкото си мислиш — додаде Морис, вперил поглед в купчината опашки. — Вземи ги, когато никой не гледа, а?

Момчето изчака хората да отвърнат погледи и се пресегна. Тъкмо да докосне кълбото опашки и един голям, лъскав черен ботуш тежко стъпи върху тях.

— Виж сега, не е желателно да ги пипаш, младежо — чу глас над себе си. — От плъховете, нали знаеш, може да хванеш чума. От нея краката ти експлодират.

Беше един от плъхоловците. Той се ухили широко на момчето, но в усмивката му нямаше нищо весело. Лъхаше на бира.

— Вярно е, малкия, а после мозъкът ти изтича през носа — обади се другият плъхоловец, дошъл зад гърба на момчето. — Няма да посмееш да се изсекнеш, ако пипнеш чумата.

— Както обикновено, съдружникът ми, тикна пръст право в десетката, младежо — каза първият плъхоловец, издишайки още бирени пари в лицето на момчето.

— Което е повече от онова, които ще можеш да правиш, малкия — продължи Плъхоловец 2, — щото като гепиш чумата, пръстите ти стават целите…

— Вашите крака не са експлодирали — прекъсна го момчето. Морис изстена. „Хич не е добра идея да бъдеш груб пред миризмата на бира. Но плъхоловците бяха на етапа, в който (противно на всякаква логика) смятаха, че са забавни.

— О, много умно, младежо, но това е така, понеже урок първи в Гилдията на плъхоловците не допуска краката ти да експлодират — каза Плъхоловец 1.

— Което е добре, щото урок втори е на горния етаж — каза Плъхоловец 2. — Леле, неповторим съм, нали, малкия?

Другият плъхоловец взе черната плетеница и усмивката му изчезна, когато се втренчи в момчето.

— Не съм те виждал преди, малкия — изръмжа той. — И те съветвам да не си вреш носа в разни работи, и да не разправяш на никой нищо. Нито дума. Ясно?

Момчето отвори уста, а после бързо я затвори. Плъхоловецът отново пусна гадната си усмивка.

— А-ха. Бързо схващаш, младежо. Може да се засичаме наоколо, а?

— Обзалагам се, че искаш да станеш ловец на плъхове, като пораснеш, нали, малкия? — Плъхоловец 2 твърде силно потупа момчето по гърба.

То кимна. Като че ли това беше най-уместната реакция. Плъхоловец 1 се наведе, докато червеният му, белязан от шарка нос се спря на сантиметър от лицето на момчето и додаде:

— Ако пораснеш, малкия!

Плъхоловците се отдалечиха, влачейки кучетата след себе си. Единият териер непрекъснато се обръщаше назад към Морис.

— Доста самобитни ловци на плъхове си имат тук — обади се котаракът.

— Не съм виждал такива плъхоловци досега — потръпна момчето. — Изглеждаха гадно. Като че ли им харесваше.

— Не бях срещал плъхоловци, дето да са толкова заети, но с така добре излъскани ботуши — додаде Морис.

— Да, наистина, нали…

— Но даже това не е толкова странно, колкото плъховете тук — продължи Морис със същия тих глас, сякаш пресмяташе пари.

— Какво странно има в плъховете?

— Някои от тях имат доста особени опашки.

Момчето обходи с поглед площада. Опашката за хляб бе все така дълга и това го притесни. Както и парата. Тя изригваше на малки облачета изпод решетките и капаците на каналите от всички страни, като че ли целият град бе построен върху котел. Освен това изпитваше смътното чувство, че някой го наблюдава.

— Мисля, че трябва да намерим плъховете и да се махаме — сподели то.

— А, не, това място лъха на възможности — заяви котаракът. — Нещо се мъти, а когато нещо се мъти, значи някой се замогва, а когато някой се замогва, не виждам защо това да не съм а… ние.

— Да, ама нали не щем онези да убият Опасна Тиква и другите!

— Няма да ги хванат — каза Морис. — Ония типове няма да спечелят приз за остър ум. Дори Свинскибут може да ги надхитри, бих казал. А на Опасна Тиква мозъкът му изтича през ушите.

— Вярно ли?

— Е, де, е, де — ухили се Морис, който по принцип казваше на хората онова, което искаха да чуят. — Имам предвид, че нашите плъхове могат да мислят по-добре от повечето хора, схвана ли? Помниш ли, когато в Скрот Сардини падна в оня казан и изплю ягодка в лицето на старицата, дето повдигна капака? Ха, дори обикновен плъх може да надхитри човека. Хората си мислят, че само защото са по-големи, са по-умни… чакай, тихо, някой ни гледа…

Един мъж, понесъл кофа, се бе спрял на излизане от Плъхкома и зяпаше Морис с доста голям интерес. Вдигна поглед към момчето и каза:

— Добър мишкар е, нали? Бас ловя, че е, такъв голям котарак! Твой ли е, момче?

— Кажи «да» — прошепна Морис.

— Нещо такова, да — смотолеви момчето и взе Морис в ръце.

— Давам ти пет долара за него.

— Искай десет — изсъска Морис.

— Не се продава — заяви момчето.

— Идиот! — изръмжа Морис.

— Седем долара тогава — настоя мъжът. — Виж, ето какво ще направим… четири хляба, как ти се струва?“

— Това е глупаво. Един хляб не струва повече от двайсет пенса — сви рамене момчето.

Мъжът му хвърли особен поглед.

— Нов си тук, нали? Имаш много пари, а?

— Достатъчно — отвърна то.

— Така ли смяташ? Няма да ти помогнат много, тъй или иначе. Гледай сега, четири хляба и кифла, повече от това не виждам накъде. За десет хляба мога да си взема териер, а те са луди по плъховете… не? Е, като огладнееш, ще го дадеш за половин обезмаслена[1] филийка хляб и ще си доволен, вярвай ми.

Той си тръгна. Морис се изскубна от ръцете на момчето и леко се приземи на калдъръма.

— Честно, само да владеех вентрилоквизъм, щяхме да направим състояние — измърмори той.

— Вентрилоквизъм? — момчето бе вперило очи в отдалечаващия се мъж.

— Това е ти да си отваряш и затваряш устата, а аз да говоря — натякна Морис. — Защо не ме продаде? За десет минути щях да съм се върнал! Чух за някакъв, дето направил състояние от продажба на гълъби-домошари, а имал само един!

— Не мислиш ли, че има нещо сбъркано в град, в който хората биха платили повече от долар за самун хляб? — замислено каза момчето — И плащат по половин долар за опашка на плъх?

— Стига да им останат достатъчно пари да платят на свирач — сви рамене Морис. — Какъв късмет, че тука вече има напаст от плъхове, а? Бързо, погали ме по главата, някакво момиче ни гледа.

Момчето се озърна. Едно момиче наистина ги наблюдаваше. Хората вървяха нагоре-надолу по улицата, някои се изпречваха пред взора му, но то стоеше като истукано и не сваляше очи от него. И от Морис. Имаше същия приковах-те-до-стената поглед, който му напомняше за Праскови. Изглеждаше като човек, който задава въпроси. И косата му беше прекалено червена, а носът — твърде дълъг. И носеше дълга черна рокля с ширит от черни ресни. Това не вещаеше нищо добро.

Тя прекоси с маршова стъпка улицата и се изпъчи пред момчето.

— Ти си нов, нали? Дошъл си да търсиш работа, а? Сигурно са те изхвърлили от последната, като гледам. Сигурно понеже си заспал и си оплескал нещата. Сигурно точно това е станало. Или си избягал, щото шефът те е биел с дебела пръчка, макар че — пое дъх тя, докато я обземаше друго прозрение — сигурно си го заслужавал, понеже си бил мързелив. И после сигурно си откраднал котката, знаейки колко пари ще й вземеш тук. И сигурно си обезумял от глад, понеже говореше с котката, а всеки знае, че котките не могат да говорят.

— Бъкел не могат да кажат — потвърди Морис.

— А може и да си тайнствено момче, което… — Момичето млъкна и се ококори в Морис. Той изви гръб и каза „мрррм“, което на котешки значи „бисквити!“ — Тая котка каза ли нещо току-що?

— Мислех, че всеки знае, че котките не могат да говорят — натърти момчето.

— А-ха, но може да си чиракувал при магьосник — окопити се момичето. — Да, това май е почти правдоподобно. Ще го приемем засега. Чиракувал си при магьосник, но си заспал и си оставил казана с вряща зелена субстанция да изкипи и той те е заплашил да те превърне във, във, във…

— Джербил — услужливо предложи Морис.

— В джербил, а ти си му откраднал вълшебната котка, защото си я мразел ужасно и… какво е джербил? Тая котка не каза ли току-що „джербил“?

— Не гледай мен! — защити се момчето. — Аз просто си стоя тук!

— Добре де, и тогава си донесъл котката тук, понеже си наясно, че има ужасен недостиг, и точно за това щеше да я продадеш, и онзи човек щеше да ти даде десет долара, да знаеш, ако се беше пазарил като хората.

— Десет долара са прекалено много дори за добър мишкар — възрази момчето.

— Мишкар? Той нямаше да лови мишки! — подбели очи червенокосото момиче. — Тук всички гладуват! От тая котка стават поне две манджи!

— Какво? Тук ядете котки? — Опашката на Морис настръхна като четка.

Момичето се наведе към Морис със страховита усмивка, като онази, която Праскови винаги пускаше, щом победеше в спор, и тикна пръст пред носа му.

— Хванах те! — изцвили тя. — Издъни се на много лесен трик! Мисля, че е по-добре вие двамата да дойдете с мен, нали? Или ще пищя. А хората чуват, когато аз пищя!

Глава 3

Из „Г-н Бънзи има приключение“

Доста по-надолу под лапите на Морис плъховете се промъкваха през подземния Кански Мекиц. Така е при старите градове. Хората строят както на височина, така и в дълбочина. Мазетата се сместват все по-нагъсто, някои от зимниците биват забравени — освен от съществата, които искат да останат скрити. В гъстата, топла, влажна тъмнина се разнесе глас:

— Добре, у кого е кибрита?

— У мен, Опасна Тиква. Зачетирипорции.

— Отлично, младежо. А у кого е свещта?

— У мен, сър[2]. Аз съм Нахапчици.

— Добре. Постави я на земята и Праскови ще я запали.

В тъмнината настана суетене. Не всички плъхове бяха свикнали с идеята да палят огън и някои се отдръпваха встрани.

Чу се стържещ звук и клечката блесна. Държейки я с двете си предни лапи, Праскови запали фитила на свещта. Пламъкът лумна за миг и се уталожи.

— Наистина ли го виждаш? — обади се Свинскибут.

— Да, сър — отвърна Опасна Тиква. — Не съм съвсем сляп. Мога да различа светлината от тъмнината.

— Знаеш ли — измърмори Свинскибут, вторачил се подозрително в пламъка, — това хич не ми се нрави въпреки всичко. Тъмнината си беше наред за предците ни. Тая работа ще свърши зле. Освен това да запалиш свещ си е загуба на съвсем поносима храна.

— Трябва да можем да контролираме огъня, сър — тихо отвърна Опасна Тиква. — С пламъка предизвикваме тъмнината. Казваме: ние сме различни. Казваме: не сме просто плъхове. Казваме: ние сме Кланът.

— Хммф — изсумтя Свинскибут, което беше обичайният му отговор, когато не разбираше какво му се говори. Напоследък доста сумтеше.

— Чух по-младите плъхове да си говорят, че сенките ги плашат — намеси се Праскови.

— Защо? — смръщи се Свинскибут. — Не се страхуват от гробовна тъмнина, нали? Тъмнината си е плъхска! Присъщо е на плъховете да са на тъмно!

— Странно е — отвърна Праскови, — но преди да открием светлината, не знаехме, че има сенки.

Един от по-младите плъхове плахо вдигна лапа:

— Ъ-ъ… и даже когато светлината е угаснала, знаем, че сенките още са около нас.

Опасна Тиква се обърна към него:

— Ти си?…

— Възхитителен — изпъна се младият плъх.

— Е, Възхитителен — рече Опасна Тиква с мек глас, — според мен да се страхуваш от сенките е част от това, че ставаме по-интелигентни. Съзнанието ти разграничава теб самия от всичко извън теб. Така че сега те плашат не само нещата, които можеш да видиш, чуеш и надушиш, а също и нещата, които можеш… един вид… да видиш в главата си. Като се учим да се изправяме пред сенките отвън, по-лесно се справяме със сенките отвътре. И можем да контролираме цялата тъмнина. Това е голяма крачка напред. Браво.

Възхитителен придоби леко горд, но най-вече изнервен вид.

— Аз лично не виждам смисъла — избоботи Свинскибут. — На сметището си ни беше добре. Никога не се плашех от нещо.

— Бяхме плячка за всяка улична котка и всяко изгладняло куче, сър — напомни Опасна Тиква.

— О-о, ами като стана дума за котки… — проточи Свинскибут.

— Мисля, че можем да вярваме на Морис, сър — каза Опасна Тиква. — Може би не по отношение на парите, признавам. Но той много се старае да не яде същества, които говорят, наистина. Проверява всеки път.

— Можеш да вярваш на една котка, че е котка — тросна се Свинскибут. — Говореща или не!

— Да, сър. Но ние сме различни, той също. Вярвам, че по душа е свестен котарак.

— М-хм. Това тепърва ще се види — намеси се Праскови. — Но сега сме тук, дайте да се организираме.

Свинскибут изръмжа:

— Коя си ти да казваш „дайте да се организираме“? Да не си ти водачът, малка фуста такава, дето отказва да рллк с мен? Не! Аз съм водачът. Мое право е да казвам „дайте да се организираме“!

— Да, сър — сгърби се ниско Праскови. — Как искате да се организираме, сър?

Свинскибут я прониза с поглед. После се извърна към чакащите плъхове и отново спря очи на все още сгърбената Праскови.

— Просто… се организирайте — изсумтя. — Не ме занимавайте с подробности! Аз съм водачът! — Той се отправи надуто към сенките.

Когато се скри от очите им, Праскови и Опасна Тиква огледаха избата, изпълнена с трепкащи от свещта сенки. Струйки вода се стичаха по плесенясалата стена. На места камъните бяха паднали, оставяйки подканящи дупки. Подът беше покрит с пръст, а по нея нямаше човешки следи.

— Идеална база — заяви Опасна Тиква. — Мирише на потайност и сигурност. Перфектно място за плъхове.

— Точно така — разнесе се глас. — И знаеш ли какво ме притеснява в тая връзка?

Плъхът на име Загар пристъпи към светлината и затегна един от коланите си с инструменти. Доста от наблюдателите наостриха уши. Плъховете слушаха Свинскибут, понеже беше водачът, но се вслушваха в думите на Загар, понеже често казваше неща, които страшно много се налага да знаеш, ако искаш да продължиш да живееш. Той беше едър, жилест и як и през по-голямата част от времето си разглобяваше капани, за да види как работят.

— Какво те тревожи, Загар? — обърна се Опасна Тиква.

— Тук няма никакви плъхове. Освен нас. Тунели на плъхове — да. Но не видяхме никакви плъхове. Нито един. Град като този трябва да е фрашкан с плъхове.

— О, сигурно са се уплашили от нас — предположи Праскови.

Загар прекара лапа по набраздената си от белези муцуна.

— Може и така да е — кимна. — Но надушвам нещо гнило. Мисленето е голяма работа, но си имаме носове и си струва да им се доверяваме. Бъдете изключително внимателни! — Той се обърна към насъбралите се плъхове и извика:

— Окей, бойци! Знаете си упражнението. Пред мен, по взводове, мирр-но!

Не отне много време да се подредят в три групи. Бяха минали доста тренировки.

— Много добре — каза Загар, когато и последните се вмъкнаха по местата си. — Сега! Това е опасна територия, момчета, тъй че ще бъдем внимателни…

Загар се открояваше сред плъховете, понеже носеше разни неща. Когато плъховете откриха книгите (цялата идея за книжнината все още бе трудносмилаема за повечето от по-възрастните) в книжарницата, в която правеха набези всяка нощ, попаднаха на Книгата.

Тази книга беше изумителна.

Още преди да се научат да четат, Праскови и Невли Зай се изумяваха от картинките й.

Там имаше животни, които носеха дрехи. Имаше заек, който ходеше на задните си крака, облечен в син костюм. Имаше плъх с шапка и меч и голяма червена жилетка, допълнена с часовник на верижка. Дори змията беше с яка и вратовръзка. Всичките животни говореха и никой не изяждаше някой от останалите и — това вече беше невероятно — всички те говореха с хората, които пък се отнасяха с тях като, ами… по-малки хора. Нямаше капани, нито отрови. Наистина (според Праскови, която ревностно напредваше с книгата и понякога четеше на глас отбрани откъси) Оли Змията си беше пакостлива, но нищо лошо не се случваше. Дори когато заекът се изгуби в Тъмната гора, се отърва само с лека уплаха.

Да, „Г-н Бънзи има приключение“ предизвика доста спорове между Променените. За какво ставаше дума? Беше ли, както Опасна Тиква вярваше, прозрение за някакво светло бъдеще? Беше ли творение на хората? Вярно, книжарницата бе направена за хора, но със сигурност дори хората не биха създали книга за Плъхи Рупърт — плъхът, който носеше шапка — като при това слагат отрови за плъхове под шкафовете си. Нали? Колко безумен трябва да е някой, за да мисли по този начин?

Някои от по-младите плъхове предположиха, че дрехите са по-важни, отколкото всички мислеха. Те пробваха да носят жилетки, но беше много трудно да се изгризе кройката, не можеха да се справят с копчетата и, честно казано, пущините се закачваха във всяка тресчица и ужасно пречеха при тичане. Шапките неизменно падаха от главите им.

Загар просто смяташе, че човеците са луди, както и лоши. Но картинките в книгата му дадоха идея. Това, което носеше, не беше толкова жилетка, колкото плетеница от широки колани, които лесно се нахлузваха и изхлузваха. Върху тях бе прикачил джобове — и това си беше чудесна идея, като да имаш още един чифт лапи — за нещата, които му трябваха, като например метални пръчки и парчета тел. Някои от другите също заимстваха идеята. Като си от Отряда по обезвреждане на капани, не се знае какво може да ти потрябва. Беше тежък, плъхски живот.

Пръчките и теловете подрънкваха, докато Загар крачеше напред-назад пред бойците си. Той спря пред една голяма група по-млади плъхове.

— Окей, взвод номер три, вие сте дежурни по препикаването — обяви той. — Бегом да се наливате.

— Уфф, все ние сме по препикаването — оплака се един плъх.

Загар се спусна и в упор впи поглед в него. Мъникът се отдръпна.

— Щото ви бива за това, момчето ми! Майка ти те е откърмила за уринерец, тъй че марш и прави онова, дето ти иде естествено! Нищо не отблъсква човеците повече от следите от плъхове, ако схващаш какво имам предвид! И ако имаш възможност, нагризи и тук-там. Търчете под дюшеметата и цвърчете! И помнете: никой да не атакува, докато Капанджиите не обявят „чисто“. Към водата, марш, по двойки! Оп! Оп! Оп! Раз-два, раз-два, раз-два!

Взводът скоростно се изниза.

Загар се обърна към взвод номер две. Тук бяха част от по-старите плъхове, покрити с белези, нахапани и проскубани, някои с жалки остатъци от опашки или съвсем без опашки, някои без лапа, ухо или око. Всъщност, въпреки че бяха двайсетина, морфологично възлизаха на около седемнайсет цели плъха.

Но понеже бяха стари, те бяха хитри, тъй като плъх, който не е хитър и находчив, а също и подозрителен, не става стар плъх. Всички те бяха вече на възраст, когато дойде Разумът. Бяха си чешити постарому. Свинскибут все повтаряше, че ги харесва така. Все още притежаваха доста от коренната плъхщина — от онази сурова хитрост, която те измъква от капаните, в които те е вкарал превъзбуденият разум. Те мислеха с носовете си. И нямаше нужда да им се казва къде да пикаят.

— Окей, народе, знаете си упражнението — каза Загар. — Искам да видя куп наглости. Да отмъкнем храната от котешките купички, кексовете изпод носовете на готвачите…

— … ченетата от устите на старците… — обади се дребен плъх, който сякаш танцуваше на място. Краката му се движеха неспирно, туп-тудуп, по пода на избата. Освен това носеше шапка — омачкана, ръчно изработена от слама. Той беше единственият плъх, който успяваше да задържи шапка на главата си, като втъкваше ушите си през нея. Казваше, че за да издрапа, на един плъх му трябва капа.

— Това беше щастливо попадение, Сардини. На бас, че не можеш да успееш пак — ухили се Загар. — И стига си разправял на хлапетата как си отишъл да поплуваш в нечия вана. Да, знам, че си го направил, но не искам да изгубя някой, който не може да издрапа от хлъзгав леген. Както и да е… ако не чуя жените да пищят и да бягат от кухните си в следващите десет минути, ще знам, че не сте ония плъхове, за които ви мисля. Е? Какво още висите тука? Хващайте се на работа! И… Сардини? — Да, шефе?

— По-полека с танците този път, окей?

— Ами краката ми сами танцуват, шефе! — И трябва ли да носиш тая глупава шапка? — ухили се Загар отново.

— Да, шефе! — Сардини беше от по-възрастните плъхове, но почти не му личеше. Той танцуваше и се шегуваше и никога не влизаше в разпри. Беше отраснал в театър и веднъж беше изял цяла кутия грим. Изглежда, бе проникнал в кръвта му.

— И нито крачка пред Капанджиите!

Сардини се усмихна.

— О, шефе, хич ли не мога да се позабавлявам? — Той затанцува след останалите към дупките в стените.

Загар се насочи към взвод номер едно. Той беше най-малкият. Трябваше да си плъх с особени качества, за да оцелееш в Отряда по обезвреждане на капани. Трябваше да си спокоен, търпелив и усърден. Трябваше да си с добра памет. Трябваше да си внимателен. Ако си припрян, небрежен и безразсъден, пак би могъл да влезеш във взвода. Просто няма да е задълго.

Той ги огледа и се усмихна. Гордееше се с тези плъхове.

— Окей, бойци, вече знаете всичко до болка. Не се нуждаете от моите лекции. Само не забравяйте, че това е нов град и не знаем на какво ще се натъкнем. Със сигурност ще има сума ти нови видове капани, но ние се учим бързо, нали? Също и отрови. Може да използват нещо, на което досега не сме попадали, тъй че бъдете внимателни. Никога не прибързвайте, никога не избързвайте. Не искаме да бъдем като първата мишка, нали?

— Не, Загар — предано изграчиха те.

— Попитах, като коя мишка не искаме да бъдем? — надигна глас Загар.

— Не искаме да бъдем като първата мишка! — изреваха плъховете.

— Така! Като коя мишка искаме да бъдем?

— Втората мишка, Загар! — отвърнаха плъховете, които неведнъж бяха преповтаряли този урок.

— Така! И защо искаме да бъдем като втората мишка?

— Защото втората мишка обира сиренето, Загар!

— Добре! — изпъна се той. — Всаламура ще води втори отряд… Годендо? Повишен си, поемаш трети отряд и се надявам да те бива колкото старата Ферма беше преди момента, в който забрави как да обезвреди зъбчатата шина на Плъхокълцач №5 на Щраксън и Полсън. Прекомерната увереност е наш враг! Тъй че видите ли нещо подозрително, всякакви непознати подноси с храна, жици и пружини, ги маркирате и ми пращате бегач… да?

Едно плъхче бе вдигнало лапа.

— Да? Как се казваш… госпожице?

— Ъ-ъ… Питателна, сър. Ъ-ъ… мога ли да попитам нещо, сър?

— Нова ли си в този взвод, Питателна?

— Да, сър! Прехвърлиха ме от Леката уринерия, сър!

— А, смятали са, че ще те бива в обезвреждането, така ли?

Питателна, изглежда, се притесни, но вече нямаше път назад.

— Ъ-ъ… не съвсем, сър. Казаха, че не може да съм по-зле, отколкото с препикаването, сър.

По редиците се разнесе смях.

— Как е възможно плъх да е зле с това? — сбърчи чело Загар.

— Просто е толкова… толкова… толкова притеснително, сър.

Загар сподави въздишката си. Цялото това ново мислене раждаше някои странни идеи. Лично той одобряваше идеята за Правилното място, но някои от изявленията, с които излизаха хлапетата, бяха… странни.

— Добре — кимна. — Какво искаше да питаш, Питателна?

— Ъ-ъ… казахте, че втората мишка обира сиренето, сър?

— Точно така! Това е девизът на взвода, Питателна. Запомни го! За твое добро е!

— Да, сър. Добре, сър. Но… първата мишка не обира ли нещо, сър?

Загар впи очи в нея. Леко се възхити, когато тя отвърна на погледа му, вместо да се сгърчи.

— Виждам, че ще бъдеш ценно попълнение за взвода, Питателна — отвърна и повиши глас:

— Бойци! Какво обира първата мишка?

От гръмналия хор от гласове се посипа прах от тавана.

— Пешкира!

— Не го забравяй — смръщи се Загар. — Изведи ги, Специалнаоферта. Идвам след минутка.

Един по-млад плъх пристъпи напред и се обърна към взвода:

— Да вървим, плъхове! Леви, леви, раз, два, три…

Капанджиите измаршируваха навън. Загар се приближи до Опасна Тиква.

— И тъй, почна се. Ако не успеем да накараме хората да търсят сръчен ловец на плъхове до утре, значи не си знаем занаята.

— Трябва да останем по-дълго — намеси се Праскови. — Някои от майките ще раждат.

— Казах, че все още не знаем дали тук е безопасно — натърти Загар.

— Искаш ли ти да го съобщиш на Големи Икономии? — мило запита Праскови. Големи Икономии беше изконното женско началство, широкоизвестна със своята захапка като търнокоп и мускули като скала. Имаше и доста ограничена търпимост към мъжките. Дори Свинскибут гледаше да не й се мярка пред очите, когато тя беше в лошо настроение.

— Очевидно не можем да възпираме природата — бързо рече Загар. — Но не сме проучили обстановката. Тук трябва да има и други плъхове.

— О, цвъркалата просто гледат да са далеч от нас — заяви Праскови.

Това беше вярно, Загар трябваше да признае. Обикновените плъхове наистина гледаха да са далеч от Променените. О, понякога възникваха проблеми, но Променените бяха едри и здрави и можеха да измислят хиляди начини да ги смажат. Опасна Тиква не се радваше на това, но както казваше Свинскибут — или ние, или те, а и… реално погледнато, живееха в свят, в който плъх плъха изяжда…

— Ще ида при взвода си — смотолеви Загар, все още разтърсен от мисълта да се изправи пред Големи Икономии. После пристъпи към Праскови. — Какво става със Свинскибут?

— Той… обмисля разни неща.

— Обмисля — смутено повтори Загар. — О! Добре. Е, капаните ме чакат. До скоро надушване!

— Какво му става на Свинскибут? — обади се Опасна Тиква, когато с Праскови останаха насаме.

— Остарява — отвърна тя. — Нуждае се от почивка. И ми се струва, че се тревожи дали Загар или някой от другите няма да го предизвика.

— Мислиш ли, че ще го направят?

— Загар е твърде погълнат от обезвреждането на капани и проучването на отрови. Сега има по-интересни неща от това да се хапят един друг.

— Или да се занимават с рллк, доколкото чувам — подхвърли Опасна Тиква.

Праскови смутено сведе поглед. Ако плъховете можеха да се изчервяват, щеше да е пламнала до ушите. Беше изумително как розовите очи, почти слепи, можеха да виждат право в душата.

— Момичетата са доста по-придирчиви — съвзе се тя. — Искат да намерят бащи, които умеят да мислят.

— Добре — промълви Опасна Тиква. — Трябва да бъдем внимателни. Не бива да израстваме като плъхове. Не трябва да разчитаме на бройката. Ние сме Променените.

Праскови го загледа тревожно. Когато разсъждаваше, Опасна Тиква сякаш се взираше в свят, видим единствено за него.

— Какво има сега? — потръпна тя.

— Мислех си… не трябва да убиваме други плъхове. Никой плъх не трябва да убива друг плъх.

— Дори цвъркалата?

— И те са плъхове.

Тя сви рамене.

— Е, опитахме се да говорим с тях и нищо не излезе. Както и да е, напоследък гледат да не ни се пречкат.

Опасна Тиква все още се взираше в невидимия си свят.

— Въпреки всичко — тихо каза той — бих искал да го запишеш.

Праскови въздъхна, но отиде до един от вързопите, донесени от плъховете, и измъкна чантата си. Беше платнен вързоп с дръжка, направена от парченце връв, но беше достатъчно голяма да побере няколко клечки кибрит, малко парченца графит, опърпано късче хартия и връхче от счупен нож за подостряне на графитите. Всичките важни неща.

Праскови бе и официалният носач на „Г-н Бънзи“. „Носач“ не беше съвсем правилно название. „Влекач“ бе доста по-точно. Но тъй като на Опасна Тиква му се искаше във всеки един момент да знае къде е книгата и сякаш мислеше по-добре, когато тя бе наблизо, и някак си му вдъхваше спокойствие, това беше достатъчно за Праскови.

Тя поприглади хартията на една древна тухла, извади парче графит и се вторачи в листа.

Първата Мисъл бе: „В Клана е Силата“.

Преводът й създаде доста мъки, но тя положи усилия. Повечето плъхове не можеха да четат човешките писания. Просто беше прекалено трудно да накараш редовете и завъртулките да придобият някакъв смисъл. Така че Праскови се захвана упорито да създаде език, който плъховете да могат да четат.

Пробва да изрисува голям плъх, очертан от малки плъхчета:

Писането доведе до проблеми със Свинскибут. Новите идеи трябваше по заобиколен път да се вбиват в главата на стария плъх. Опасна Тиква бе обяснил със странния си спокоен тон, че записването на разни неща означава, че знанията на даден плъх ще продължат да съществуват дори след смъртта му. Каза, че всички плъхове биха могли да се поучат от знанията на Свинскибут.

Свинскибут бе отвърнал: „Как ли пък не!“ Години му отнело да научи някои от номерата, дето знаел! Защо да ги споделя? Нали тогава всеки младок щял да знае колкото него!

Опасна Тиква бе казал: „Или си сътрудничим, или загиваме.“

Това стана втората Мисъл: „Сътрудничим“ я затрудни, но дори цвъркалата понякога отвеждаха ослепен или ранен другар, а това със сигурност беше сътрудничество. Дебелата линия, където бе натискала силно, трябваше да значи „не“. Капанът означаваше „смърт“, „лошо“ или „избягвай“.

Последната Мисъл на листа беше: „Не пикай, където се храниш.“ Тази беше доста лесна.

Тя стисна парченцето графит с две лапи и внимателно изчерта: „Никой плъх да не убива друг плъх.“

Леко се поотдръпна. Да… не стана зле… „капан“ беше добър символ за смърт и тя добави един умрял плъх за по-голям акцент.

— Ами ако се наложи? — запита тя, все така вторачена в листа.

— Тогава се налага — отвърна Опасна Тиква. — Но не би трябвало.

Праскови тъжно поклати глава. Тя подкрепяше Опасна Тиква, защото… ами, имаше нещо в него. Не беше едър или бърз и бе почти сляп и доста хилав, и понякога забравяше да се храни, защото му идваха мисли, които не бяха хрумвали на никой друг — поне не измежду плъховете. Повечето от тях адски вбесяваха Свинскибут, като оня път, когато Опасна Тиква запита: „Какво е плъх?“ и Свинскибут отвърна: „Зъби. Нокти. Опашка. Бягай. Крий се. Яж. Това е то плъх.“

Опасна Тиква отбеляза: „Но сега можем и да запитаме какво е плъх, което означава, че сме нещо повече.“

А Свинскибут се разпени: „Ние сме плъхове! Тичаме наоколо, цвърчим, крадем и правим още плъхове. За това сме създадени!“

Опасна Тиква зададе въпроса „От кого?“ и това доведе до друг спор за теорията за Големия Плъх Дълбоко Под Земята.

Но дори Свинскибут се съобразяваше с Опасна Тиква и се вслушваше в думите му наред с плъхове като Загар и Невли Зай.

Праскови слушаше внимателно техните разговори. Загар бе казал на бойците, че са им дадени носове. Кой им е дал носове? Разсъжденията на Опасна Тиква неусетно си пробиваха път в главите на другите.

Той достигна нови измерения на мисълта. Измисли нови думи. Даде обяснения за нещата, които им се случваха. Големи плъхове, ветерани, се вслушваха в думите на малкия плъх, защото Промяната ги бе отвела в непозната територия и изглежда единствено той имаше идея накъде са се запътили.

Тя го остави да седи до свещта и тръгна да търси Свинскибут. Той стоеше до една стена. Като повечето стари плъхове, се стремеше винаги да е близо до стените и избягваше открити пространства и твърде много светлина.

Сякаш трепереше.

— Добре ли си? — доближи го тя.

Треперенето секна.

— Добре, отлично, нищо ми няма! — тросна се Свинскибут. — Само малко болки, нищо сериозно!

— Просто забелязах, че не тръгна с взводовете.

— Нищо ми няма! — извика старият плъх.

— Останаха малко картофи в багажа…

— Не ща никаква храна! Нищо ми няма!

… Което значеше, че му има. Затова не искаше да споделя онова, което знаеше. Само то му бе останало. Праскови знаеше как постъпваха плъховете с твърде възрастните водачи. Беше забелязала изражението на Свинскибут, когато Загар — по-младият, по-силният Загар — говореше пред взвода си, и знаеше, че и Свинскибут мисли за това. О, когато беше сред други, се държеше мъжки, но напоследък все по-дълго почиваше и се спотайваше по ъглите.

Старите плъхове биваха прогонвани да се скитат самички, докато обезумеят или изгният. Скоро щеше да има нов водач.

На Праскови й се искаше да може да го накара да разбере една от Мислите на Опасна Тиква, но старият плъх не обичаше особено да говори с женски. Той бе отраснал с идеята, че женските не са предназначени за разговори.

Мисълта беше:

Това означаваше: „Ние Сме Променените. Ние Не Сме Като Другите Плъхове.“

Глава 4

Из „Г-н Бънзи има приключение“

Момчето, момичето и Морис стояха в голяма кухня. Момчето позна, че е кухня по голямата желязна черна печка в основата на комина, висящите тигани по стените и дългата изподрана маса. Явно си имаше всичко традиционно за една кухня, с изключение на едно — храна.

Момичето отиде до един метален шкаф в ъгъла и изтегли през врата си връв, на която се оказа, че виси голям ключ.

— Човек на никой не може да се довери — заяви тя. — А плъховете крадат сто пъти повече, отколкото изяждат, дяволите недни.

— Не мисля така — рече момчето. — Десет пъти, най-много.

— Изведнъж взе да знаеш всичко за плъховете, а? — Тя отключи металния шкаф.

— Не изведнъж, научих го, когато… ох! Това наистина болеше.

— Извинявай — отвърна Морис. — Случайно те одрах, нали така? — Той се опита да изрази с физиономия „Не се дръж като кръгъл глупак, окей?“, което е доста трудно за изпълнение, ако си с котешка муцуна.

Момичето му хвърли подозрителен поглед и отново се обърна към шкафа.

— Има малко мляко, не съвсем вкиснало, и няколко рибешки глави — установи тя, надничайки вътре.

— На мен ми звучи добре — обади се Морис.

— Ами твоят човек?

— Той ли? Той би ял всякакви развалени боклуци.

— Ето хляб и наденица — продължи момичето, измъквайки една кутия от металния шкаф. — Тук се отнасяме с дълбоко подозрение към надениците. Има и миниатюрно парченце сирене, но е доста старо.

— Не мисля, че е редно да ядем от храната ви, щом е толкова малко — каза момчето. — Имаме пари.

— О, баща ми казва, че ще бъде много зле за града, ако не сме гостоприемни. Той е кметът, да знаеш.

— Той е правителството? — настръхна момчето.

Момичето се опули срещу него:

— Ами да, предполагам. Странен начин да представиш нещата. Наистина, градският съвет прави законите. А той просто ръководи съвета и спори с всички. И той казва, че не трябва да сме с повече дажби от останалите, за да покажем солидарност в тези трудни времена. Не стига, че туристите вече не посещават горещите ни бани, ами плъховете съвсем влошиха положението. — Тя взе панички от големия кухненски бюфет. — Баща ми казва, че ако всички сме съзнателни, ще успеем да се справим. Което намирам за доста похвално. Напълно съм съгласна. Но мисля, че щом вече си показал солидарност, ти се полага нещо отгоре. А даже ми се струва, че взимаме по-малко от останалите. Представяш ли си? Карай да върви… значи наистина си магическа котка, а? — заключи тя, сипвайки млякото в паничка. То по-скоро се изхлузи, отколкото изля, но Морис беше израснал на улицата и би приел мляко дори ако е вкиснало дотолкова, че да се опита да изпълзи нанякъде.

— О, ъхъ, ми да, магическа — каза той, с жълто-бял кръг около устата си. За две рибешки глави щеше да е всичко каквото поискат да бъде.

— Сигурно си принадлежал на вещица, вероятно на име Гризелда или нещо от тоя род — продължи момичето, докато слагаше рибешките глави в друга паничка.

— Аха, ми да, Гризелда, именно — избълва Морис, без да вдига глава.

— Която вероятно е живяла в захарна къщичка в гората.

— Аха, именно — измляска котаракът. И после, понеже нямаше да е Морис, ако не беше поне малко изобретателен, добави:

— Само че беше сухарена къщичка, щото тя пазеше диета. Много здравословна вещица, тая Гризелда.

Момичето за момент се обърка:

— Не би трябвало да е така.

— Съжалявам, излъгах, наистина беше захарна къщичка — бързо реагира Морис. Тоя, който ти дава храна, винаги има право.

— И съм сигурна, че е имала големи брадавици.

— Госпожице — каза Морис, опитвайки се да изглежда искрен — някои от брадавиците й притежаваха толкова индивидуалност, че си имаха собствени приближени. Ъ-ъ… как ти е името, госпожице?

— Обещаваш ли да не се подиграваш?

— Добре. — Все пак би могло да има още рибешки глави.

— Името ми е… Злобина.

— О!

— Подиграваш ли се? — каза тя със заплашителен тон.

— Не — отвърна той озадачен. — Защо да го правя?

— Не смяташ, че името е странно, така ли?

Морис се замисли над имената, които знаеше — Свинскибут, Опасна Тиква, Загар, Сардини…

— Струва ми се съвсем нормално — заключи той.

Злобина отново му хвърли подозрителен поглед, но насочи вниманието си към момчето, което просто си седеше с обичайната щастлива, отнесена усмивка, която се появяваше на лицето му, когато нямаше какво друго да прави.

— А ти имаш ли си име? Не си третият и най-малък кралски син, нали? Ако името ти започва с „Принц“, това определено е някаква насока.

Момчето каза:

— Мисля, че е Кийт.

— Никога не си споменавал, че имаш име! — изненада се Морис.

— Никой не ме е питал досега — отвърна момчето.

— Кийт не е много обещаващо начало за име — обяви Злобина. — Не навява мистерия. Навява само за Кийт. Сигурен ли си, че това е истинското ти име?

— Ами това е, което ми дадоха.

— А-ха, така по бива. Лек повей на мистерия. — Злобина внезапно се заинтригува. — Съвсем достатъчно да създаде напрежение. Откраднали са те при раждането, предполагам. Вероятно си законният крал на някоя страна, но са ти намерили някакъв двойник и са ви разменили. В този случай значи имаш магически меч, само че няма да си личи, че е магически, нали разбираш, докато не стане време да докажеш съдбата си. Вероятно са те намерили на прага.

— Да, така е било — потвърди Кийт.

— Видя ли? Винаги съм права!

Морис винаги беше нащрек за нещата, които хората целяха. И усещаше, че онова, към което се стремеше Злобина, е заблуда. Но за пръв път чуваше глуповидното хлапе да говори за себе си.

— Какво си правил на прага?

— Не знам. Гукал съм, предполагам — отвърна Кийт.

— Никога не си ми казвал — обвинително рече Морис.

— Важно ли е? — сви рамене момчето.

— В кошницата ти сигурно е имало магически меч или корона. И сигурно имаш мистериозна татуировка или белег по рождение със странна форма — заяви Злобина.

— Не ми се вярва. Никой не ми е разказвал подобни неща — отвърна Кийт. — В кошницата съм бил само аз и едно одеялце. И бележка.

— Бележка? Но това е важно.

— Гласяла: „19 пинта[3] и ягодово мляко“ — поясни той.

— О! В такъв случай не върши работа — разочарова се Злобина. — Защо деветнайсет пинта мляко?

— Било е пред прага на Гилдията на музикантите — поясни Кийт. — Доста голямо място. Не знам за ягодовото мляко.

— Изоставено сираче е добре — разсъди тя. — Все пак един принц може да стане само крал, но мистериозно сираче може да стане всичко. Беше ли бит, държан гладен и заключен в килия?

— Не бих казал. — Кийт я загледа особено. — Всички в Гилдията бяха много мили. Повечето са добри хора. Научиха ме на много неща.

— И тук имаме Гилдии — каза Злобина. — Учат момчетата на дърводелство и каменоделско-зидарски работи и такива неща.

— В Гилдията се научих да свиря. Аз съм музикант. И при това добър. От шестгодишен сам си изкарвам прехраната.

— А-ха! Мистериозно сираче, странен талант, трудно детство… всичко си идва на мястото — обясни Злобина. — Ягодовото мляко вероятно не е от съществено значение. Щеше ли животът ти да е по-различен, ако беше бананово? Кой знае? Какви видове музика свириш?

— Видове? Няма видове. Има само музика — каза Кийт. — Винаги има музика, ако се заслушаш.

Злобина се обърна към Морис:

— Винаги ли е такъв?

— За пръв път го чувам да говори толкова — призна котаракът.

— Предполагам, че много ти се иска да научиш всичко за мен — рече тя. — Предполагам, че просто си твърде любезен да попиташ.

— Ей богу, да — каза Морис.

— Е, сигурно няма да се учудиш, че имам две ужасни доведени сестри — започна Злобина. — И трябва да върша цялата домакинска работа.

— Ей богу, нима! — изохка Морис, чудейки се дали има още рибешки глави, и ако все пак имаше още рибешки глави, дали си струваха всичко това.

— Е, по-голямата част от домакинската работа — посмали тя, сякаш разкриваше нещастен факт. — Известна част от работата, определено. Трябва да си чистя стаята, ако искаш да знаеш! А тя е изключително мръсна!

— Ей богу, нима!

— И е почти най-малката стая. Практически няма шкафове и ми свършват рафтовете за книги!

— Ей богу, нима!

— И хората са невероятно жестоки към мен. Забележи, тук сме в кухня. А аз съм дъщерята на кмета. Редно ли е да очакват кметската дъщеря да мие поне веднъж седмично? Не смятам така!

— Ей богу, нима!

— И ще погледнеш ли само какви опърпани дрехи трябва да нося?

Морис погледна. Не го биваше много по дрехите. Козината му стигаше. Доколкото можеше да прецени, роклята на Злобина беше като всички останали рокли. Май всичко си имаше. Не видя дупки, освен тези, през които се промушваха ръцете и главата.

— Ето, точно тук. — Злобина посочи едно място на подгъва, което според Морис изглеждаше не по-различно от останалата част от роклята. — Трябваше сама да го зашия това, знаеш ли?

— Ей богу, ни… — Той спря. От мястото си можеше да види празните лавици. Всъщност можеше да види как Сардини се спуска от процеп в стария таван. С раница на гърба.

— И на всичкото отгоре аз трябва да се редя за хляба и надениците всеки ден… — продължаваше Злобина, но Морис вече съвсем не я слушаше.

„Определено е Сардини — реши той. — Идиот! Винаги ходи пред капанджиите! От всички кухни в града, в които можеше да се появи, цъфна точно в тази. Всеки миг момичето ще се обърне и ще започне да пищи.

И Сардини вероятно ще го приеме като аплодисмент. Той гледа на живота като на представление. Другите плъхове просто търчат наоколо, цвърчат и създават неразбория, което е достатъчно хората да пропищят, че има напаст. Но, о, не, Сардини все трябва да стигне по-далеч. Сардини и неговите уоуоорлл песни и танци!“

— … а плъховете вземат всичко — говореше Злобина. — Което не вземат, опропастяват. Беше ужасно! Съветът купуваше храна от други градове, но никой няма кой знае колко за отделяне. Налага се да купуваме пшеница и тем подобни от търговците по реката. Затова хлябът е толкова скъп.

— Скъп, а? — процеди Морис.

— Пробвахме капани и кучета, и котки, и отрова, а плъховете продължават да прииждат — нареждаше момичето. — Освен това са станали наистина лукави. Вече почти не се хващат в капаните. Ха! Едва изкарах петдесет пенса от една опашка. Къде му е кярът да ни дават по петдесет пенса на опашка, като плъховете са толкова нахитрели? Плъхоловците разправят, че трябва да прилагат какви ли не трикове, за да ги хванат. — Зад гърба й Сардини внимателно огледа стаята и после даде знак на плъховете да изтеглят въжето.

— Не мислиш ли, че сега е моментът да изчезнеш? — опита се само с мимика да извика Морис.

— Защо правиш такива физиономии? — втренчи се Злобина в него.

— О… ами, нали ги знаеш тия котки, дето все се хилят? Нали си чувала? Е, аз пък съм от ония, дето правят, абе, сещаш се, разни гримаси — отчаяно се пробва Морис. — И понякога просто превъртам и говоря неща като махай се, изчезвай, ето, пак се почна. Голяма мъка е. Май ми трябва терапия, о, не, не го прави, сега не е моментът, опа, ето пак ме прихвана…

Сардини беше извадил сламената си шапка от раницата. Държеше бастунче.

Изпълнението си го биваше, дори Морис не можеше да отрече. В някои градове гледката светкавично отприщи обяви за ловци на плъхове. Хората биха могли да понесат плъхове в сметаната, плъхове на тавана, плъхове в чайника, но не издържаха при вида на плъхове, танцуващи степ. Ако плъховете танцуват степ под носа ти, значи си много загазил. Морис пресметна, че да можеха и на акордеон да свирят, щяха да оправят по два града на ден. Твърде дълго беше останал втренчен. Злобина се извърна и зяпна шокирана и ужасена към Сардини, който започна изпълнението си. Котаракът видя как ръката й се протегна към тигана на масата. Тя го метна, със завидна точност.

Но Сардини беше добър в слалома между гърнета. Плъховете са свикнали да ги замерват с разни неща. Още преди тиганът да е стигнал средата на стаята, той вече се бе метнал на стола, откъдето скочи на пода, после се мушна зад бюфета, след което последва рязко, окончателно, металическо… изщракване.

— Ха! — извика Злобина, а Морис и Кийт се вторачиха в бюфета. — Това прави един плъх по-малко, бас ловя. Как само ги мразя…

— Това беше Сардини — пророни Кийт.

— Не, със сигурност беше плъх — натърти Злобина. — В кухните почти няма нашествия от сардини. Предполагам, че имаш предвид онази напаст от омари горе във…

— Той си избра името Сардини, понеже го видя изписано върху една ръждива стара консерва и реши, че звучи стилно — припомни си Морис. Чудеше се дали ще посмее да погледне зад бюфета.

— Беше добър плъх — каза Кийт. — Крадеше книги за мен, когато се учех да чета.

— Ало, да не си полудял? — намеси се Злобина. — Това беше плъх. Добър плъх е само умрелият плъх!

— Ехо? — обади се тъничък гласец иззад бюфета.

— Не може да е жив! Капанът е огромен. Има и зъбци!

— Има ли някой? Понеже бастунчето се огъва… — настоя гласецът.

Бюфетът беше масивен, а дървото толкова старо, че с времето бе почерняло и станало твърдо и тежко като камък.

— Това, дето говори, не е плъхът, нали? — попита Злобина. — Моля ви, кажете ми, че плъховете не могат да говорят!

— Всъщност вече доста се е огънала — гласът леко позаглъхваше.

Морис надникна в пролуката зад бюфета:

— Виждам го! Запрял е бастунчето в зъбците! Ей, Сардини, как я караш?

— Супер, шефе — обади се Сардини от тъмното. — Ако не броим капана, всичко е наред. Споменах ли, че бастунчето се огъва?

— Да, преди малко.

— Оттогава се огъна още малко, шефе.

Кийт подхвана бюфета от едната страна и с пухтене се опита да го отмести.

— Като скала е!

— Пълен е със съдове — смотолеви Злобина, вече доста объркана. — Ама плъховете не говорят наистина, нали?

— Дръпни се! — извика Кийт. Той сграбчи с две ръце бюфета, опря крак в стената и се изопна.

Бавно, като могъщо дърво, бюфетът се люшна напред. Съдовете започнаха да падат, чиния след чиния се прекатурваха и изхлузваха като една великолепна колода от много скъпо тесте карти. Въпреки всичко някои от чиниите оцеляха при падането на пода, а даже и част от чашите и паничките от шкафа, който се отвори и се включи във веселбата, но това нямаше значение, защото накрая огромната, тежка дървения се сгромоляса върху тях.

Една по чудо оцеляла чиния се търколи покрай Кийт и се завъртя няколко пъти все по-ниско до пода с гадно уио-_ууюуооооиннннггг_, както винаги става в подобни злочести ситуации.

Кийт се пресегна към капана и сграбчи Сардини. Докато измъкваше плъха бастунчето поддаде и капанът изщрака. Част от бастунчето отхвръкна във въздуха.

— Добре ли си? — окопити се Кийт.

— Ами, шефе, мога само да кажа, че е много добре, дето плъховете ходят без гащи… Благодаря ти, шефе — ухили се Сардини. За плъх беше доста закръгленичък, но когато краката му танцуваха, се носеше по пода като балон.

Чу се звук от потропващ крак.

Злобина със скръстени ръце и с изражение на гръмотевична буря впи очи в Сардини, после в Морис, после в глуповидния Кийт и после в разрухата на пода.

— Ъ-ъ… съжалявам за бъркотията — започна момчето, — но той беше…

Тя махна нетърпеливо с ръка.

— Окей — заяви сякаш след дълбоки размишления. — Мисля, че ситуацията е следната: плъхът е омагьосан. Обзалагам се, че не е единственият. Нещо му се е случило или им се е случило и са станали, признавам, доста интелигентни въпреки танцуването. И… са се сприятелили с котката. И така… защо плъховете ще се сприятеляват с котка? Излиза, че… има някаква договорка, нали? Знам! Не ми казвай, не ми казвай…

— Ъ? — обърка се Кийт.

— Не бих си и помислил, че някой изобщо трябва да ти казва каквото и да било — обади се Морис.

— Има нещо общо с напастта от плъхове, нали? Всичките ония градове, за които чухме… е, и вие сте го чули и съответно сте се сдушили с тоя, как беше…

— Кийт — измънка Кийт.

— … да… и съответно обикаляте от град на град и инсценирате напаст от плъхове, а как беше…

— Кийт.

— … да… се прави на свирача и всички се изнизвате след него. Нали? Това е една голяма шашма, нали?

Сардини вдигна глава към Морис:

— Тя направо ни закова, шефе.

— Тъй че сега трябва да ми изтъкнете много добра причина защо да не насъскам Стражата по вас — триумфално ги изгледа Злобина.

„Не ми и трябва — помисли си Морис, — защото няма да го направиш. Ей богу, човеците са толкова елементарни.“ Той се отърка в краката на Злобина и й се ухили мазно:

— Ако го направиш, никога няма да разбереш как свършва историята.

— Ха, свършва с опандизването ви — изстреля тя, но Морис забеляза как погледът й се закова в глуповидния Кийт и Сардини. Сламената шапка все още беше на главата на Сардини. Като се опре до привличане на вниманието, неща от тоя тип вършат голяма работа.

Като видя, че се е смръщила срещу него, Сардини припряно свали сламената си шапка и я хвана пред себе си за козирката.

— Искам да си обясня нещо, шефе, ако ще си обясняваме неща.

Злобина вдигна вежди.

— Е? — подкани го тя. — И не ми викай шефе!

— Искам да разбера защо в този град няма плъхове, н’чалство. — Сардини нервно изтанцува няколко стъпки. Злобина умееше да впива погледа си по-добре и от котка.

— Как да няма плъхове? — разпали се тя. — Има нашествие от плъхове! А и ти си плъх при това!

— Навсякъде има следи от плъхове и даже няколко умрели плъха, но никъде не открихме жив плъх, н’чалство.

Злобина се надвеси над него:

— Но ти си плъх.

— Тъй вярно, н’чалство. Ама ние пристигнахме едва тая сутрин. — Той нервно се ухили под поредния продължителен поглед на Злобина.

— Искаш ли сирене? — изтърси тя. — Опасявам се, че има само от примамките.

— Не, но въпреки това много благодаря — много внимателно и вежливо отвърна Сардини.

— Няма смисъл, според мен просто трябва да кажем истината — обади се Кийт.

— Ненененененене — скочи Морис, който мразеше подобни неща. — Всичко стана, понеже…

— Беше права — уморено каза Кийт. — Обикаляме от град на град с група плъхове и лъжем хората да ни дават пари, за да ги прогоним. Това правим. Съжалявам, че го правим. Този път щеше да е за последно. Много съжалявам. Ти сподели храната си с нас, макар че и ти нямаш много. Трябва да се засрамим.

Следейки реакцията на Злобина, Морис реши, че съзнанието й работи по-различно от това на другите хора. Тя разбираше всички трудни за възприемане неща, без дори да се замисли. Омагьосани плъхове? Ами да, разбира се. Говорещи котки? Отишли някъде, направили нещо, завъртели далавера. Тривиалните неща обаче я затрудняваха.

Устните й помръдваха. Морис осъзна, че тя сглобява история от това.

— И така… — започна тя — пристигаш ти с твоите обучени плъхове…

— Ние предпочитаме образовани гризачи, н’чалство — обади се Сардини.

— … добре де, с твоите образовани гризачи, и се намъкваш в града, и… какво става с плъховете, които вече са там?

Сардини безпомощно вдигна очи към Морис. Той му кимна да продължи. Щяха яко да загазят, ако Злобина не измислеше история, която й се нрави.

— Гледат да не ни се пречкат, шефе, тоест н’чалство — каза Сардини.

— И те ли могат да говорят?

— Не, н’чалство.

— Мисля, че Кланът ги възприема малко като маймуни — обясни Кийт.

— Говорех със Сардини — сопна се Злобина.

— Извинявай — смотолеви момчето.

— И тук изобщо няма други плъхове? — продължи тя.

— Не, н’чалство. Няколко стари скелета, тук-таме купчини отрова и страшно много капани, шефе. Но ни един плъх, шефе.

— Но плъхоловците всеки ден мъкнат купища опашки от плъхове!

— Казвам какво открихме, шефе. Н’чалство. Ни един плъх, шефе. Н’чалство. Освен нас, гърмян плъх няма, шефе н’чалство.

— Някога да си се заглеждала в опашките от плъхове? — намеси се Морис.

— Какво имаш предвид? — сепна се Злобина.

— Фалшиви са — заяви той. — Така де, поне някои. Чисто и просто са стари кожени връзки за обувки. Видях няколко на улицата.

— Не бяха истински опашки? — удиви се Кийт.

— Аз към котарак. Мислиш ли, че не знам как изглежда опашка на плъх?

— Хората непременно щяха да забележат! — заспори момичето.

— Така ли? — прекъсна я Морис. — Знаеш ли какво е наконечник?

— Наконечник? Наконечник? Какво общо има тук наконечник? — тросна се Злобина.

— То е онова металното, дето го слагат на края на връзките за обувки — обясни Морис.

— Откъде една котка ще знае подобни думи? — засегна се Злобина.

— Всеки трябва да знае по нещо — отбеляза Морис. — Заглеждала ли си се отблизо в опашките от плъхове?

— Не, разбира се. От плъховете можеш да хванеш чума!

— Да, и краката ти да експлодират — ухили се Морис. — Ето защо не си видяла наконечниците. Да ти е експлодирал кракът напоследък, Сардини?

— Днеска не, шефе. Ама все пак, още не е станало обяд.

Злобина доби самодоволен вид.

— А-ха! — извика тя и Морис си помисли, че „ха“-то е с доста гаден нюанс.

— Значи… няма да ни издадеш на Стражата? — обнадежди се той.

— Какво, да им кажа, че съм разговаряла с плъх и котка? Как ли пък не! Да кажат на баща ми, че разправям разни измислици, и пак да ме заключи от стаята.

— Заключват те извън стаята за наказание? — вдигна вежди Морис.

— Да. Това значи, че нямам достъп до книгите си. Аз съм доста специална личност, както може да сте се досетили — поизпъчи се Злобина. — Не сте ли чували за Сестри Грим? Агонизия и Душевадия Грим? Бяха баба ми и пралеля ми. Пишеха… приказки.

„Е, значи временно сме извън опасност — помисли си Морис. — Най-добре да я караме да продължава да говори.“

— Не съм много по четенето. Котешки ми работи. Е, и какви били тия приказки? За малки човечета с крилца, дето правят звън-звън?

— Не. Не ги биваше много по звънкащите човечета. Пишеха… истински приказки. С много кървища, кости, прилепи и плъхове в тях. Аз съм наследила разказваческия талант.

— Така си и помислих — каза Морис.

— И щом в града няма плъхове, а пък плъхоловците влачат връзки за обувки, надушвам нещо гнило наоколо.

— Съжалявам — обади се Сардини. — Май бях аз. Малко си изпуснах нервите…

Отгоре се разнесе шум.

— Бързо, излезте през задния двор! — изкомандва Злобина. — Качете се в плевника над конюшните! Ще ви донеса нещо за ядене! Тия развръзки са ми пределно ясни!

Глава 5

Из „Г-н Бънзи има приключение“

В един тунел на няколко пресечки оттам Загар висеше на четири връвчици, закачени за снаряжението му. Бяха завързани на една пръчка, закрепена като люлка на гърба на много дебел плъх. Двойка плъхове седяха на другия й край, а още няколко направляваха механизма.

Загар висеше на сантиметри от зъбците на голям стоманен капан, който изцяло запълваше прохода.

Той изцвърка сигнала за спиране. Пръчката леко се заклати под тежестта му.

— Точно над сиренето съм — подвикна той. — Мирише на „Ланкърско със синя жилка, супер вкусно“. Недокоснато. Доста старо при това. Спуснете ме с около две лапи[4].

Пръчката се залюля нагоре-надолу, докато го изтласкваха.

— Внимателно, сър! — не издържа един от по-младите плъхове, струпали се в тунела зад Капанджиите.

Загар изсумтя и прикова поглед в зъбците, стърчащи пред носа му. Издърпа къса клечица изпод един от коланите си. На единия й край бе залепено парченце огледало.

— Дайте свещта малко по-насам — нареди той. — Така. Точно така. Да видим сега… — Пъхна огледалцето между зъбците и леко го завъртя. — А, така си и мислих… това е Малък Хапльо на Хлопсън и Джонсън, определено. От старите МК Тройки, но с допълнителен предпазител. Доста подобрен. Окей. Тия ги знаем, нали? Сирене за следобедната, момчета!

Откъм наблюдаващите се разнесе нервен кикот, а някой се обади:

— О, тия са лесни…

— Кой каза това? — рязко се обърна Загар.

Настъпи тишина. Загар изви глава назад. Младите плъхове предпазливо се бяха отдръпнали настрани от един, който изглеждаше много, много самотно.

— А, Питателна! — Загар отново се обърна към пусковия механизъм на капана. — Лесно, значи? Радвам се да го чуя. Тогава можеш да ни покажеш как се прави.

— Ъ-ъ, като казах лесно… — започна Питателна — тоест Всаламура показваше на тренировъчния капан и обясни, че…

— Няма нужда да скромничиш — очите на Загар проблеснаха. — Всичко е подготвено. Аз само ще гледам, става ли? Ти можеш да нахлузиш екипировката и да го направиш, нали?

— … ама, ама, ама, аз не можах да видя много добре, когато той показваше, сега се сещам, и, и, и…

— Добре тогава — прекъсна я Загар, — аз ще си действам по капана, става ли?

Питателна въздъхна с облекчение.

— А ти ще ми казваш точно какво да правя — добави Загар.

— Ъ-ъ — заекна Питателна. Сега имаше вид на плъх, готов моментално да се присъедини към Леката уринерия.

— Прекрасно — заключи Загар. Той внимателно махна огледалцето и извади метална пръчица от снаряжението си. Предпазливо ръчна капана. Питателна потръпна от звука на метал в метал.

— Сега, докъде бях стигнал… а, да, тук има един лост с пружинка и едно езиче. Какво да направя, госпожице Питателна?

— Ъ-ъ, ъ-ъ, ъ-ъ — запъна се тя.

— Тук нещата бая проскърцват, госпожице Питателна — обади се Загар от дълбините на капана.

— Ъ-ъ, ъ-ъ, заклинва се онова какмусевикаше…

— Кое от всичките е какмусевикаше, госпожице Питателна? Спокойно, не бързай, опа, това парченце метал поддава, но не бих искал да те пришпорвам по никакъв начин…

— Заклинва се, ъ-ъ, онова, ъ-ъ, онова… ъ-ъ… — очите й се въртяха диво.

— Може би е тази голяма СТЯГА аргх… аргх… аргх…

Питателна припадна.

Загар се изхлузи от екипировката и се стовари върху капана.

— Готово. Заклиних го здраво, вече няма да се затвори. Можете да го махнете от пътя, момчета. — Той отиде до отряда и пусна бучка мухлясало сирене върху потрепващия стомах на Питателна. — В капанджийския бранш е много важно да сте пределно точни, да знаете. Или сте точни, или сте мъртви. Втората мишка обира сиренето. — Той задуши въздуха. — Е, сега поне който и човек да дойде тук, не би се усъмнил, че наоколо има плъхове…

Другите новобранци захихикаха с нервния, потиснат кикот на ученици, видели как някой става обект на вниманието на учителя и доволни, че този някой не са те.

Загар разгърна късче хартия. Той беше плъх на действието и идеята светът да бъде заклинен с разни символчета донякъде го тревожеше. Но разбираше колко полезно е това. Като нарисуваше картинка с разположението на тунела, хартията я помнеше. Тя не се объркваше от нови миризми. Другите плъхове, ако умееха да четат, можеха да видят в главите си онова, което е видял авторът.

Той изобрети картите. Това бяха картинки на света.

— Изумително нещо е т’ва новата технология — промърмори той. — И така… тук имаме маркирана отрова, два тунела назад. Взе ли мерки, Всаламура?

— Закопана и препикана — израпортува Всаламура, заместникът на Загар. — Беше сивата отрова №2, между другото.

— Добра работа — похвали го Загар. — Тая кльопачка има доста гадно действие.

— Около нея беше пълно с мъртви цвъркала.

— Сигурно. Няма противоотрова за тая гадост.

— Открихме и поставки с №1 и №3 — допълни Всаламура. — Страшно много.

— След отрова №1 се оцелява, ако си практичен — отбеляза Загар. — Запомнете го всички. А ако някога се нагълтате с отрова №3, има едно нещо, дето ще ви оправи. Имам предвид, че накрая ще оживеете, но ще минат ден-два, през които ще ви се иска да сте умрели.

— Има страшно много отрова, Загар — нервно повтори Всаламура. — Повече, отколкото някога съм виждал. И навсякъде скелети на плъхове.

— Тогава ето един важен предохранителен съвет. — Загар вече се отправяше към нов тунел. — Не яжте мъртви плъхове, освен ако не знаете от какво са умрели. Иначе и вие ще умрете от същото.

— Опасна Тиква казва, че според него изобщо не трябва да ядем плъхове — подхвърли Всаламура.

— Е, да, ами, може би — смръщи се Загар, — но в тунелите оцеляват практичните. Добрата храна не трябва да остава зян. И някой да събуди Питателна!

— Страшно много отрова — повтори Всаламура, докато отрядът напредваше. — Тук сигурно ужасно ненавиждат плъховете.

Загар не отговори. Усещаше, че плъховете вече стават неспокойни. От редиците се излъчваше мирис на страх. Никога досега не се бяха натъквали на толкова много отрова. Той обикновено не се притесняваше от нищо и се потисна, като усети как тревогата се заражда дълбоко в костите му.

Малък плъх, останал без дъх, изтърча по тунела и се сгърби пред него.

— Бъбрек, сър, Трети отряд, Тежка уринерия — изстреля той. — Открихме капан, сър! Не от обикновените! Фреш се нахендри право в него! Моля, елате!

В плевника над конюшните имаше много слама и топлината от конете, прииждаща отдолу, го правеше доста уютен.

Кийт лежеше по гръб, вглъбено вторачен в тавана. Морис бе вперил поглед в обяда си, който потрепваше с нос. До момента, в който се метна, Морис изглеждаше като лъскава машина за убиване. Всичко се обърка точно като скочи. Задницата му се надигна, замърда все по-бързо насам-натам, опашката му разцепи въздуха като змия и той се метна напред с извадени нокти…

— Църрр!

— Окей, гледай сега — каза Морис на потръпващата топка в ноктите си. — Само трябва да кажеш нещо. Каквото и да е. „Пусни ме“ например, или даже „Помощ!“. Църрр не върши работа. Щото е просто шум. Само ме помоли и ще те пусна. Никой не може да каже, че не съм високоморален в това отношение.

— Църрр! — изписка мишката.

— Добре тогава — каза Морис и я уби моментално. Отнесе я до ъгъла, където Кийт вече седеше в сламата и дояждаше един сандвич с осолено говеждо.

— Не можеше да говори — побърза да каже котаракът.

— Нищо не съм те питал — вдигна рамене момчето.

— Имам предвид, че й дадох възможност — настоя Морис. — Ти ме чу, нали? Трябваше само да каже, че не иска да бъде изядена.

— Добре.

— На тебе ти е лесно, имам предвид, не е като да трябва да говориш на сандвичите си — продължи той, сякаш нещо все още го глождеше.

— Не знам какво толкова мога да им кажа.

— И бих искал да изтъкна, освен това, че не си играх с нея — добави Морис. — Един замах със старата лапа и стигнахме до „довиждане, това беше всичко от мемоарите й“, с тая разлика, че мишката очевидно не е написала никакви мемоари, понеже категорично й липсва разум.

— Вярвам ти.

— Тя изобщо не изпита болка — продължи котаракът.

Някъде от съседната улица се разнесе писък, а после и шум от трошащи се съдове. През последния половин час това се случваше доста често.

— Май момчетата още бачкат — отбеляза Морис, отнасяйки мъртвата мишка зад купчина сено. — Нищо не кара хората да пищят по-добре от Сардини, танцуващ по масата.

Вратите на конюшнята се отвориха. Влезе мъж, впрегна два от конете и ги изведе навън. Малко след това откъм двора се чу шум от отдалечаваща се карета.

Няколко секунди по-късно отдолу се разнесоха три силни удара. След малко се повториха. И после пак. Накрая прозвуча гласът на Злобина:

— Вие двамата там горе ли сте или не?

Кийт изпълзя от сламата и се надвеси.

— Да — изтърси той.

— Не чу ли тайното почукване? — ядосано го изгледа момичето.

— Не звучеше като тайно почукване — обади се Морис с пълна уста.

— Това Морис ли беше? — подозрително запита Злобина.

— Да — отвърна Кийт. — Ще трябва да го извиниш, в момента дояжда някой. Морис бързо преглътна.

— Не е някой — изсъска той. — Не е някой, освен ако не може да говори! Иначе е просто храна!

— Това беше тайно почукване! — сопна се Злобина. — Наясно съм с тези неща! И се предполага също да ми отвърнете с тайно почукване!

— Но ако някой просто си чука на вратата, ей така, малко по-въодушевено, и ние се разтропаме в отговор, какво мислиш ще реши, че има тук горе? — ядоса се Морис. — Ужасно дебел бръмбар?

За момент Злобина замълча, твърде несвойствено за нея, но бързо се стегна:

— Добър аргумент. Добър аргумент. Сетих се, ще извикам „Аз съм, Злобина!“ и после ще почукам тайно и така ще знаете, че съм аз, и можете да ми отвърнете с тайно почукване. Окей?

— Защо просто не отвърнем „Здрасти, тук горе сме“? — невинно подхвърли Кийт. Тя въздъхна.

— Хич ли нямате чувство за драматизъм? Вижте сега, баща ми отиде до Плъхкома на среща с членовете на Съвета. Каза, че съдовете са последната капка.

— Съдовете? — извика Морис. — Казала си му за Сардини?

— Наложи се да разкажа как съм се изплашила от огромен плъх и съм се опитала да се покатеря на бюфета, за да се спася.

— Излъгала си го?

— Просто разказах една историйка — спокойно рече Злобина. — При това си я биваше. Звучеше доста по-правдоподобно от истината. Танцуващ плъх? Както и да е, той не се впечатли много, понеже днес имало много оплаквания. Вашите дресирани плъхове наистина разстройват хората. Тайно ви завиждам.

— Не са нашите плъхове, а са си свои плъхове — тросна се Кийт.

— И винаги работят бързо — гордо рече Морис. — Не се помотват, като се опре до… мотаене.

— В един град, дето бяхме миналият месец, съветът пусна обява за ловец на плъхове още на следващата сутрин — призна Кийт. — Това беше големият ден на Сардини.

— Баща ми доста крещя и прати да повикат Удялото и Хърпуна. Те са плъхоловците! И нали се сещате какво значи това?

Морис и Кийт се спогледаха.

— Да кажем, че не — отвърна котаракът.

— Значи, че можем да проникнем в тяхното свърталище и да разкрием мистерията на връзкообувковите опашки! — Злобина му хвърли критичен поглед. — Естествено, ще е по-… задоволително, ако бяхме четири хлапета и куче, което е правилната бройка за приключение, но ще се примирим и с каквото разполагаме.

— Ей, ние само крадем от правителства! — възропта Морис.

— Ъ-ъ, само от правителства, които не са нечии бащи, очевидно — додаде Кийт.

— Е, и? — Злобина го изгледа с особено изражение.

— То не е равносилно на престъпление! — каза Морис.

— Да, ама като имаме доказателства, можем да ги представим на Съвета и тогава изобщо няма да е престъпление, понеже ще сме спасили положението — отегчено, но търпеливо обясни момичето. — Естествено, Съветът и Стражата може да са се съюзили с плъхоловците, така че не трябва да се доверяваме на никого. Айде, бе, хора, не сте ли чели книжки? Скоро ще се стъмни, и ще дойда да ви взема и тогава можем да избием чивията.

— Можем ли? — опули се Кийт.

— Да. С фиба — поясни Злобина. — Знам, че става, понеже съм чела за това стотици пъти.

— Каква точно е тази чивия? — намеси се Морис.

— Голяма — отвърна Злобина. — Това, естествено, улеснява нещата. — Тя рязко се завъртя и изтича от конюшните.

— Морис? — обади се момчето.

— Да?

— Какво е чивия и как се избива?

— Нямам представа. Катанец може би?

— Но ти каза…

— Да, ама аз се опитвах да поддържам разговора, просто за всеки случай, да не започне да буйства. Доста е чалдисана, мен ако питаш. От ония хора е… като актьорите. Сещаш се. Непрекъснато играят роли. Изобщо не живеят в реалния свят. Сякаш е една голяма приказка. Опасна Тиква донякъде е така. Изключително опасна личност, бих казал.

— Той е много мил и внимателен плъх!

— О, да, ама проблемът е, че, видиш ли, смята, че всички останали са като него. Такива хора носят неприятности, хлапе. А нашата приятелка… тя пък си мисли, че животът е като вълшебна приказка.

— Е, това е безвредно, нали?

— Да, ама в приказките някой, като умре… просто така се казва.

Трети отряд от Тежката уринерия почиваше, щото и без това им бяха свършили амунициите. Никой нямаше желание да мине покрай капана до струйката вода, стичаща се по стената. И никой не искаше да погледне какво има в капана.

— Горкият стар Фреш — обади се глас. — Беше добър плъх.

— Трябваше обаче да внимава къде стъпва — добави друг.

— Смяташе, че знае всичко — сподели трети. — Свестен плъх все пак, макар и малко смрадлив.

— Ми да го извадим от капана, а? — събра смелост първият. — Някак си не върви да го оставим така.

— Ъхъ. Особено като сме толкова гладни.

— Опасна Тиква казва, че изобщо не трябва да ядем плъхове — намеси се един от околните.

— Не, бе, само ако не знаем от какво са умрели, щото може да са умрели от отрова — обади се друг.

— А него го знаем от какво е умрял. Умрял е от смазване. Смазването не е заразно — поясни трети.

Всички се вторачиха в покойния Фреш.

— Как мислите, какво ти се случва, като умреш? — бавно попита един плъх.

— Изяждат те. Или се спаружваш, или мухлясваш.

— Как, ама целият ли?

— Е, обикновено краката не се ядат.

Плъхът, задал въпроса, се обади отново:

— Но какво става с онова нещо вътре?

Онзи, който бе обяснил за краката, отвърна:

— О, онова лигавото зелено мехурчесто нещо ли? Не, и то не става за ядене. Отвратно е на вкус.

— Не, имам предвид онова вътре, дето е теб. То къде отива?

— Тука май нещо не го схванах.

— Ами… абе, като… сънищата?

Плъховете закимаха. Знаеха за сънищата. Бяха им се стоварили като голям шок, когато започнаха да сънуват.

— Ми то, такова, в сънищата, като те преследват кучета или летиш, или каквото там… кой го прави това? Не е тялото ти, щото то спи. Ще да е нещо невидимо, дето живее вътре в теб, нали така? Пък да си умрял е все едно да си заспал, нали?

— Не е все едно като заспал — обади се един плъх несигурно, поглеждайки разплесканото петно, дотогава известно като Фреш. — Искам да кажа, не се окървавяваш целия, нито ти стърчат чарковете. И се събуждаш.

— Добре, де — настоя плъхът, който повдигна целия този въпрос за невидимата част, — когато се събудиш, къде отива онова сънуващото в теб? Като умреш, къде отива онова нещо, дето е вътре в теб?

— Кое, зеленото мехурчесто нещо ли?

— Не! Онова, дето е зад ушите ти!

— Имаш предвид розовосивкавото нещо ли?

— Не бе! Невидимото нещо!

— Отде да знам? Никога не съм виждал невидимо нещо!

Всички се вторачиха във Фреш.

— Не ми се нрави тоя разговор — потръпна един от плъховете. — Напомня ми за сенките около пламъка на свещта.

— Чувал ли си за Костеливия Плъх? — подхвана друг. — Разправят, че като умреш, идва да те вземе.

— Разправят, разправят — измърмори трети. — Разправят и че има Голям Плъх Под Земята, който е направил всичко, така викат. Тъй че и хората е направил, а? Голям фен ни е бил, да тръгне да прави и хора, няма що! А?

— Отде да знам? Може тях да ги е направил Голям Човек?

— Е, сега пък взе да дрънкаш глупости — смръщи се съмняващият се плъх, когото наричаха Домат.

— Добре де, хубаво, ама признай, че всичко не може просто ей така да се е пръкнало, нали? Трябва да има причина. Пък Опасна Тиква казва, че има неща, дето трябва да ги правим, щото са правилни… е, добре, ама кой решава кое е правилно? Откъде идва „правилно“ и „грешно“? Разправят, че ако си бил добър плъх, може Големият Плъх да има някакъв тунел, фрашкан със свястна кльопачка, до който Костеливият Плъх ще те отведе…

— Ама Фреш си е още тук. И не съм скивал костелив плъх!

— Да, ама понеже казват, че го виждаш само ако идва за теб.

— О? О? — намеси се друг плъх, нервен до предела на лудешки сарказъм. — Ми тогава те как го виждат, а? Кажи ми де! Животът си е достатъчно гаден и без да се мъчим за невидими неща, дето не можем да ги видим!

— Ей, ей, какво става тук?

Плъховете се обърнаха, внезапно обхванати от невероятна радост, че виждат Загар да търчи през тунела.

Загар си проби път. Беше повлякъл и Питателна със себе си. Никога не е прекалено рано, казваше той, редовите да разберат какво става с някой, който погрешно е схванал нещата.

— Да… — промърмори той, вторачен в капана. Поклати тъжно глава. — Какво все повтарям?

— Да не се използват тунели, които не са маркирани като „чисти“, сър — издекламира Домат. — Ама Фреш, такова, той не е… той не беше от добрите слушатели. И искаше да е по-експедитивен, сър.

Загар прегледа капана, като се стараеше да запази самоуверено изражение. Макар че се оказа доста трудно. Никога не беше виждал подобен капан. Изглеждаше наистина гаднярски, по-скоро разплескващ, отколкото кълцащ. Беше сложен на място, където устремил се към водата плъх неизбежно ще се хване.

— Повече няма да му се наложи да слуша, това поне е сигурно — каза той. — Физиономията ми изглежда позната. Всъщност, като изключим изцъклените очи и изплезения език.

— Ъ-ъ, говорихте с Фреш тая сутрин на проверката, сър — обади се един плъх. — Казахте му, че е повишен в уринерец и да е по-експедитивен, сър.

Лицето на Загар остана безизразно. След момент той каза:

— Трябва да тръгваме. Навсякъде откриваме капани. Ще си проправим път обратно до вас. Никой да не прави и крачка навътре в този тунел, ясно? Да чуя всички: „Да, Загар!“

— Да, Загар! — в хор извикаха плъховете.

— И един да остане на стража — разпореди той. — Може да има още капани натам.

— Какво да правим с Фреш, сър? — попита Домат.

— Не яжте зеленото мехурчесто нещо — отвърна през рамо Загар и бързо се отдалечи.

„Капани! — помисли си. — При това прекалено много. И прекалено много отрова. Дори опитните бойци вече почват да се изнервят.“ Той не обичаше да се натъква на непознати неща. Обикновено откриваш какво са непознатите неща едва след като те умъртвят.

Плъховете напредваха все повече в дълбините на града, който не приличаше на никой от останалите градове, в които бяха попадали. Цялото място беше капан за плъхове. Не бяха открили нито едно живо цвъркало. Нито едно. Това не беше нормално. Винаги имаше плъхове. Има ли хора, има и плъхове.

А на всичкото отгоре младите плъхове прекалено много си блъскаха главите… за разни неща. Неща, които не можеш да видиш или да подушиш. Призрачни неща. Загар разтърси глава. В тунелите нямаше място за подобни разсъждения. Животът беше реален, беше практичен и можеше да ти бъде съвсем бързо отнет, ако не внимаваш…

Докато преминаваха по една тръба, той забеляза Питателна да се озърта и да души въздуха.

— Точно така — одобрително избоботи той. — От предпазливост никой не е пострадал. Никога не прибързвай. Може пък плъхът пред теб да е бил късметлия и да е прескочил капана.

— Да, сър.

— И не се кахъри толкова все пак.

— Той изглеждаше ужасно… сплескан, сър.

— Глупците прибързват, Питателна. Глупците прибързват… — Загар усещаше разстилащия се страх. Това го тревожеше. Ако Променените се паникьосат, ще се паникьосат по плъхски. А тунелите в този град не бяха място, из което да се втурнат обезумели плъхове. Но ако един плъх излезеше от строя и побегнеше, повечето щяха да го последват. Миризмата тегнеше в тунелите. Когато нещата вървяха добре, всички се чувстваха уверени. Дойдеше ли страхът обаче, той се изливаше през редиците като напорна вълна. Паниката при плъховете беше болест, която твърде лесно се прихваща.

Нещата не се подобриха, като настигнаха останалите капанджии. Този път бяха открили нова отрова.

— Не й берете грижа — каза Загар, който беше угрижен. — И преди сме попадали на нови отрови, нали?

— От цяла вечност не сме — обади се един плъх. — Помниш ли онази в Скрот? С искрящите сини неща? Дето, ако стъпиш, ти прогаря краката? Как народът се натресе в нея, преди да се усети?

— Тук са сложили от нея?

— По-добре ела да видиш.

В един от тунелите лежеше плъх, превит на две. Краката му бяха неистово свити, като юмруци. Скимтеше.

Загар веднага разбра, че с този плъх е свършено. Беше само въпрос на време. За плъховете в Скрот беше въпрос на ужасяващо време.

— Мога да й прегриза врата — нагърби се доброволно един плъх. — Всичко ще свърши бързо.

— Мило предложение, но тая гадост прониква в кръвта — спря го Загар. — Намерете капан тип хапльо, да не е обезвреден. Действайте внимателно.

— Ще пъхнем плъх в капан, сър? — не издържа Питателна.

— Да! По-добре бърза, отколкото бавна смърт!

— Въпреки това не е… — Доброволецът по прегризването понечи да възрази.

Козината по лицето на Загар настръхна. Той се изправи на задни крака и оголи зъби.

— Прави каквото казах или ще те сдъвча — изрева той.

Другият плъх се сгърби.

— Добре, Загар, добре…

— И предупреди всички останали! — извика Загар. — Това не е лов на плъхове, това е война. Всички да се изтеглят внимателно! Никой да не пипа нищо! Ще… Да? Какво има сега?

Дребен плъх бе долазил до Загар. Когато капанджията се извъртя към него, той припряно се сгърби, почти претъркулвайки се по гръб да покаже колко е дребен и безобиден.

— Моля, сър… — смънка той.

— Да?

— Този път открихме един жив…

Глава 6

Из „Г-н Бънзи има приключение“

— Ехо? Ехо! Аз съм. И ще почукам тайно сега!

Три удара отекнаха от вратата на конюшнята, след което гласът на Злобина се извиси отново:

— Ехо, чухте ли тайното почукване?

— Може би ще си отиде, ако не се обаждаме — прошушна Кийт от сламата.

— Не ми се вярва — изсумтя Морис и подвикна: — Тук горе сме!

— Ама трябва да ми отговорите с тайно почукване — извика момичето.

— Ох, прбллттррп — процеди Морис през зъби, но за щастие никой човек не знае колко лоша е тази ругатня на котешки език. — Виж, аз съм, ОКЕЙ? Един котарак? Който говори? Как ли ще ме разпознаеш? Да нося ли червен карамфил?

— И без това не смятам, че си нормален говорещ котарак — нацупи се Злобина, катерейки се по стълбата. Отново бе облечена в черно, но този път бе вързала и косата си с черен шал. Освен това на рамото й висеше голяма торба.

— Ей богу, тука уцели — отвърна той.

— Имам предвид, че не носиш ни чизми, ни меч и нямаш широкопола шапка с втъкнато перо — додаде тя, като се намъкна в плевнята.

Морис я изгледа продължително.

— Чизми? — каза накрая. — На тези лапи?

— О, имаше картинка в една книга, която прочетох — спокойно отвърна тя. — Глупавичка, за деца. Пълна с животни, облечени като хора.

През котешкия ум на Морис премина (не за пръв път) мисълта, че ако тича бързо, ще може да напусне града за пет минути и да отиде на някоя баржа или нещо от сорта.

Отдавна, когато беше просто едно котенце, бе отнесен у дома на едно момиченце, което го облече в кукленски дрешки и го сложи да седне на масичка наред с няколко кукли и три четвърти плюшено мече. Той успя да се спаси през един отворен прозорец, но му отне цял ден да се измъкне от дрешките. Това момиченце като нищо можеше да е Злобина. Тя смяташе, че животните са просто хора, които не са били достатъчно прилежни.

— Не си падам по дрехите — заяви той. Не беше кой знае каква реплика, но вероятно беше по-добре от „Мисля, че си хахо“.

— А би трябвало — отбеляза Злобина. — Почти се стъмни. Да тръгваме! С котешки стъпки!

— О, добре — изкоментира Морис. — С това май мога да се справя.

„Макар че — мина му през главата малко по-късно — никоя котка никога не би се промъквала като Злобина.“ Тя очевидно смяташе, че няма смисъл да изглеждаш незабележим, освен ако хората не можеха да видят, че си незабележим. Минувачите в действителност се спираха да гледат как тя се прокрадва покрай стените и притичва от порта до порта. Морис и Кийт се влачеха след нея. Никой не им обръщаше внимание.

Накрая в една тясна уличка тя спря пред черна сграда с голяма дървена табела над вратата. На табелата бяха нарисувани много плъхове, нещо като звезда от плъхове, чиито опашки бяха овързани в голям възел.

— Знакът на древната Гилдия на плъхоловците — прошепна Злобина, смъквайки торбата от рамото си.

— Знам — потръпна Кийт. — Изглежда чудовищно.

— Макар че композицията е интересна — отбеляза Злобина.

Една от най-забележителните особености на вратата под табелата беше големият катинар, с който бе заключена. „Странно — помисли си Морис, — ако от плъховете ти експлодират краката, защо им е на плъхоловците да заключват с голям катинар обиталището си?“

— За щастие съм подготвена за всякакви ситуации — обяви момичето и зарови в торбата си. Разнесе се дрънчене, сякаш разбъркваше парчета метал и стъкло.

— Какво си помъкнала в тая торба? — не се стърпя Морис. — Всичко?

— Абордажната кука и въжената стълба заемат доста място. — Злобина продължаваше да рови. — Пък и големият комплект за спешна помощ, и аптечката, и ножът, и другият нож, и комплектът за шиене, и огледалото за пращане на сигнали, и… тези…

Тя измъкна вързопче от черен плат. Когато го разопакова, Морис видя проблясъка на метал.

— А, ключарски инструменти, нали? Виждал съм да ги използват при взлом…

— Фиби — обясни тя и подбра една. — Фибите винаги вършат работа в книгите, които съм чела. Просто пъхаш в ключалката и завърташ. Имам колекция от предварително огънати.

Морис отново почувства как го полазват тръпки. „Вършат работа в приказките — помисли си той. — О, господи!“

— А ти откъде си толкова светната за ключалките? — стегна се той.

— Нали ти казах, заключват ме от стаята ми за наказание. — Злобина въртеше усилено.

Морис беше виждал крадци в действие. Мъжете, проникващи с взлом посред нощ, мразеха да виждат кучета, но нямаха нищо против котки. Котките никога не се опитваха да им разкъсат гръкляна. И онова, което обикновено имаха крадците, той знаеше, бяха сложни малки инструменти, които ползваха с голямо внимание и прецизност. Не използваха глупа…

Щрак!

— Добре — доволно каза Злобина.

— Това си беше чист късмет — заяви Морис, когато катинарът висна отворен. Той хвърли поглед на Кийт. — Чист късмет, а, хлапе?

— Откъде да знам? За пръв път виждам как става.

— Знаех си, че ще стане. Така беше и в приказката за Седмата жена на Зелената брада, дето тя се измъкна от Стаята на ужасите и го наръга в окото със замразена херинга.

— Това е вълшебна приказка, така ли? — обади се Кийт.

— Да — гордо обяви Злобина. — Направо от „Вълшебните приказки на Грим“.

— Бая зли феи си имате тука. — Морис поклати глава.

Злобина отвори със сила вратата.

— О, не — изпъшка. — Не очаквах това…

Някъде долу под лапите на Морис и на около пресечка оттам единственият местен плъх, открит жив от Променените, стоеше сгърбен пред Опасна Тиква. Взводовете бяха свикани обратно. Денят не вървеше на добре.

„Капани, които не убиват — мислеше си Загар. — Понякога се срещат и такива. Понякога хората искат да хванат плъховете живи.“

Той се отнасяше с подозрение към хора, които искат да хванат плъховете живи. Недвусмислените капани, които убиват на място… е, лоши са, но по принцип е възможно да ги избегнеш и поне в известен смисъл действаха чисто. Живите капани обаче са като отрова. Те са подли.

Опасна Тиква наблюдаваше новодошлата. Може и да беше странно, но плъхът, който можеше да разсъждава по най-неплъхския начин, най-успешно разговаряше с цвъркала. Само че разговор не беше точната дума. Никой, даже и Свинскибут, нямаше такова обоняние като Опасна Тиква.

Мишката изобщо не създаваше проблеми. От една страна, бе обкръжена от едри, добре охранени и яки плъхове, тъй че тялото й почтително повтаряше „сър“ възможно най-усилено. Освен това Променените й бяха дали и храна, която тя поглъщаше, без изобщо да дъвчи.

— Беше в кутия — обади се Загар, чертаейки с пръчка по пода. — Тук има много такива.

— Веднъж се хванах в една — каза Свинскибут. — Тогава дойде някаква жена и ме изсипа зад дворната стена. Не успях да схвана смисъла.

— Смятам, че някои хора го правят от милосърдие — обади се Праскови. — Махат плъховете от къщата, без да ги убиват.

— Във всеки случай хич не й помогна — със задоволство се захили Свинскибут. — На следващата нощ се върнах и препиках сиренето.

— Не мисля, че тук някой се опитва да бъде милосърден — измърмори Загар. — Там при нея имаше още един плъх. По-точно — добави той — част от плъх. Мисля, че се е хранила с него, за да оживее.

— Много разумно — кимна Свинскибут. — Открихме и още нещо. — Загар продължаваше да чертае резки в прахта. — Можете ли да видите това, сър? Беше издраскал пода с линии и завъртулки.

— Хммф. Мога да го видя, но не ми трябва да знам какво е. — Свинскибут потърка носа си. — Никога не ми е трябвало нещо повече от това.

Загар търпеливо въздъхна.

— Тогава подушете, сър, че това е… това е… картинка на всички тунели, които проучихме днес. Това е… формата, която виждам в главата си. Проучихме голяма част от града. Има много от… — той хвърли поглед към Праскови от… — милосърдните капани, повечето празни. Навсякъде има отрова. Предимно доста стара. И доста празни живи капани. Както и доста смъртоносни капани, все още заредени. И никакви живи плъхове. Нито един, с изключение на нашата… нова приятелка. Наясно сме, че има нещо твърде странно. Подуших малко около мястото, където я открих, и усетих плъхове. Много плъхове. Имам предвид много.

— Живи? — прекъсна го Опасна Тиква.

— Да.

— Всички накуп?

— Така мирише — потвърди Загар. — Мисля, че един отряд трябва да отиде да провери.

Опасна Тиква се приближи до новооткритата и отново я подуши. Тя му отвърна. Докоснаха лапи. Наблюдаващите Променени се слисаха. Опасна Тиква се отнасяше с цвъркалото, сякаш бяха равни.

— Много неща, много неща — измърмори той. — Много плъхове… хора… страх… много страх… много плъхове, скупчени… храна… плъх… казваш, че се е хранила с плъх?

— Такъв е животът, плъх плъха изяжда — обади се Свинскибут. — Така е било и така и ще бъде.

Опасна Тиква сбърчи нос.

— Има още нещо. Нещо… странно. Изчанчено… тя е наистина ужасена.

— Била е в капан — намеси се Праскови. — А после попада на нас.

— Доста… по-лошо от това — поклати глава Опасна Тиква. — Тя е… тя се страхува от нас, понеже сме странни плъхове, но излъчва миризма на облекчение, че не сме… както е свикнала…

— Хора! — изплю Загар.

— Не… мисля… че… е… това…

— Други плъхове?

— Да… не… не мога… трудно е да се каже… — Кучета? Котки?

— Не. — Опасна Тиква се отдръпна. — Нещо ново.

— Какво ще я правим? — попита Праскови.

— Ще я пуснем да си ходи, предполагам.

— Не може! — извика Загар. — Обезвредихме всички открити капани, но все още е пълно с отрови. Не бих пратил и мишка на такава смърт. Все пак не се е опитала да ни нападне.

— Е, и? — обади се Свинскибут. — Още едно мъртво цвъркало, голяма работа!

— Съгласна съм със Загар. — Изправи се Праскови. — Не можем да я пратим да мре.

Големи Икономии пристъпи към младата мишка и я обгърна с лапа, притегляйки я майчински. После впи очи в Свинскибут. Въпреки че понякога, ако беше раздразнена, можеше да го захапе, тя не би спорила с него. Бе твърде стара да постъпи така. Но погледът й говореше: „Всички мъжки са глупаци, ах, ти, глупав дърт плъх.“

Той се намери в небрано лозе.

— Убивали сме цвъркала, нали? — измънка унило. — Защо пък да искаме това да ни се мотае?

— Не можем да я пратим да мре — повтори Праскови, следейки изражението на Опасна Тиква. Розовите му очи се взираха отнесено.

— Искате да се влачи наоколо, да ни яде храната и да оплеска нещата? — продължаваше Свинскибут. — Не може да говори, не може да мисли…

— Нито пък ние, допреди неотдавна! — сопна се Праскови. — Всички бяхме като нея.

— Сега обаче можем да мислим, малка фусто! — козината на Свинскибут настръхна.

— Да — тихо каза Опасна Тиква. — Можем да мислим. Можем да мислим за действията си. Можем да съжалим невинните, които не ни желаят злото. И именно затова тя може да остане.

Свинскибут рязко извърна глава. Опасна Тиква все още гледаше новодошлата. Свинскибут инстинктивно се изправи на задни лапи — плъх, готов за бой. Но Опасна Тиква не можеше да го види.

Праскови разтревожено наблюдаваше стария плъх. Беше предизвикан от хилав, дребен плъх, който в бой нямаше да издържи и секунда. А Опасна Тиква дори не бе осъзнал, че го е предизвикал. „Той не разсъждава по този начин“ — си каза тя.

И другите плъхове следяха Свинскибут. Те все още разсъждаваха по този начин и чакаха да видят какво ще направи.

Но дори и Свинскибут се досещаше, че да скочи на белия плъх би било немислимо. Щеше да е като да си отреже собствената опашка. Лека-полека той си наложи да се отпусне.

— Това е просто мишка — промърмори той.

— Но ти, скъпи Свинскибут, не си — обади се Опасна Тиква. — Ще отидеш ли с екипа на Загар да откриете откъде е дошла? Може да бъде опасно.

Това накара козината на Свинскибут да настръхне отново.

— Не ме е страх от опасности! — изръмжа той.

— Разбира се. Именно затова трябва да отидеш. Тя беше ужасена — отвърна Опасна Тиква.

— Никога не съм се страхувал от нищо — извика Свинскибут.

Сега Опасна Тиква се извърна с лице към него. На светлината от свещите в розовите му очи блещукаха пламъчета. Свинскибут не беше от плъховете, които си губят времето да размишляват за неща, дето не можеш да видиш, да подушиш или да захапеш, но… Той изви очи нагоре. От светлината на свещите по стените танцуваха големи сенки на плъхове. Свинскибут бе чул младите плъхове да си говорят за сенки и сънища и какво се случва на сянката ти, като умреш. Той не се тревожеше за подобни неща. Сенките не можеха да хапят. В сенките нямаше нищо, от което да те е страх. Но сега собственият му глас каза в главата му: „Страх ме е от това, което могат да видят тези очи.“ Той впи поглед в Загар, който чертаеше нещо в калта с една от пръчките си.

— Ще отида, но аз ще водя експедицията — обяви той. — Аз съм старшият плъх тук!

— Твоя воля — сви рамене Загар. — Тъй или иначе Щракльо ще бъде отпред.

— Не го ли размазаха миналата седмица? — учуди се Праскови.

— Останаха ни двама — отвърна Загар. — А после ще трябва да обираме друг зоомагазин.

— Аз съм водачът — избоботи Свинскибут. — Аз казвам какво ще правим, Загар.

— Добре, сър. Чудесно. — Той продължаваше да чертае в калта. — И знаеш как да обезвредиш всички капани, нали?

— Не, но мога да ти кажа да го направиш!

— Добре. Добре. — Загар добави още няколко черти с пръчката си, без да гледа водача. — И ще ми кажеш кои лостчета да не пипам и кои чаркове да заклиня, така ли?

— Не съм длъжен да разбирам от капани.

— Но аз съм, сър — отвърна Загар с все така спокоен глас. — И ти казвам, че има едно-две неща по някои от тия новите капани, които не разбирам, и докато ги разбера, много почтително предлагам да не ми се бъркаш.

— Да не си посмял да говориш така на старши плъх!

Загар го изгледа, а Праскови затаи дъх.

„Това е мигът на истината — помисли си тя. — Тук ще стане ясно кой е водачът.“

След което Загар каза:

— Съжалявам. Наглостта не бе умишлена.

Праскови долови почудата сред по-старите мъжкари, които наблюдаваха отстрани. Загар. Би отбой! Не скочи!

Но не бе се и сгърбил.

Козината на Свинскибут улегна. Старият плъх не знаеше как да се справи с това. Всички сигнали се бяха объркали.

— Ами, ъ-ъ…

— Очевидно като водач трябва да ни дадеш заповедите си — каза Загар.

— Да, ъ-ъ…

— Но съветът ми, сър, е да проучим това. Неизвестните неща са опасни.

— Да. Безспорно — сведе глава Свинскибут. — Да, наистина. Ще го проучим. Разбира се. Погрижи се за това. Аз съм водачът и именно това нареждам.

Морис огледа свърталището на плъхоловците и обяви:

— Има вид на свърталище на плъхоловци. Пейки, столове, фурна, куп накачулени плъхски кожи, една камара стари капани, чифт кучешки намордници, рула телена мрежа, солидни доказателства за липса на каквито и да било опити за бърсане на прах. Напълно покрива моите очаквания за обиталище на плъхоловци.

— Аз очаквах нещо… ужасно и същевременно интригуващо — сподели Злобина. — Някаква страховита улика.

— Тук трябва ли да има улика? — усъмни се Кийт.

— Разбира се! — Тя провери под един стол. — Виж какво, писанчо, на света има два типа хора. Със и без план.

— Светът не е планиран — заспори котаракът. — Нещата просто… се случват едно след друго.

— Само ако така го възприемаш — каза Злобина, прекалено самодоволно според Морис. — Винаги има план. Просто трябва да знаеш къде да търсиш. — Тя замълча за момент и после извика: — Ами да! Това е то! Разбира се, ще има таен проход! Всички да търсят входът за тайния проход!

— Ъ-ъ… по какво ще го познаем, че е входът за тайния проход? — Кийт доби още по-нелепо от обичайното си изражение. — Как изглежда един таен проход?

— Не като такъв, разбира се!

— О, добре, в такъв случай виждам десетки тайни проходи — каза Морис. — Врати, прозорци, оня календар на фирма „Свръхотрова“, оня долап там, оная миша дупка, онова бюро, оня…

— Много си бил саркастичен. — Злобина повдигна календара и строго огледа стената зад него.

— Всъщност само ироничен, но мога да бъда и саркастичен, ако искаш.

Кийт се вторачи в дългата пейка пред прозореца, окована в древни паяжини. Върху нея бяха натрупани капани. Всякакви видове капани. А до тях бяха нахвърлени сплескани стари тенекии и съдини с надписи от рода на: „Опасно: Водороден двуокис!“, „Плъхомор“, „Чревогор“, „Полимутаковамамата: Изключително опасно“, „Плъхогон!!!“, „Гътниплъх!“ и „Същината на бодливата тел: Внимание!!!“. Той се наведе да огледа по-отблизо една, на която пишеше „Захар“. Имаше и няколко канчета, и един чайник. Пейката бе осеяна с някаква бяла, зелена и сива прах. Част от нея бе разсипана и по пода.

— Бихте могли да се напънете да помогнете малко — подхвърли Злобина, почуквайки стените.

— Не знам как да търся нещо, което не прилича на онова, което търся — обади се Кийт. — И държат отровата точно до захарта! И толкова много отрови…

Момичето се изправи, отметна коса от очите си и заяви:

— Така няма да стане.

— Дали пък няма таен проход? — подметна Морис. — Знам, че идеята е твърде дръзка, но може пък това да е просто обикновена, барака?

Дори той леко се отдръпна под тежестта на погледа й.

— Трябва да има таен проход — процеди Злобина. — Иначе няма смисъл. — Тя щракна с пръсти. — Разбира се! Действаме погрешно! Всеки знае, че таен проход никога не се открива с търсене. Тайният ключ се задейства, като изгубиш надежда и се подпреш небрежно на стената!

Морис потърси с очи помощ от Кийт. В крайна сметка нали беше човек! Би трябвало да знае как се процедира с нещо като Злобина. Но момчето си обикаляше из бараката и просто зяпаше.

Злобина се подпря на стената с неописуемо безгрижие. Нищо не изщрака. В пода не се отмести плоскост.

— Вероятно сбърках мястото — поясни тя. — Просто ще облегна невинно ръка на тази закачалка за дрехи. — Внезапното отваряне на врата в стената напълно се провали. — Разбира се, друго си е да има един богато украсен свещник — поядоса се Злобина. — Изключително надеждна ръчка за тайни проходи. Всеки любител на приключенията знае това.

— Няма свещник — натърти Морис.

— Знам. Някои хора си нямат и понятие от дизайн на подобаващ таен проход. — Тя се облегна на друга част от стената, отново съвсем безрезултатно.

— Не мисля, че ще го откриеш по този начин — обади се Кийт, внимателно разглеждайки един капан.

— О? Нима? — засегна се Злобина. — Е, аз поне подхождам творчески към нещата! Ти като си такъв експерт къде би търсил?

— Защо има дупка на плъхове в свърталище на плъхоловци? — посочи момчето. — Мирише на мъртви плъхове, подгизнали кучета и отрова. Ако бях плъх, не бих припарил насам.

Злобина се облещи. После лицето й се сбърчи в израз на усилно съсредоточаване, сякаш изпробваше едновременно няколко идеи в главата си.

— Мм-да-а — заключи. — Това обикновено върши работа в приказките. Често глуповатият герой по случайност дава добра идея. — Тя се сви на пода и надникна в дупката. — Има нещо като малка ръчка — осведоми ги. — Само леко ще я побутна…

Под пода нещо издрънча, част от него се приплъзна встрани и Кийт изчезна от погледите им.

— О, да. Помислих си, че нещо подобно вероятно ще се случи…

Г-н Щракльо се кандилкаше с бръмчене из тунела. Малките плъхчета бяха надъвкали ушите му, един капан бе скълцал канапената му опашка, а други бяха нащърбили тялото му, но все още имаше едно предимство: изненадващите капани не можеха да убият г-н Щракльо, защото той не беше жив, а не беше жив, защото се задвижваше от часовников механизъм. Ключето му шумно се въртеше. Парченце свещ гореше на гърба му. Останалите капанджии от Отряд №1 стояха и наблюдаваха.

— Вече всеки момент… — обади се Загар.

Чу се изщракване и звук, най-добре оприличим на „глоинк!“. Пламъчето угасна. Едно зъбчато колело бавно се търкулна назад по тунела и спря пред Свинскибут.

— Помислих си, че почвата там изглежда малко не в ред — сподели с доволство Загар. След което добави: — Окей, момци! Пуснете другия господин Щракльо и искам половин дузина от вас да отидат с въже, да изкопаят оня капан и да го махнат от пътя!

— Всички тия проверки на терена ни забавят, Загар — измърмори Свинскибут.

— Добре, сър — отвърна той, докато отрядът бързо ги подминаваше. — Давай тогава ти напред. Това би било добра идея, понеже остана само един господин Щракльо. Надявам се в този град да има зоомагазин[5].

— Просто смятам, че трябва да се придвижваме по-бързо — намуси се Свинскибут.

— Окей, тръгвай тогава, сър. Опитай се да извикаш къде е следващият капан, преди да те смаже.

— Аз съм водачът, Загар.

— Да, сър, съжалявам. Всички сме малко изнервени.

— Това място не е добро, Загар — уморено каза Свинскибут. — Бил съм в някои проклети рпрптлт дупки, ама това е по-лошо от всичките.

— Вярно е, сър. Това място е мъртво.

— Каква беше оная дума, дето я измисли Опасна Тиква?

— Зло — отвърна Загар, наблюдавайки как отрядът измъква капана от тунела. Видя разкривени пружинки и колелца в зъбците и добави: — Не можах съвсем да схвана за какво ратуваше навремето. Но сега мисля, че разбирам какво е имал предвид.

Той огледа тунела до осветеното от свещта пространство и дръпна един от преминаващите плъхове.

— Праскови и Опасна Тиква трябва да останат отзад, разбра ли? Не трябва да се приближават повече.

— Тъй вярно, сър! — Плъхът побърза да се отдалечи.

Експедицията внимателно се придвижваше напред, а тунелът се вля в голям, стар отводнителен канал. По дъното му се процеждаше вода. По тавана имаше много стари тръби. На места от тях със свистене излизаше пара. Слаба зелена светлина се процеждаше от улична решетка навътре в канала.

Мястото миришеше на плъхове. Прясна миризма на плъхове. Всъщност там имаше един плъх, гризящ нещо от поставка, сложена на ронеща се тухла. Той забеляза Променените и побягна.

— След него! — изрева Свинскибут.

— Не! — извика Загар. Няколко плъха, впуснали се след цвъркалото, се поколебаха.

— Това беше заповед! — изръмжа Свинскибут, нахвърляйки се върху Загар.

Спецът по капаните се сгърби само за миг и каза:

— Разбира се. Но мисля, че мнението на Свинскибут, отчел всички обстоятелства, ще бъде малко по-различно от мнението на Свинскибут, който току-що изкрещя, като видя плъха да побягва, ъм? Подуши въздуха!

Носът на Свинскибут се сбърчи.

— Отрова?

— Сива №2 — кимна Загар. — Гадно нещо. Най-добре хич да не припарваме.

Свинскибут огледа тръбата и в двете посоки. Беше доста дълга и достатъчно висока човек да пролази по нея. Редица по-малки тръби бяха накачени по тавана.

— Тук е топло.

— Да, сър. Праскови ни чете от пътеводителя. — Тук от земята извира гореща вода, която изпомпват до някои от къщите.

— Защо?

— Да се къпят, сър.

— Ама-ха. — Свинскибут не одобряваше тази идея. Доста от по-младите плъхове се бяха запалили по къпането. Загар се обърна към отряда:

— Свинскибут иска тая отрова да бъде закопана, препикана и маркирана веднага!

Свинскибут долови металически звук до себе си. Обърна се и видя, че Загар е извадил от плетеницата си инструменти дълго тънко парче метал.

— Какво, да го крккркк, е това? — процеди той.

Загар размаха предмета напред-назад:

— Накарах глуповидното хлапе да ми го направи.

Внезапно Свинскибут осъзна какво беше това.

— Това е меч — извика. — Взел си идеята от „Г-н Бънзи има приключение“!

— Точно така.

— Никога не съм вярвал на тия работи — изтътна Свинскибут.

— Да, ама острието си е острие — спокойно заяви Загар. — Мисля, че сме близо до други плъхове. Добре ще е повечето да останат тук… сър. — Старият плъх усети, че отново му нареждат, но Загар беше учтив. — Предлагам няколко от нас да отидат напред да раздушат. Сардини ще е от полза, а и аз ще отида, разбира се.

— С мен — каза Свинскибут и се втренчи в Загар, който отвърна:

— Разбира се.

Глава 7

Из „Г-н Бънзи има приключение“

Злобина загледа открилия се проход в пода, сякаш го оценяваше по десетобалната, и обяви:

— Доста добре замаскиран. Нищо чудно, че не го видяхме.

— Не съм много осакатен — извика Кийт откъм тъмното.

— Добре — изкоментира тя, все още проучвайки отвора. — Колко надолу си?

— Това е нещо като мазе. Добре съм, понеже се приземих на някакви чували.

— Добре де, добре, няма нужда да го раздуваш, нямаше да е приключение, ако е без някакви дребни опасности. Ето тук има стълба. Защо не я използва?

— Не ми бе възможно поради факта, че падах стремглаво — дочу се гласът на Кийт.

— Да те сваля ли до долу? — обърна се Злобина към Морис.

— Да ти издера ли очите? — отвърна й той.

Злобина сбърчи вежди. Винаги, когато не разбираше нещо, изглеждаше сърдита.

— Това сарказъм ли беше? — заяде се тя.

— Това беше предложение — сопна се Морис. — Не давам да ме „гушкат“ непознати. Ти слизай. Аз ще съм след теб.

— Но краката ти не са пригодени за стълби!

— Аз правя ли лични забележки за твоите крака?

Злобина се спусна в тъмното. Разнесе се металически звук, а после лумна клечка кибрит.

— Пълно е с чували! — зяпна тя.

— Знам — отекна гласът на Кийт. — Приземих се на тях. Казах ти.

— Това е зърно! А… а тук са нанизани купища наденички! Има пушено месо! Щайги със зеленчуци! Пълно е с храна! О-ох! Махни се от косата ми! Изчезвай! Тая котка току-що скочи на главата ми!

Морис скочи от нея върху някакви чували.

— Ама-ха! — Тя разтриваше главата си. — Казаха ни, че плъховете са го отмъкнали. Сега обаче всичко ми е ясно. Плъхоловците влизат навсякъде, знаят всички канали, всички мазета… и само като си помисля, че на тези крадци им се плаща от нашите данъци!

Морис огледа мазето, осветено от мъждукащия фенер в ръката на Злобина. Наистина имаше много храна. Окачените на тавана мрежи бяха натъпкани с големи, бели, тежки зелки. Споменатите наденички бяха навървени от греда до греда. Имаше делви, каци, чували и пак чували. И, наистина, всичко това го тревожеше.

— Значи, това е то — каза Злобина. — Какво скривалище! Веднага отиваме при Градската стража, докладваме какво сме открили и следва по един голям чай със сметана за всички ни, а може и медал, а после…

— Подозрителен съм — прекъсна я Морис.

— Защо?

— Защото съм подозрителен тип! Не бих се доверил на твоите плъхоловци дори да ми казват, че небето е синьо. Как са действали? Свивали са храната и после са разправяли „честна дума, плъховете бяха“? И всички са им вярвали?

— Не, тъпчо. Хората откриваха оглозгани кокали и празни кошници от яйца. Такива ми ти работи — обясни Злобина. — И навсякъде дарадонки от плъхове!

— Допускам, че кокалите могат да бъдат издраскани и предполагам, че плъхоловците могат да наринат купища дарадонки от плъхове… — подхвана Морис.

— И убиват всички истински плъхове, за да остане повече за тях! — триумфално заключи момичето. — Много хитро!

— Да-а, и това е твърде озадачаващо — отбеляза Морис, — тъй като срещнахме твоите плъхоловци и честно казано, ако валяха кюфтета, те нямаше да могат да си намерят вилица.

— Мислех си нещо — обади се Кийт, който си тананикаше някаква мелодия под нос.

— Е, радвам се, че някой го прави — започна Злобина.

— За телената мрежа. — Не й обърна внимание Кийт. — Имаше телена мрежа в бараката.

— Това важно ли е?

— Защо са им на плъхоловците ролки телена мрежа?

— Отде да знам? За клетки може би? Има ли значение?

— Защо плъхоловците ще затварят плъхове в клетки? Мъртвите плъхове не могат да избягат, нали?

Настъпи тишина. Морис забеляза, че Злобина не е щастлива от коментара. Беше ненужно усложнение. Разваляше приказката.

— Може и да изглеждам глуповато — добави Кийт, — но не съм глупав. Имам време да обмисля нещата, защото не бърборя непрекъснато. Наблюдавам. Слушам. Опитвам се да се уча. Аз…

— Аз не бърборя непрекъснато!

Морис ги остави да спорят и се отдръпна в един ъгъл на мазето. Или мазетата. Изглежда, продължаваха доста нататък. Той забеляза нещо да се стрелка по пода в сенките и скочи, преди да успее да помисли. Стомахът му си спомни, че от мишката е минало дълго време и се свърза директно с лапите му.

— Добре — каза той, докато нещото се гърчеше в лапите му, — говори или…

Малка пръчица го ръгна доста остро.

— Имаш ли нещо против? — изпъшка Сардини, мъчейки се да се изправи.

— Н’мше нушда да се силиш толкова — изфъфли Морис, като се опитваше да оближе смъдящия си нос.

— Имам ркрклк ШАПКА на главата, нали? — сопна се Сардини. — Правиш ли си изобщо труд да поглеждаш?

— Добле де, добле, с’жлявам… какво правиш тук?

Сардини се поизтупа.

— Търся теб или глуповидното хлапе — тросна се той. — Свинскибут ме изпрати! Закъсали сме я! Просто няма да повярваш какво открихме!

— Пратил е за мен? Мислех, че не ме харесва!

— Е, той каза, че е гадно и зло, тъй че ти би знаел какво да правиш, шефе. — Сардини вдигна шапката си. — Само погледни, а? Лапата ти е минала право през нея!

— Но те попитах дали можеш да говориш, нали?

— Да, вярно, но…

— Винаги питам!

— Знам, така че…

— Изключително коректен съм в това отношение, знаеш!

— Да, да, изтъкна го вече, вярвам ти. Просто се оплаках за шапката!

— Би ми било омразно някой да си мисли, че не питам.

— Няма нужда да се самонавиваш — прекъсна го Сардини. — Къде е хлапето?

— Там отзад, говори с момичето — помръкнал отвърна Морис.

— Какво, онова чалнатото ли?

— Именно.

— По-добре ги извикай. Това сериозно е зло. На другия край на тия мазета има врата. Странно как не го надушваш оттук!

— Просто бих искал всеки да е наясно, че питам, това е…

— Шефе — сръга го Сардини, — това е сериозно!

Праскови и Опасна Тиква изчакваха изследователската група. Бяха с Токсинчо — млад плъх, на който четенето се удаваше и който им беше нещо като асистент.

Праскови беше донесла и „Г-н Бънзи има приключение“.

— Доста се забавиха — не издържа Токсинчо.

— Загар проверява всяка стъпка — подхвърли Праскови.

— Нещо не е наред — обади се Опасна Тиква. Носът му се сбърчи.

Един плъх се стрелна по тунела и трескаво притича между тях.

Опасна Тиква задуши въздуха и каза:

— Страх.

Още три плъха ги разблъскаха, събаряйки го на земята.

— Какво става? — извика Праскови, когато друг едва не я претърколи в опита си да премине, изцвърча й и се втурна нататък.

— Това беше Най-фина — позна я Праскови. — Защо не каза нищо?

— Още… страх — обади се Опасна Тиква. — Те са… уплашени. Ужасени…

Токсинчо се опита да спре следващия плъх. Той го ухапа и продължи да тича, цвърчейки.

— Трябва да се върнем — настоятелно каза Праскови. — Кой знае на какво са попаднали там? Може да е копой!

— Надали! — отвърна Токсинчо. — Свинскибут веднъж уби един копой!

Още три плъха пробягаха през тях, оставяйки следа от страх след себе си. Единият изквича към Праскови, обезумяло изломоти нещо на Опасна Тиква и продължи да тича.

— Те… те са забравили да говорят… — прошепна Опасна Тиква.

— Сигурно нещо ужасно ги е изплашило! — Праскови трескаво събираше листата си.

— Никога не са били толкова уплашени! — потръпна Токсинчо. — Помниш ли, когато онова куче ни откри?

— Всички бяхме уплашени, но говорехме и го вкарахме в капан, и Свинскибут го накара да избяга със скимтене…

Праскови с ужас видя, че Опасна Тиква плаче.

— Забравили са да говорят.

Още половин дузина плъхове преминаха през тях, цвъртейки. Тя се опита да спре един, но той само изцвърча и се отскубна.

— Това беше Зачетирипорции! — обърна се към Токсинчо. — Говорих с нея само преди час! Тя… Токсинчо?

Козината на Токсинчо бе настръхнала. Очите му бяха помътнели. Устата му бе отворена, оголвайки зъбите му. Той се втренчи в нея, или по-скоро право през нея, а после се обърна и побягна.

Тя се извърна и обгърна с лапи Опасна Тиква, докато страхът ги заливаше.

Там имаше плъхове. От стена до стена, от пода до тавана, имаше плъхове. Клетките бяха претъпкани с тях; те се вкопчваха в телените им стени и тавани. Мрежата се огъваше от натиска. Лъскави тела се катереха и падаха, лапи и носове се забиваха в дупките. Въздухът се бе сгъстил от скимтеж, драскане и цвъртене и вонеше.

Остатъкът от изследователската група на Свинскибут се бе скупчил в средата на помещението. Повечето вече бяха избягали. Ако миризмите тук бяха звуци, щяха да са викове и писъци, хиляди писъци. Те изпълваха дългото помещение с особен вид напрежение. Дори Морис го почувства още щом Кийт разби вратата. Беше като главоболие извън главата ти, което се опитва да проникне в нея. Кънтеше в ушите.

Морис стоеше малко назад. Не бе необходимо да си много умен, за да видиш, че положението е лошо и може да се наложи известно отстъпление във всеки един момент.

Той забеляза, че сред краката им са Загар и Свинскибут заедно с неколцина Променени. Стояха в средата на помещението, вперили очи в клетките.

С изненада видя, че дори Свинскибут трепери. Но Свинскибут трепереше от ярост.

— Пусни ги навън! — изкрещя той на Кийт. — Пусни ги всичките навън! Пусни ги всичките навън веднага!

— Още един говорещ плъх? — удиви се Злобина.

— Пусни ги! — изпищя Свинскибут.

— Всички тия гадни клетки… — блещеше се момичето.

— Казах аз за телената мрежа — въздъхна Кийт. — Гледай, тук се вижда, че е кърпена… изгризали са телта да избягат!

— Казах пусни ги — кресна Свинскибут. — Пусни ги навън или ще те убия! Зло! Зло! Зло!

— Но това са просто плъхове… — намеси се Злобина.

Свинскибут се хвърли и се вкопчи в роклята й. Закатери се към врата й. Тя замръзна. Той изсъска:

— Там вътре има плъхове, които се изяждат едни други! Ще те сръфам, ти зло…

Ръката на Кийт го хвана здраво през корема и го отскубна от врата й.

Цвъртейки, целият настръхнал, Свинскибут впи зъби в пръста на Кийт.

Злобина изписка. Дори Морис трепна.

Свинскибут отдръпна глава, от муцуната му капеше кръв. Примигна от ужас.

Очите на Кийт се насълзиха. Той много внимателно остави Свинскибут на пода.

— Заради миризмата е — тихо каза той. — Разстройва ги.

— Аз… струва ми се, ти каза, че са опитомени! — Злобина най-накрая си възвърна дар слово. Тя сграбчи парче дърво, подпряно на клетките.

Кийт го изби от ръката й.

— Никога, никога не заплашвай някой от нас!

— Той те нападна!

— Огледай се! Това не е приказка! Това е наистина! Схващащ ли? Обезумели са от страх!

— Как смееш да ми говориш така! — изкрещя Злобина.

— Ще рркркрк и още как!

— Някой от нас, а? Това плъхска псувня ли беше? Дори ругаеш на плъхски, а, плъхльо?

„Точно като котки — помисли си Морис. — Забили нос в нос и си крещят.“ Ушите му се завъртяха към друг шум, разнесъл се в далечината. Някой слизаше по стълбата. Той знаеше от опит, че в такива моменти няма смисъл да се обяснява с хората. Те винаги реагираха с „Какво?“ и „Не е вярно!“ или „Къде?“.

— Изчезвайте оттук веднага — кресна и профуча покрай Загар. — Не се вчовечавайте, просто тичайте!

„И толкова героизъм е съвсем достатъчно — реши той. — Не си струва да изоставаш заради другите.“

В стената имаше стара ръждясала канализационна тръба. Той забуксува, завивайки по слузестия под и там, да, имаше дупка с Морисов размер, освободена от една изгнила греда. Риейки с лапи да набере скорост, той се шмугна през дупката в мига, в който плъхоловците влязоха в помещението с клетките. Тогава, вече на сигурно в тъмното, се извъртя и надникна навън.

Време за проверка. Морис наред ли е? Налице ли са всички крака? Опашка? Да. Добре.

Видя Загар да дърпа Свинскибут, който сякаш се бе вцепенил на място, а другите да тичат към тръба в отсрещната стена. Движеха се хаотично. „Ето какво става, като се отпуснеш — помисли си Морис. — Смятат, че са поумнели, но заклещен в ъгъл, плъхът си е просто плъх. Не и аз. Аз съм различен. Перфектно функциониращ ум по всяко време. Винаги нащрек. Самоусъвършенстващ се и критичен.“

Затворените в клетки плъхове вдигаха врява. Кийт и авторката на приказки се пулеха стъписани в плъхоловците. Плъхоловците също изглеждаха леко стреснати.

Долу на пода Загар се отказа от опитите си да накара Свинскибут да помръдне. Той извади меча си, впи очи в новодошлите, поколеба се, а после търти към тръбата.

„Да, нека те се оправят — помисли си Морис. — Всичките са хора. Имат големи мозъци, могат да говорят, не би трябвало това да е проблем. Ха! Разкажи им нещо, майсторке на приказките!“

Плъхоловец 1 се втренчи в Злобина и Кийт.

— Какво правите тук, госпожичке? — запита със скърцащ от подозрение глас.

— Играят си на мамче и татенце? — бодро подметна Плъхоловец 2.

— Вмъкнали сте се в бараката ни — продължи Плъхоловец 1. — На това му се вика „влизане с взлом“, ясно!

— Вие сте крадели, да, крадели сте храна и сте приписвали вината на плъховете! — процеди Злобина. — И защо сте напъхали всичките тия плъхове тук в клетки? А какво ще кажете за наконечниците, а? Изненадахте се, а? Не мислехте, че някой ще забележи, а?

— Наконечници? — сбърчи чело Плъхоловец 1.

— Малките неща на края на връзките — смотолеви Кийт.

Плъхоловец 1 се извърна:

— Бил, проклет идиот такъв! Казвах аз, че имаме достатъчно от истинските! Казах ти, че някой ще забележи! Не ти ли казах, че някой ще забележи? Някой е забелязал!

— Аха, не се надявайте, че ще ви се размине! — светнаха очите на Злобина. — Знам, че сте просто нескопосаните главорези. Единият едър и шишкав, другият кльощав — очевидно е! И тъй, кой е големият шеф?

Плъхоловец 1 се оцъкли, както често ставаше, когато тя говореше с някого. Той размаха дебелия си пръст към нея.

— Знаеш ли какво баща ти взе, че направи току-що?

— Ха, нескопосаният главорез проговори! — триумфиращо извика Злобина. — Хайде, кажи!

— Взе, че изпрати да викат Свирач на плъхове! — каза Плъхоловец 2. — Струва цяло състояние! Триста долара на град и ако не му платят, става наистина гаден!

„О, господи — помисли си Морис, — някой взел, че пратил да викат истинския… триста долара. Триста долара? Триста долара? А ние им взимахме само по трийсет!“

— Ти си, нали? — процеди Плъхоловец 1, сочейки с пръст Кийт. — Глуповидното хлапе! Появяваш се и изведнаж всички тия нови плъхове плъпват наоколо! Нещо не ми се нравиш! Ти и твойта странна котка! Ако видя тая странна котка пак, свитки ще й излязат от очите!

Морис се сниши в тъмнината на тръбата.

— Хъ, хъ, хъ — изгъгна Плъхоловец 2.

„Сигурно е тренирал да докара тоя главорезки хилеж“ — помисли си Морис.

— И нямаме шеф — додаде Плъхолове 1.

— Ъхъ, сами сме си шефове — обади се Плъхоловец 2.

И после нещата тръгнаха накриво.

— А ти, госпожичке — обърна се Плъхоловец 1 към Злобина, — си много цапната в устата. — Той посегна с пестник, вдигна я във въздуха и я блъсна в клетките с плъхове. Те обезумяха и клетките завряха от неистов стремеж, докато тя се свличаше на земята.

Плъхоловецът се извърна към Кийт и процеди:

— Ще пробваш ли нещо, хлапе? Ще пробваш ли нещо? Тя е момиче, тъй че бях мил и любезен, но теб ще те сложа в някоя клетка…

— Ъхъ, а днес не сме ги хранили! — възхитено додаде Плъхоловец 2.

„Давай, хлапе! — извика наум Морис. — Направи нещо!“

Но Кийт просто стоеше втренчен в мъжа.

Плъхоловец 1 надменно го изгледа от глава до пети.

— Какво имаш там, момче? Свирка? Дай я тук! — Измъкна свирката от колана на Кийт и го бутна на пода. — Цафара? Мислиш се за свирача на плъхове, така ли? — Плъхоловец 1 прекърши свирката на две и запрати парчетата в клетките. — Да ’наеш разправят, че в Свинскичешенц Свирачът отвел всички хлапета от града. Ето това е човек с добра идея!

Кийт вдигна глава. Присви очи. Стана на крака.

„Ето, почва се — помисли си Морис. — Както е вбесен, ще се хвърли напред със свръхчовешка сила и ще им се иска да не са се раждали…“

Момчето се хвърли напред с обикновена човешка сила, заби юмрук в Плъхоловец 1 и отново се стовари на пода от един тежък, брутален, ковашки удар.

„Добре де, добре — заповтаря си наум Морис, докато Кийт се опитваше да си поеме дъх, — повалиха го, но той ще се вдигне наново.“

Разнесе се остър вик и Морис реши: аха!

Но викът не бе дошъл от хриптящия Кийт. Сива фигура бе скочила от върха на клетките с плъхове право в лицето на плъхоловеца. Приземи се директно със зъби и кръв бликна по носа на мъжа.

„Аха! — окуражи се котаракът. — Свинскибут идва на помощ! Какво? Мриллп? Разсъждавам като момичето! Въобразявам си, че това е приказка!“

Мъжът сграбчи плъха и го овеси на ръка разстояние за опашката. Свинскибут се заизвива и заобръща, цвъртящ от ярост. Плъхоловецът попипа носа си със свободната си ръка и впи поглед в съпротивляващия се Свинскибут.

— Тоя си пада нещо побойник — обади се Плъхоловец 2.

— Как се е измъкнал?

— Не е от нашите — поклати глава Плъхоловец 2. — Тоя е от червените.

— Червените? Какво му е червеното?

— Червените плъхове са вид сиви плъхове, както щеше да ти е ясно, ако беше хвалифициран член на Гилдията като мен. Не са местни. Има ги долу в равнините. Странно е, че този го открихме тук горе. Много странно. Мазен стар дявол, при това. Но пък е ербап.

— Носът ти целият се е разтекъл.

— Да, бе. Знам. Хапан съм от плъхове повече пъти, отколкото ти си вечерял нещо топло. Претръпнал съм вече. — Тонът на Плъхоловец 1 подсказваше, че въртящият се, цвъртящ Свинскибут му бе доста по-интересен от колегата.

— Ми аз за вечеря ям само студена наденица.

— Ето на, видя ли! Ама си ми боец, няма майтап! Истински малък дявол, нали така! Страшен смелчага.

— Много мило от твоя страна.

— Говорех на плъха, бе! — Той сръга Кийт с ботуша си. — Иди вържи тия двамата някъде, ясно? Засега може да ги сложим в едно от другите мазета. Със здрава врата. И здрав катинар. И без удобни отвори в пода. И ми дай ключа.

— Тя е щерка на кмета — обади се Плъхоловец 2. — Кметовете май сериозно се разстройват за дъщерите си.

— Значи ще прави каквото му се каже, нали?

— Ще му изцеждаш ли душицата на тоя плъх?

— Какво, на такъв боец? Майтапиш ли се? С тоя тип мислене цял живот ще си останеш помощник-плъхоловец. Имам много по-добра идея. Колко са в специалната клетка?

Морис проследи как Плъхоловец 2 отива да провери една от другите клетки на далечната стена.

— Само два са останали. Изяли са другите четири — докладва той. — Оставили са само козината. Много чисто.

— А-а, значи са пълни с мъст и злост. Е, да видим те какво ще му сторят, а?

Морис чу как се отваря и затваря телена вратичка.

На Свинскибут му беше причерняло от ярост. Не виждаше нищо пред очите си. Дълбоко в себе си таеше гняв от месеци, беше бесен на хората, ожесточен на отровите и капаните, раздразнен, че младите плъхове не показват уважение, ядосан, че светът се променя толкова бързо, сърдит, че остарява… А сега миризмите на ужаса, глада и жестокостта се сблъскаха с гнева срещу тях и се сляха и заклокочиха в Свинскибут в една огромна черна река от ярост. Той бе приклещен в ъгъла. Но бе приклещен в ъгъла плъх, който може да мисли. Открай време бе опасен боец, много отпреди това цялото мислене, и все още бе много силен. Няколко глупави, надути, недозрели цвъркала без тактика и опит в долния мръснишки бой в мазета просто не бяха съперници. Едно премятане, едно завъртане, две захапвания и всичко свърши…

Затворените плъхове в другата част на помещението се отдръпнаха от мрежите. Дори те можеха да почувстват яростта.

— Виж ти, умник — възкликна с възхита Плъхоловец 1, когато всичко свърши. — Имам работа за теб, момчето ми.

— Да не е арената?

— Именно, арената.

— Тая вечер?

— М-м, щото Артур Сутеньора залага, че неговият Джако ще убие сто плъха за по-малко от четвърт час.

— И аз ловя бас, че може. Джако е як териер. Преди няколко месеца оправи деветдесет, а Артур Сутеньора си го обучава. Ще бъде добро зрелище.

— Залагаш, че Джако ще бие, така ли?

— Ми да. Всички на това ще заложат.

— Дори ако сред плъховете е и нашето приятелче тук? Фрашкано с възхитителна злост и злъч и вряща злоба?

— Ами, ъ-ъ…

— Аха, добре — ухили се Плъхоловец 1.

— Ама не ми се ще да оставяме онези хлапета тук.

— Казва се „ония хлапета“, не „онези хлапета“. Схвани го. Колко пъти съм ти казвал? Правило 27 на Гилдията: приказвай тъпашки. Хората стават подозрителни към плъхоловци, които говорят много правилно.

— Съжалявам.

— Приказвай дебелашки, действай хитряшки. Това е то — натърти Плъхоловец 1.

— Съжалявам, забравих.

— Ти клониш точно към обратното.

— Съжалявам. Ония хлапета. Жестоко е да се овръзват хора. Пък и те са само деца все пак.

— Е, и?

— Ами ще е доста по-лесно да ги завлечем по тунела до реката, и да ги фраснем по главите и да ги хвърлим във водата. Ще бъдат на километри надолу по течението, преди някой да ги извади, и сигур дори няма да могат да ги разпознаят, след като рибите са свършили с тях.

Морис долови пауза в разговора. После Плъхоловец 1 каза:

— Не знаех, че си такава милозлива душа, Бил.

— Ми да и, извинявай, ама имам идея как да се отървем от тоя свирач…

Гласът, който се намеси в следващия момент, се разнесе отвсякъде. Звучеше като връхлитащ вихър и в сърцето на вихъра, като стон на нещо в агония. Той изпълни въздуха.

„НЕ! Можем да използваме свирача!“

— Не, можем да използваме свирача — каза Плъхоловец 1.

— Точно така — отвърна Плъхоловец 2. — Тъкмо си мислех същото. Ъ-ъ… как можем да използваме свирача?

Морис отново чу в главата си звук, подобен на вятър, фучащ през пещера.

„Не е ли ОЧЕВИДНО?“

— Не е ли очевидно? — изрече Плъхоловец 1.

— Да, очевидно — смотолеви Плъхоловец 2. — Очевидно е очевидно. Ъ-ъ…

Морис видя как мъжете отвориха няколко от клетките, награбиха плъхове и ги изсипаха в чувал. Видя как метнаха и Свинскибут в една торба. А после плъхоловците си тръгнаха, влачейки със себе си и пленниците, а той се зачуди къде в този лабиринт от мазета има дупка с Морисов размер?

Котките не могат да виждат в тъмното. Онова, което могат, е да виждат при много слаба светлина. Миниатюрен лъч лунна светлина се процеждаше в пространството зад него. Идваше от мъничка дупка в тавана, едва колкото за мишка и със сигурност недостатъчно голяма за Морис дори и да можеше да я достигне.

Тя осветяваше друго мазе. Изглежда, плъхоловците използваха и него — в единия ъгъл бяха натрупани няколко каци и купчини счупени клетки за плъхове. Морис се промъкна около тях, търсейки друг изход. Имаше врати, но те бяха затворени, а даже и неговият могъщ мозък не можеше да се справи с мистерията на кръглите брави. Най-сетне на една стена откри дренажна решетка. Промуши се през нея.

Още едно мазе. И още кутии и чували. Поне беше сухо.

Глас зад него каза: „Какво си ти?“

Той се извъртя. Успя да различи единствено кутии и чували. Въздухът все така вонеше на плъхове и се чуваше непрестанно шумолене и откъслечното слабо изцвъртяване, но мястото беше малко късче рай в сравнение с ада на помещението с клетките.

Гласът бе дошъл иззад него, нали? Със сигурност го бе чул, нали? Защото му се струваше, че току-що си е припомнил как чува глас, сякаш нещо бе дошло в главата му, без да си прави труда да минава през опърпаните му уши. Беше същото и при плъхоловците. Те говореха сякаш са чули глас, но смятаха, че това са собствените им мисли. Гласът всъщност не прозвуча, нали?

„Виждам те — каза споменът. — Не знам какво си.“

Не беше подходящ за спомен глас. Беше съскащ и се врязваше в съзнанието като нож.

„Приближи се.“

Лапите на Морис трепнаха. Мускулите на краката му почнаха да го бутат напред. Той заби нокти и успя да се овладее. „Някой се крие сред кутиите — реши той. — И вероятно не е добра идея да продумвам и дума. Хората реагират особено на говорещи котки. Не може да се разчита всички да бъдат откачени колкото малката разказвачка на приказки.“

„Приближи се.“

Гласът сякаш го теглеше. Трябваше да каже нещо.

— Добре ми е, където съм си, благодаря — обади се Морис.

„Тогава ще споделиш ли нашата БОЛКА?“

Последната дума болеше. Но не много, което беше учудващо. Гласът звучеше остро, силно и драматично, сякаш собственикът нямаше търпение да види как Морис се търкаля в агония. Вместо това му причини краткотрайно главоболие.

Когато дойде отново, гласът беше изпълнен с подозрение:

„Какво същество си ти? Съзнанието ти е СБЪРКАНО.“

— Предпочитам изумително — каза котаракът. — Както и да е, кой си ти, дето ми задаваш въпроси в тъмното?

Успяваше да надуши единствено плъхове. Вляво от себе си чу слаб шум и едва различи формата на много голям плъх, пълзящ към него.

Друг шум го накара да се обърне. От отсрещната страна се приближаваше още един плъх. Съвсем смътно го долови в мрака.

Шумолене отпред подсказа, че плъх се е шмугнал през тъмнината право пред него.

„Ето идват очите ми… КАКВО? КОТКА! КОТКА! УБИЙ!“

Глава 8

Из „Г-н Бънзи има приключение“

Когато трите плъха се хвърлиха, вече бе прекалено късно. Във въздуха имаше само една дупка с формата на Морис, който бе в отсрещния край на помещението, катерейки се по някакви кутии.

Под него се чу цвъртене. Той скочи върху поредната кутия и забеляза, че на едно място в стената някои от тухлите бяха изпопадали. Той се прицели, задращи неистово по ронещите се под него тухли и се хвърли в неизвестното.

То представляваше още едно мазе. Пълно с вода. Всъщност не точно вода. Беше онова, в което водата се превръща, след като е поела оттока от клетки с плъхове, стекла се е върху насъбралата се в нея утайка и е имала възможност да постои и да си бълбука кротко в течение на година-две. Да се нарече „тиня“ би било обида за всички порядъчни блата по света.

Морис се приземи в нея. Тя направи „бльок“.

Опитвайки се да не диша, той яростно загреба с лапи през гъстата субстанция и издрапа върху купчина чакъл от другата страна на помещението. Паднала греда, хлъзгава от плесен, водеше до по-заплетена, обгоряла до черно дървения в тавана.

Той все още чуваше ужасния глас в главата си, но по-приглушено. Опитваше се да му заповядва. Опитва се да заповядва на котка? По-лесно би било да закове желе на стена. За какво го мислеше, за куче?

Воняща тиня се стичаше от него. Дори ушите му бяха пълни с тиня. Той понечи да се изближе и спря. Беше съвсем нормална котешка реакция да почисти с език мръсотията. Но това вероятно щеше да го убие…

Долови движение в тъмнината. Едва различи фигурите на големи плъхове, извиращи от дупката. Чу поредица от цопвания. Някои от фигурите се промъкваха покрай стените.

„А-а — каза гласът. — Виждаш ги? Гледай как идват за теб, КОТКО!“

Морис се спря. Сега не бе време да слуша котешкия си инстинкт. Котката в него го бе измъкнала от помещението, но котката в него бе глупава. Караше го да напада достатъчно дребни същества и да бяга далеч от всичко останало. Но нито една котка не можеше да надвие куп плъхове с подобни размери. Той замръзна и се опита да не изпуска от взор напредващите плъхове. Те се бяха устремили право към него.

Чакай… чакай…

Гласът бе казал: „Виждаш ги…“

Откъде знаеше?

Морис се опита да мисли гръмко: „Можеш… ли… да… четеш… мислите… ми?“ Нищо не се случи.

Той усети прилив на вдъхновение. Затвори очи.

„Отвори ги!“ — моментално дойде заповедта и клепките му потрепнаха.

„Няма — заяде се Морис. — Ти не можеш да чуеш мислите ми! — викна наум. — Само използваш очите и ушите ми! Просто гадаеш какво си мисля.“

Отговор не дойде. Морис не чака повече. Той скочи. Наклонената греда бе там, където си я спомняше. Той издрапа догоре и спря. Най-много да го последват. С малко късмет можеше да пусне в употреба лапите си…

Плъховете приближиха. Сега душеха за него точно отдолу и той си представи потрепващите им муцуни в тъмнината.

Един се закатери по гредата, като не спираше да души. Сигурно бе на сантиметри от опашката на Морис, когато се завъртя и се спусна обратно.

Той чу как изкатериха чакъла. Долови още смутено сумтене и после в тъмното шума от плъхове, шляпащи през тинята.

Морис сбърчи в почуда спеченото си от тиня чело. Плъхове, които не можеха да надушат котка? И тогава схвана. Той не миришеше на котка — той смърдеше на тиня, той се чувстваше като тиня насред помещение, пълно с воняща тиня.

Постоя неподвижен като камък, докато със спечените си от тиня уши не долови шума от лапи, топуркащи обратно към дупката в стената. После, без да отваря очи, се спусна внимателно до чакъла и откри, че е натрупан пред изгнила дървена врата. Онова, което трябва да беше талпа, бе прогизнало като гъба и се разпадна при допира му.

Усещането за пространство му подсказа, че отвъд има друго мазе. То вонеше на гнилоч и изгоряло дърво.

Щеше ли… гласът да разбере къде се намира, ако отвореше очи сега? Не си ли приличаха всички мазета?

Може би и тук бе пълно с плъхове.

Той ококори очи. Нямаше плъхове, но имаше още един ръждясал капак, откриващ вход към тунел, голям точно колкото да мине през него. Успя да зърне слаба светлина.

„Значи това бил светът на плъховете — помисли си той, като се опита да изчегърта тинята от себе си. — Тъмен, кален, вонящ и пълен със странни гласове. Аз съм котарак. Припек и свеж въздух — това е моят стил. Сега ми трябва само една дупка към външния свят и ще дишат праха изпод лапите ми, или най-малкото — парченца засъхнала тиня.“

Глас в главата му, който не беше онзи мистериозният, а точно като неговия, каза: „Да, ами глуповидното хлапе и другите? Трябва да им помогнеш!“ А Морис отвърна: „Ти пък откъде се взе? Слушай какво, ти им помогни, пък аз ще отида някъде на топло, бива ли?“

Светлината в края на тунела ставаше по-ярка. Не беше даже бледо подобие на дневна светлина, нито дори на лунна светлина, но всичко бе по-добре от тая тъмница. Всъщност почти всичко.

Той измъкна глава от тръбата и надникна в една доста по-голяма тръба, направена от тухли, заслузени с особена подземна гадост, попадайки в кръга от светлината на свещ.

— Това е… Морис? — ахна Праскови, взирайки се в тинята, ръсеща се от сплъстената му козина.

— Значи мирише по-добре, отколкото обикновено — захили се Загар по начин, който котаракът прие за не твърде приятелски.

— А, ха-ха — бездушно рече Морис. Не беше в настроение за остроумни отговори.

— О, знаех си, че няма да ни изоставиш, стари друже — каза Опасна Тиква. — Винаги съм казвал, че можем да разчитаме на Морис поне. — Той въздъхна дълбоко.

— Да. — Загар хвърли на Морис доста по-проницателен поглед. — Всъщност да разчитаме, че ще направи какво?

— О — смънка Морис. — Ъ-ъ. Добре. Значи така, намерих ви всичките.

— Да — потвърди Загар с тон, който той определи като гаден. — Изумително, нали? Сигурно си ни търсил дълго при това. Видях как се втурна да ни търсиш.

— Можеш ли да ни помогнеш? — намеси се Опасна Тиква. — Трябва ни план.

— А, добре — пое дъх Морис. — Предлагам да вървим нагоре при всяка възможн…

— За да спасим Свинскибут — прекъсна го Загар. — Ние не изоставяме своите.

— В никакъв случай?

— В никакъв случай.

— Пък и хлапето — напомни Праскови. — Сардини казва, че е вързано с женското хлапе в едно от мазетата.

— О, ами, те са, тъй де, хора — направи физиономия Морис. — Хора и хора, нали знаете, това си е нещо човешко, не мисля, че трябва да се месим, може да ни разберат накриво, знам ги аз хората, те ще се оправят.

— Не давам и порски шрлт за хората! — кипна Загар. — Но ония плъхоловци отнесоха Свинскибут в торба! Ти видя онази стая, котако! Видя плъховете, натъпкани в клетки! Плъхоловците крадат храната! Сардини казва, че там има купища чували с храна! Пък има и още нещо…

— Един глас — изтърси Морис, преди да успее да се спре.

Загар вдигна див поглед:

— И ти ли го чу? Мислех, че сме само ние!

— Плъхоловците също го чуват — обясни Морис. — Само че си въобразяват, че чуват собствените си мисли.

— Той подплаши останалите — промълви Опасна Тиква. — Те просто… спряха да мислят… — Дребният плъх изглеждаше съвсем отчаян. До него, изцапана с прах и следи от лапи, лежеше отворена „Г-н Бънзи има приключение“. — Дори Токсинчо избяга. А той умее да пише! Как е възможно да се случи това?

— Изглежда е засегнало едни повече от други — отбеляза Загар с по-делови тон. — Пратих няколко от по-трезвомислещите да се помъчат да намерят останалите, но това ще е дълга работа. Те просто тичаха сляпо. Трябва да измъкнем Свинскибут. Той е водачът. Все пак ние сме плъхове. Клан. Плъховете ще следват водача.

— Но той е вече одъртял, пък ти си железен, а и той не е точно мозъкът на бандата — почна Морис.

— Те го отнесоха! — извика Загар. — Те са плъхоловци! Той е един от нас! Ще помагаш или не?

На Морис му се стори, че долавя дращещ шум от другия край на тръбата си. Не можеше да се обърне да провери и внезапно се почувства много уязвим.

— Да, помагам, да, бе, да — бързо избъбри той.

— М-хм. Наистина ли, Морис? — обади се Праскови.

— Да, бе, да, съвсем. — Морис излази от тръбата и се вгледа навътре в нея. Нямаше следи от плъхове.

— Сардини е по петите на плъхоловците — обясни Загар, — тъй че ще узнаем накъде го влачат.

— Имам гадното усещане, че вече знам — въздъхна Морис.

— Какво? — сепна се Праскови.

— Аз съм котарак, ясно? Ние, котараците, висим по разни места. Виждаме разни работи. На много места нямат нищо против шляещи се котараци, ясно, понеже ние регулираме броя на вредит… ние намаляваме ъ-ъ…

— Добре, де, добре, знаем, че не ядеш никой, който може да говори, все ни го повтаряш — подкани го Праскови. — Давай нататък!

— Веднъж бях на едно място, то беше плевня… аз бях горе високо в сеното, където винаги може да се намерят ъ-ъ…

Праскови подбели очи.

— Да, да, давай нататък!

— Добре, де, и така, всичките ония мъже влязоха вътре и аз не можех да се измъкна, защото водеха куп кучета и затвориха вратите на плевнята, и, ъ-ъ, сложиха онова нещо, нещо като голяма кръгла дървена ограда насред пода, пък разни мъжете носеха кутии с плъхове и насипаха плъхове в ринга и после, ами… после пуснаха и няколко кучета вътре. Териери — добави той, като се опитваше да избегне израженията им.

— Плъховете се биха с кучетата? — обади се Загар.

— Е, предполагам, че и така можеше да е — отвърна Морис. — Ама предимно тичаха ли тичаха. Наричат го Плъхогонка. Плъхоловците, разбира се, доставят плъховете. Живи.

— Плъхогонка… — повтори Загар. — Как така досега не сме чули за това?

Морис примигна срещу него. За умните създания плъховете понякога можеха да бъдат изумително тъпи.

— Че защо ти е да чуваш за това?

— Със сигурност някой от плъховете, които…

— Ти, изглежда, не схващаш — смръщи се Морис. — Плъховете, които влизат в ринга, не излизат от него. Или поне не живи.

Настъпи тишина.

— Не могат ли да изскочат? — обади се Праскови с отънял гласец.

— Прекалено високо е.

— Защо не се бият с кучетата? — наежи се Загар.

„Ама наистина са страшно тъпи“ — помисли си Морис.

— Защото са плъхове, Загар. Купчина плъхове. Всичките вонящи от поголовен страх и паника. Знаеш как става.

— Веднъж ухапах един пес по носа! — кресна Загар.

— Добре, така е — успокоително рече Морис. — Един плъх може да мисли и да бъде смел, точно така. Но куп плъхове си е сган. Куп плъхове значи просто едно голямо животно с много крака и без грам мозък.

— Не е вярно! — извика Праскови. — Заедно ние сме силни!

— Колко високо? — запита Загар, вторачен в пламъчето на свещта, сякаш виждаше някакви образи.

— Какво? — в един глас попитаха Праскови и Морис.

— Оградата… колко точно е висока?

— Ъ? Не знам! Ами висока! Хората се опираха с лакти на нея! Има ли значение? Прекалено е висока да я прескочи плъх, това знам.

— Всичко, което сме постигнали, сме го постигнали, защото сме били заедно… — започна Праскови.

— Тогава ще спасим Свинскибут заедно! Ще… — Загар се обърна при шума от лапи, топуркащи по тръбата, и сбърчи нос. — Това е Сардини. И… момент, мирише на женско, младо, нервно… Питателна?

Най-младият член от Отряда на капанджиите се влачеше след Сардини. Беше мокра и унила.

— Изглеждаш като удавен плъх, госпожице — посрещна я Загар.

— Паднах през една пробита тръба, сър.

— Както и да е, добре дошла. Какво става, Сардини?

Танцуващият плъх изтупка няколко нервни стъпки.

— Катерих се по повече отходни и отводнителни тръби, отколкото е полезно за мен — обобщи той. — И не ме питай за крркк котараци, шефе, да пукнат дано до последния — изключая негова чест тук присъстващия, р’збира се — добави Сардини, нервно поглеждайки Морис.

— И? — не се стърпя Праскови.

— Отидоха до някакви конюшни или нещо от сорта накрай града. Мирише страшно. Околовръз — куп кучета. И хора.

— Арена за плъхове — намеси се Морис. — Казах ти. Охранват плъхове за арената!

— Добре — спря го Загар. — Ще измъкнем Свинскибут оттам. Сардини, ти ще ме заведеш. Ще гледаме да съберем други по пътя. А вие останалите трябва да се опитате да намерите хлапето.

— Защо ти даваш заповеди? — смръщи се Праскови.

— Защото някой трябва да го прави. Свинскибут може да е малко закостенял и твърдоглав, но той е водачът и това всеки го надушва, а и ни е необходим. Някакви въпроси? Добре…

— Може ли да дойда и аз, сър? — обади се Питателна.

— Помага ми да си нося въжето, шефе — обясни Сардини. И двамата мъкнеха по куп намотки.

— Трябва ли ти всичко това? — вдигна вежди Загар.

— Никога не казвай „не“ на парче връв, шефе — убедено рече Сардини. — Изумително е на какви неща попадам понякога…

— Е, добре, щом като е полезна с нещо — сви рамене Загар. — И да гледа да не изостава. Да тръгваме!

И в следващия момент Опасна Тиква, Праскови и Морис останаха сами.

Опасна Тиква въздъхна и промълви:

— Един плъх може да е смел, но куп плъхове си е просто сган. Вярно ли е това, Морис?

— Не, аз исках… виж какво, там отзад имаше нещо! В едно мазе. Не знам какво беше. Някакъв глас, който разбърква мозъците!

— Не на всички — отвърна Праскови. — Теб не те паникьоса, нали? Нито нас. Нито Загар. И само вбеси Свинскибут. Защо?

Морис примигна. Той отново чу гласа в главата си. Бе доста слаб, и със сигурност не беше плод на собствените му мисли и каза: „Ще намеря начин да проникна, КОТКО!“

— Чу ли това? — стресна се той.

— Нищо не чух — отвърна Праскови.

„Може би трябва да си наблизо — помисли си Морис. — Може би, ако си наблизо, то знае къде е главата ти.“

Той никога не бе виждал толкова нещастен плъх, колкото Опасна Тиква. Дребничкият плъх се бе свил до свещта, вперил невиждащ поглед в „Г-н Бънзи има приключение“.

— Надявах се да е по-различно — пророни Опасна Тиква. — Но излиза, че сме просто… плъхове. Щом възникне проблем, ние сме просто… плъхове.

За Морис бе доста необичайно да изпитва съчувствие към някой друг, освен към Морис. При котките това е основен недостатък в характера. „Сигурно съм болен“ — помисли си и каза:

— Ако това ще е от помощ, аз съм просто един котарак.

— О, не е така. Ти си мил и усещам, че дълбоко в себе си имаш щедра душа — възрази Опасна Тиква.

Морис се постара да не гледа към Праскови. „О, боже!“ — рече си той.

— Поне питаш, преди да изядеш някой — съгласи се тя.

„По-добре им кажи — настояха мислите на Морис. — Хайде, кажи им. Ще ти олекне.“

Морис се опита да заповяда на мислите си да млъкнат. Егати момента да стане съвестен! Що за котка беше със съвест? Котка със съвест беше… хамстер или нещо от сорта…

— Ъм, мислех да говоря с вас за това — смотолеви той.

„Хайде, кажи им — сръчка го чисто новата му съвест. — Изплюй камъчето.“

— Да? — подкани го Праскови. Котаракът се сви.

— Ами, нали знаете, в последно време наистина винаги проверявам храната си…

— Да, и това ти прави голяма чест — похвали го Опасна Тиква.

Морис се почувства още по-зле.

— Ами, нали знаете, все се чудехме как така съм се Променил, макар че хич не съм хапвал от онова магическото нещо на бунището…

— Да — потвърди Праскови. — Това винаги ме е озадачавало.

Морис се размърда притеснено.

— Ами, нали знаете… ъ-ъ… познавахте ли един плъх, доста едър, без едно ухо, с петно бяла козина от едната страна, не можеше да тича много бързо, щото беше с куц крак?

— Това ми напомня за Прибавки — каза Праскови.

— О, да — сети се Опасна Тиква. — Той изчезна, преди да те срещнем, Морис. Добър плъх. Имаше малък… говорен дефект.

— Говорен дефект — потиснато повтори Морис.

— Заекваше. — Праскови изгледа котарака с леден поглед. — Не изговаряше съвсем свободно думите.

— Не съвсем свободно — вече с доста глух глас повтори Морис.

— Но ти, Морис, никога не си го срещал, сигурен съм — каза Опасна Тиква. — Липсва ми. Беше чудесен плъх, само да се разговори.

— М-хм. Срещна ли го, Морис? — погледът й го притискаше до стената.

Лицето на Морис се раздвижи, пробвайки редица различни изражения. После той се изопна:

— Добре, де! Изядох го, ЯСНО? Целия! Само без опашката и зеленото мехурчесто нещо и оная гадна морава бучка, кой я знае какво е! Просто действах като котка! Още не се бях научил да мисля! Не знаех! Бях гладен! Котките ядат плъхове, такъв е животът! Не бях виновен! А той е ял магическото нещо и като го изядох, и аз се Промених! Знаете ли какво е да виждаш зеленото мехурчесто нещо така? Хич не е хубаво! Понякога в тъмните нощи ми се струва, че го чувам да говори там долу! Ясно? Доволни? Не знаех, че е някой! Не знаех, че аз съм някой! Изядох го! Той е ял онова от бунището, пък аз изядох него и ето как се Промених! Признавам! Изядох го! Не бях вииноовееен!

Настъпи тишина. Накрая Праскови се обади:

— Да, но това е било преди доста време, нали?

— Какво? Имаш предвид изял ли съм някой напоследък? Не!

— Съжаляваш ли за стореното? — попита Опасна Тиква.

— Да съжалявам? Ти как мислиш? Понякога сънувам кошмари, че се оригвам и той…

— Щом е така, сигурно всичко е наред — каза дребничкият плъх.

— Наред? — извика Морис. — Как може да е наред? И знаеш ли кое е най-лошото? Аз съм котка! Котките не се влачат наоколо обзети от разкаяние! Или от вина! Ние никога за нищо не съжаляваме! Знаеш ли какво е да казваш: „Здрасти, манджа, можеш ли да говориш?“ Това не е нормално за котешката природа!

— Ние не действаме както е нормално за плъхове — възрази Опасна Тиква, но отново изпадна в униние. — Досега.

— Всички бяха уплашени — помъчи се да го успокои Праскови. — Страхът се предава.

— Надявах се да сме нещо повече от плъхове — въздъхна той. — Мислех си, че можем да бъдем нещо повече от животни, които само цвъртят и пикаят, каквото и да говори Свинскибут. А сега… къде изчезнаха всички?

— Да ти почета ли от „Г-н Бънзи“? — Праскови беше много разтревожена. — Знаеш, че това винаги те ободрява, когато си в един от твоите… тъмни периоди.

Опасна Тиква кимна.

Праскови придърпа голямата книга към себе си и започна да чете:

„Един ден господин Бънзи и неговият приятел плъхът Плъхи Рупърт отидоха да видят Стареца Марко, който живееше край реката…“

— Прочети онази част, където говорят с хората — помоли Опасна Тиква.

Тя послушно прелисти страницата:

„Здравей, Плъхи Рупърт — каза Фермер Фред. — Какъв прекрасен ден е днес, наистина…“

„Това е лудост — помисли си Морис, докато слушаше приказката за диви гори и бистри ромолящи потоци, която един плъх четеше на друг, седнали до канал, по който течеше нещо, което със сигурност не бе бистро. Всичко друго, но не и бистро. При все това в интерес на истината малко ромолеше или поне клокочеше. — Всичко се оттича надолу през канала, а те седнали да си представят как животът може да бъде прекрасен…“

„Виж тези тъжни розови очички — рекоха на Морис собствените му мисли в собствената му глава. — Виж тези топчести сбръчкани нослета. Ако офейкаш и ги изоставиш тук, как би могъл отново да погледнеш тези топчести нослета?“

— Няма да ми се наложи — на глас отвърна той. — Там е работата!

— Какво? — откъсна поглед от книгата Праскови.

— О, нищо… — Морис се спря. „От това не печелиш нищо. То противоречи на всичко котешко. Ето до какво те докарва мисленето — ядоса се той. — Вкарва те в беля. Дори когато знаеш, че другите могат да помислят за себе си, и ти започваш да мислиш за тях.“ Той простена.

— Дайте по-добре да идем да видим какво става с хлапето.

В мазето беше тъмно като в рог. Освен откъслечните капки вода се долавяха единствено гласове.

— И така — разнесе се гласът на Злобина, — да повторим отново, а? Нямаш какъвто и да било нож?

— Нямам — отвърна Кийт.

— Нито кибрит, който може лесно да прогори въжето?

— Не.

— И в близост няма никакъв остър ръб, на който можеш да протриеш въжето?

— Не.

— И не можеш някак си да измушиш крака през ръцете си, така че да прехвърлиш ръцете си отпред?

— Не.

— И нямаш каквато и да било скрита мощ?

— Не.

— Сигурен ли си? Още щом те видях, си помислих: „Той има някаква изумителна мощ, която сигурно ще излезе наяве, когато бъде изложен на страшна опасност.“ Помислих си: „Никой не може да бъде чак толкова негоден за нищо, освен ако това не е прикритие.“

— Не. Сигурен съм. Виж, аз съм просто обикновен човек. Да, добре, бил съм изоставен като бебе. Не знам защо. Казват, че това се случва доста често. То не те прави специален. И нямам никакви тайни белези като на разни овце, и не мисля, че съм герой под прикритие, и доколкото знам, изобщо нямам изумителен талант. Е, добре, бива ме да свиря на два-три музикални инструмента. Упражнявам се много. Но не съм герой. Карам я някак си и свързвам двата края. Правя всичко по силите си. Разбираш ли?

— О!

— Трябваше да си намериш някой друг.

— Всъщност не би могъл да си от никаква полза?

— Да.

За известно време се възцари тишина, след което Злобина заяви:

— Да знаеш, смятам, че в много отношения това приключение не е добре уредено.

— О, нима?

— Това не е начинът да се овързват хора.

— Злобина, разбираш ли? Това не е приказка — колкото може по-търпеливо каза Кийт. — Ето какво се опитвам да ти обясня. Животът не е приказка. Няма някаква… магия, която да те пази и да кара мошениците да не те забелязват, и да не те удрят прекалено силно, и да те завързват точно до удобен нож, и да не те убиват. Разбираш ли?

Отново настъпи мрачна тишина.

— Баба ми и пралеля ми бяха много прочути авторки на приказки, да знаеш — най-сетне се обади Злобина с отънял гласец. — Агонизия и Душевадия Грим.

— Каза ми вече.

— Майка ми също щеше да е добра писателка, но баща ми не одобрява приказките. Затова си промених името на Грим с професионална цел.

— Нима…

— Като бях малка, ме биеха за това, че разказвах приказки — продължи Злобина.

— Биеха те?

— Е, добре, де, пошляпваха ме. По крака. Ама си болеше. Баща ми казва, че град не се управлява с приказки. Казва, че човек трябва да е практичен.

— О!

— Ти не се ли интересуваш от нещо друго, освен от музика? Той ти счупи свирката!

— Може да си купя друга.

Спокойният му отговор я разяри:

— Слушай какво ще ти кажа. Ако не превърнеш живота си в приказка, просто ставаш част от нечия друга приказка.

— А ако приказката ти не става?

— Сменяш я, докато не намериш такава, дето ще става.

— Звучи тъпо.

— Ха, виж го ти него! Ти си само едно лице в чужда сянка. Ти позволяваш на котка да взима решенията!

— Така е, понеже Морис е…

Един глас каза:

— Желаете ли да се оттеглим, докато се отчовечите?

— Морис? — възкликна Кийт. — Къде си?

— В един канал и повярвай ми, тая нощ хич не мина приятно. Знаеш ли колко стари мазета има тук? — оплака се Морис от чернотата. — Праскови ще домъкне свещ. Прекалено тъмно е даже за мен да ви видя.

— Кой е Праскови? — прошепна Злобина.

— Тя е от Променените. Мислещ плъх — обясни Кийт.

— Като Сардели?

— Като Сардини, да.

— Аха! — възкликна момичето. — Видя ли? Приказка. Доволна съм, супер! Решителните плъхове спасяват нашите герои, като най-вероятно прегризват въжетата.

— О, върнахме се в приказката ти, значи? — примири се Кийт. — И какво съм аз в твоята приказка?

— Убедена съм, че не и романтично увлечение — отвърна Злобина. — А пък не си достатъчно забавен за комичен образ. Не знам. Сигурно просто… някой. Нали се сещаш, като „човек на улица“, нещо такова. — В тъмнината отекнаха слаби звуци. — Какво правят сега? — сниши глас тя.

— Опитват се да запалят свещта, струва ми се.

— Плъховете си играят с огън? — изшептя Злобина.

— Те не си играят. Опасна Тиква смята, че светлините и сенките са много важни. Винаги си държат запалена по някоя свещ нейде из тунелите, където и да…

— Опасна Тиква? Що за име е това?

— Шшт! Просто са назубрили думи от стари консерви, табелки и какво ли не! Не са знаели какво значат думите, избрали са ги ей така, понеже им е харесало звученето!

— Да, но… Опасна Тиква? Звучи адски маскарадно…

— Това му е името. Не си прави майтапи с него!

— Съжалявам, наистина — вирна нос Злобина. Клечката кибрит пламна. Пламъкът на свещта се удължи.

Момичето се вторачи в двойката плъхове. Единият беше… ами, просто дребен плъх, макар и по-прилизан от повечето, които бе виждала. Всъщност повечето от онези, които бе виждала, бяха умрели, ама живите все се щураха, нервничеха, все душеха. Този просто… наблюдаваше. Беше се втренчил право в нея.

Другият плъх беше бял и даже още по-дребен. И той я наблюдаваше, макар че бе по-точно да се каже „взираше се“. Очите му бяха розови. Злобина никога не се бе интересувала от чувствата на другите, тъй като открай време смяташе собствените си за доста по-интересни, но в този плъх имаше нещо тъжно и тревожно.

Той влачеше малка книжка, всъщност „малка“ за човек — надвишаваше половината от боя му. Корицата бе доста цветна и Злобина не можа да различи заглавието.

— Праскови и Опасна Тиква — представи ги Кийт. — Това е Злобина. Баща й е тукашният кмет.

— Привет — кимна Опасна Тиква.

— Кмет? Това не е ли като правителство! — смръщи се Праскови. — Морис казва, че правителствата са много опасни престъпници и крадат пари от хората.

— Как ги научи да говорят? — удиви се Злобина.

— Сами се научиха. Това не са дресирани плъхове, казах ти.

— Е, баща ми не краде от никого. Кой ги е подучил, че правителствата са много…

— ’Звинете, ’звинете — спешно се намеси Морис откъм входа на канала. — Точно така, тук долу съм. Може ли малко по-чевръстичко?

— Моля ви, бихте ли прегризали въжетата ни — окопити се Кийт.

— Имам парченце от счупен нож — каза Праскови. — За подостряне на молива. Няма ли да е по-удобно?

— Нож? — повтори Злобина. — Молива?

— Казах ти, че не са обикновени плъхове — изсумтя Кийт.

Питателна трябваше да тича, за да не изостава от Загар. А той тичаше, понеже не трябваше да изостава от Сардини. Като се опреше до бързо придвижване в градска среда, Сардини беше световен шампион.

Пътьом групата им нарастваше. Питателна не можеше да не забележи, че се присъединяваха предимно по-младите плъхове, разбягали се заради ужаса, но не много надалеч. Те се редяха след Загар с готовност, почти благодарни да правят нещо с цел.

Сардини танцуваше напред. Той просто не можеше да се стърпи. Пък и харесваше канализационни тръби, покриви и улуци. „Там кучета няма — обясняваше той, — пък и котките са кът.“

Никоя котка не би могла да последва Сардини. Жителите на Кански Мекиц бяха опнали простори между старите къщи и той скачаше върху тях, вкопчвайки се с главата надолу и движейки се толкова бързо, колкото и по равна повърхност. Катереше се по отвесни стени, промушваше се през сламени покриви, изтопуркваше покрай димящи комини, спускаше се по керемиди.

Гълъби се разхвърчаваха от убежищата си, докато той се впускаше сред тях, сподирян от опашка от плъхове. Облаци се вълмяха пред луната.

Сардини стигна до ръба на един покрив и скочи, приземявайки се върху отсрещната стена. Той притича по крайчеца и изчезна в пукнатината между две талпи.

Питателна го последва в нещо като таванско помещение. Там на места беше натрупана слама, но в по-голямата си част таванът бе просто отвор към приземния етаж долу, крепен от няколко тежки греди, обрамчващи сградата. Отдолу нахлуваше ярка светлина и глъч от човешки гласове. А също и — потрепери тя — кучешки лай.

— Това е грамадански обор, шефе — обясни Сардини. — Арената е ей там под оная греда. Хайде…

Те пропълзяха до старата дограма и надникнаха през ръба.

Далече долу се издигаше дървен ринг като отрязана огромна каца. Питателна осъзна, че бяха точно над него; ако паднеше сега, щеше да се приземи право в средата му. Около ринга се бяха скупчили мъже. По стените му бяха навързани кучета, джавкащи едно на друго и на вселената като цяло с безумния ще-го-правя-вечно кучешки маниер. А малко встрани имаше купчина кутии и чували.

Чувалите мърдаха.

— Кртлк! Как, да го кррп, ще намерим Свинскибут в тоя куп? — вбеси се Загар, а очите блестяха в светлината, проникваща отдолу.

— Е, що се отнася до стария Свинскибут, шефе, мисля, че ще разберем, като се появи — обади се Сардини.

— Можеш ли да се спуснеш в ринга с въже?

— Навит съм на всичко, н’чалство — лоялно отвърна Сардини.

— В ринг с куче вътре, сър? — вцепени се Питателна. — Няма ли въжето да го пререже на две?

— А-а, за тия случаи си имам нещо полезно, шефе. — Сардини свали от себе си дебелата намотка връв и я сложи настрана. Под нея имаше още една намотка, лъскава и светлокафява. Той я подръпна леко и тя шляпна обратно с леко „дрън“. — Нишки каучук — обясни той. — Свих ги от един плот, като търсех въже. Използвал съм ги и преди, шефе. Много са удобни за дълго спускане, шефе.

Загар отстъпи назад по дъската. Там имаше стар фенер, паднал на една страна, стъклото му строшено, а фитилът — изяден отдавна.

— Добре — каза той. — Защото имам идея. Ако можеш да се спуснеш…

Отдолу се разнесе рев. Плъховете отново се надвесиха през гредата.

Обръчът от глави около ръба на ринга се бе сгъстил. Някакъв мъж говореше високо. От време на време гръмваха одобрителни викове. Черните цилиндри на плъхоловците се движеха през тълпата. Гледани отгоре, те представляваха зловещи черни петна на фона на сиви и кафяви шапки.

Един от плъхоловците изпразни някакъв чувал в ринга и наблюдателите видяха как тъмните фигурки на плъхове се защураха в паника, опитвайки се да намерят в този кръг някой ъгъл, в който да се скрият.

Тълпата леко се разтвори и до арената се приближи мъж, водещ териер. Разнесоха се още крясъци, вълна от смях и мъжът вкара кучето при плъховете.

Променените стояха и гледаха този кръг на смъртта и ентусиазираните хора.

След минута-две Питателна извърна очи. Погледът й случайно улови изражението на Загар. Може би очите му горяха не само от светлината на лампата. Тя забеляза как той оглежда обора чак до големите врати в далечния край. Те бяха залостени. После той завъртя глава към сеното и сламата, натрупани по тавана и в хранилките и яслите долу.

Загар издърпа от един от коланите си дървена клечка. Питателна надуши сярата във връхчето на червената й главичка.

Беше клечка кибрит.

Той се обърна и срещна погледа й. Кимна към купчините сено по тавана:

— Планът ми може и да не проработи. Ако не проработи, ти ще отговаряш за другия план.

— Аз? — изписка тя.

— Ти. Защото аз няма да съм… наблизо. — Загар протегна клечката. — Знаеш какво да правиш — добави, кимвайки към най-близката бала сено.

Питателна преглътна.

— Да. Мисля, че да. Ъ-ъ… кога?

— Когато му дойде времето. Ще разбереш кога. — Загар отново сведе поглед към касапницата. — Така или иначе, ще ми се да запомнят тази нощ — тихо рече. — Да помнят какво са сторили. И да помнят какво ние ще сторим. Чак докато… са живи.

Свинскибут лежеше в чувала си. Надушваше близостта на другите плъхове, на кучетата, на кръвта. Особено на кръвта.

Чуваше мислите си, но те бяха като слабо жужене на насекоми сред бурята на сетивата му. Откъслечни спомени танцуваха пред очите му. Клетки. Паника. Белият плъх. Свинскибут. Това беше собственото му име. Странно. Преди нямаха имена. Просто използваха обонянието си. Тъмнина. Тъмнина отвътре, зад очите. Тази частица бе Свинскибут. Извън нея бе всичко останало. Свинскибут. Аз. Водач.

Огненочервеният гняв все още кипеше в него, но сега имаше някаква форма, като формата, която каньонът придава на течението на река, свива го, кара го да тече по-бързо, дава му посока.

Различи гласове.

— … просто го пусни вътре, никой няма да забележи… — … добре, ама първо ще го разтръскам малко, да се ядоса…

Чувалът се раздруса. Това не накара Свинскибут да се ядоса повече, отколкото вече бе. Нямаше накъде да се ядоса повече.

Докато го носеха, чувалът се полюшваше. Ревът на хората се усили, миризмите се изостриха. Настъпи моментно затишие, чувалът се превъртя и Свинскибут се изтърси в тътнеж от крясъци и купчина ръгащи се плъхове.

Той си проправяше път с нокти и зъби, докато плъховете се разпръснаха, и видя как пускат ръмжащото куче в ринга. То захапа един плъх, разтръска го яростно и захвърли във въздуха осакатеното телце.

Плъховете хукнаха напосоки.

— Идиоти! — изкрещя Свинскибут. — Действайте заедно! Можете да сдъвкате тоя тюфлек до кокал!

Ревът на тълпата секна.

Кучето събра очи към Свинскибут. Опитваше се да мисли. Плъхът бе проговорил. Само хората говорят. И не миришеше както трябва. Плъховете вонят на паника. Този обаче не.

Тишината кънтеше като камбана.

Тогава Джако сграбчи плъха, разтръска го — не прекалено силно — и го метна на земята. Беше решил да направи нещо като тест; плъховете не би трябвало да могат да говорят по човешки, но този плъх изглеждаше като плъх (а да се убиват плъхове беше окей), пък говореше като човек (а да се хапят хора ти докарва сериозен тупаник). Трябваше да разбере със сигурност. Ако последва пердах, значи този плъх беше човек.

Свинскибут се претърколи и успя да се изправи на крака, но зъбите се бяха впили дълбоко в хълбока му.

Останалите плъхове все още се мятаха във вряща купчина колкото се може по-далеч от кучето, като всеки плъх се стремеше да бъде най-отдолу.

Свинскибут изплю кръв.

— Добре тогава — изръмжа, напредвайки към озадаченото куче. — Сега ще разбереш как умира един истински плъх!

— Свинскибут!

Той вдигна очи.

Нишката се развиваше над Сардини, летящ през задимения въздух към безумния кръг. Той идваше право към Свинскибут, все по-близо и по-близо…

… и по-бавно и по-бавно…

Спря между кучето и плъха. За момент увисна там. Вдигна шапката си, вежливо каза: „Добър вечер!“, а после обви и четирите си лапи около Свинскибут.

И сега въжето от ластични нишки, опънато като струна, най-сетне се стрелна нагоре. Прекалено късно, прекалено късно Джако хлопна челюсти в празното пространство. Плъховете набраха скорост нагоре, извън арената… и увиснаха, полюшвайки се насред въздуха, точно над главите на мъжете.

Кучето все още зяпаше нагоре, когато Загар се хвърли от отсрещния край на гредата. Под втрещените погледи на тълпата той се устреми право към териера.

Джако присви очи. Едно бяха плъхове, изчезващи във въздуха, а нещо съвсем различно — плъхове, падащи право към устата му. Това си беше плъх на тепсия. Беше плъх на клечка.

Загар хвърли поглед назад, докато падаше. Високо горе Питателна неистово омотаваше и гризеше нещо. Сега Загар бе на долния край на въжето на Сардини. А Сардини бе обяснил нещата много стриктно. Тежестта на Загар сама по себе си не бе достатъчна да оттласне два плъха обратно до гредата…

И така, когато Загар видя Сардини и съпротивляващият му се спътник да изчезват на сигурно в мъждевината на покрива…

… той пусна големия стар фенер, който крепеше за допълнителна тежест, и прегриза въжето.

Фенерът тежко падна върху Джако, следван от Загар, който се претърколи надолу до пода.

Тълпата не гъкваше. Беше замлъкнала още откакто Свинскибут бе грабнат от арената. Около стената на ринга, която беше прекалено висока да я прескочи плъх, Загар видя лица. Предимно червени. Повечето с отворени усти. Тишината бе тишина на червени лица, поемащи дъх, за да закрещят всеки момент.

Около Загар оцелелите плъхове се блъскаха безцелно, търсейки опора в стената. „Глупаци — помисли си той. — Заедно четирима-петима от вас могат да накарат всяко куче да се моли никога да не сте се раждали. Но вие се блъскате и паникьосвате и ви сграбчват един по един…“

Леко слисаният Джако примига и се оцъкли в Загар. В гърлото му се надигна ръмжене.

— Ей, ккрркк — викна Загар достатъчно силно да го чуе публиката. — Сега ще ти покажа как оцелява един плъх.

Той се хвърли в атака.

Джако не беше лошо куче по кучешките стандарти. Беше териер и по принцип обичаше да убива плъхове, а пък да убива много плъхове на арената означаваше, че ще бъде добре нахранен, ще му викат „добро момче“ и няма да го ритат толкова често. Някои плъхове се отбраняваха, но това не беше чак такъв проблем, понеже той бе по-едрият, пък и имаше доста повече зъби. Джако не беше кой знае какъв умник, но беше по-умен от плъх, пък и във всеки случай носът и устата му вършеха по-голямата част от мисленето.

И затова се учуди, когато челюстите му щракнаха и този нов плъх не беше в устата му.

Загар не тичаше, както е редно за един плъх. Той се спускаше като изтребител. Сръфа Джако под брадичката и изчезна. Кучето извъртя паст. Плъхът пак не беше вътре. Джако бе изградил кариерата си в шоу бизнеса, хапейки плъхове, които се опитваха да избягат надалеч. Плъхове, които стояха толкова близо, не бяха честни!

От публиката се надигна рев. Някой изкрещя: „Десет долара за плъха!“. Друг го фрасна по ухото. Един пък тръгна да се прехвърля в ринга. Някой разби бутилка бира в главата му.

Танцувайки напред-назад под въртящия се, лаещ Джако, Загар изчакваше своя момент…

… и го видя, и се метна, и захапа яко.

Джако кръстоса очи. Част от него, която бе твърде лична и от интерес единствено за Джако и редица породисти дами, които той евентуално можеше да срещне, внезапно се превърна в малко кълбо болка.

Той изскимтя. Замята челюсти из въздуха. И в безумието си се опита да се изкатери през ринга. Лапите му отчаяно стържеха, докато драпаше нагоре по хлъзгавата гладка облицовка.

Загар скочи върху опашката му, изкатери се по гърба му, притича до върха на носа му и прескочи стената.

Приземи се сред крака. Някои се опитваха да го настъпят, но това значеше, че другите трябваше да им направят място. Докато хората се разблъскваха и изпостъпкваха, той се измъкна.

Но имаше и други кучета. Полуобезумели от възбуда, те се отскубнаха от въжетата и веригите и се спуснаха след тичащия плъх. Знаеха как се преследват плъхове.

Загар знаеше как се бяга. Той профуча по пода като комета с опашка от озъбени, лаещи псета и се шмугна в приятната спасителна тъмнина…

Капанът направи „щрак“.

Глава 9

Из „Г-н Бънзи има приключение“

— Най-сетне! — Злобина се измуши от въжетата. — Все си мислех, че плъховете гризат по-бързо.

— Те използваха нож — натърти Кийт. — И можеше да им благодариш, нали?

— Да, да, кажи им, че съм им много благодарна — избъбри Злобина, изправяйки се на крака.

— Кажи им го ти!

— Извинявай, но ми се струва доста нелепо да… говоря на плъхове.

— Сигурно е разбираемо — съгласи се той. — Ако са те възпитавали да ги мразиш, защото са…

— О, не е за това. — Момичето отиде до вратата и се взря в ключалката. — Просто е толкова… детинско. Толкова… дрън-дрън. Толкова… в стил „господин Бънзи“.

— Господин Бънзи? — изцвърка Праскови и наистина беше цвъртеж — дума, прозвучала като някакво тънко писукане.

— Какво за господин Бънзи? — сепна се Кийт.

Злобина бръкна в джоба си и измъкна комплекта огънати фиби.

— О, едни книжки, написани от някаква глупава жена — изтърси тя, ръчкайки ключалката. — Глупотевини за лигави дечица. Има там един плъх и един заек, и една змия, и кокошка, и бухал, и всичките се размотават с дрехи, и говорят с хора, и всички са толкова мили и приятни, че направо да ти се доповръща. Знаеш ли, че баща ми си ги пази до една още от своето детство? „Г-н Бънзи има приключение“, „Заетият ден на г-н Бънзи“, „Плъхи Рупърт помага в беда“… всичките ми ги изчете, когато бях малка и в нито една няма ни едно интересно убийство.

— Май е по-добре да млъкнеш — каза Кийт. Не смееше да погледне към плъховете.

— Няма подтекстове, няма светски коментари… — продължи Злобина, все така човъркайки ключалката. — Най-интересното, което изобщо се случва, е, когато патицата Дорис си загубва обувката — патица си загубва обувката, схващаш ли? — пък тя се оказва под леглото, след като са похабили цялата приказка в търсене. На това спираща дъха фабула ли му викаш? Защото според мен не е. Ако хората ще си измислят глупави истории за животни, дето се правят на хора, може поне да вмъкнат малко интригуващо насилие…

— О, господи! — обади се Морис зад решетката.

Този път Кийт погледна надолу. Праскови и Опасна Тиква не бяха там.

— Все не ми даваше сърце да им кажа — оправда се той пред никого конкретно. — Те вярваха, че всичко е истина.

— В страната на Пухкав Задник сигурно — подметна Злобина и се изправи, когато ключалката изщрака окончателно. — Но не и тук. Можеш ли да си представиш, че някой действително е измислил това име и не се е разхилил? Хайде да тръгваме.

— Ти ги разстрои — каза Кийт.

— Виж, ще се махаме ли оттук, преди да са се върнали плъхоловците, или какво? — сопна се Злобина.

„Проблемът с това момиче е — помисли си Морис, — че хич не го бива да се вслушва в начина, по който му говорят. Всъщност не го бива да се вслушва изобщо, като става дума за това.“

— Не — запъна се Кийт.

— Не какво?

— Не, няма да тръгна с теб — кресна той. — Тук става нещо лошо, много по-лошо от това разни тъпаци да крадат храна.

Морис ги загледа как заспориха отново: „Хора, а? Мислят си, че са властелини на света. Не като нас, котките. Ние знаем, че сме. Някога да сте виждали котка да храни човек? Казусът е доказан.“

„Как крещят хората“ — изсъска слаб глас в главата му.

„Това съвестта ми ли е?“ — запита се котаракът. Собствените му мисли отвърнаха: „Кой, аз? Не. Но сега, като им каза за Прибавки, се чувствам доста по-добре.“ Той неспокойно пристъпи от лапа на лапа.

— Е, добре тогава — прошепна той към корема си. — Ти ли си, Прибавки?

Това го тормозеше от мига, в който проумя, че е изял един Променен. Те имаха гласове, нали? Ами като изядеш някой от тях? Ако гласовете им останат вътре в теб? Ами ако… сънищата на Прибавки се преселят с него? Подобно нещо може сериозно да наруши редовната котешка дрямка, наистина.

„Не — прозвуча гласът като шум от вятър в далечни дървета, — аз съм. Аз… ПАЯК.“

— О, ти си паяк? — полугласно рече Морис. — С паяк се справям и с три лапи, вързани на гърба.

„Не паяк. ПАЯК.“

Думата действително болеше. Преди малко не я усети така.

„Сега съм в ГЛАВАТА ти, котко. Котки, котки, лоши като кучетата, по-лоши от плъхове. Аз съм в ГЛАВАТА ти, никога няма да се МАХНА.“

Лапата на Морис потрепна.

„Ще бъда в СЪНИЩАТА ти.“

— Виж сега, аз просто минавам оттук — отчаяно изшептя той. — Не си търся белята. Аз съм ненадежден! Аз съм котарак! Аз не бих си вярвал, а аз съм мене си! Просто ме пусни на хубав свеж въздух и веднага ще се махна от твоето… руно или крайници или козина или каквото там!

„Ти не искаш да ИЗБЯГАШ.“

„Точно така — помисли си Морис, — не искам да избягам… я чакай малко, аз искам да избягам!“

— Аз съм котарак! — измърмори той. — Никой плъх не ще ме подчини. Ти се опита!

„Да — отвърна гласът на Паяк, — но тогава ти беше СИЛЕН. Сега малкото ти съзнание се върти в кръг и иска някой друг да мисли вместо него. Аз мога да мисля вместо теб.

Аз мога да мисля вместо ВСИЧКИ.

Винаги ще бъда с теб.“

Гласът заглъхна.

„Добре — помисли си Морис. — Време е да си кажем «сбогом» тогава, Кански Мекиц. Купонът свърши. Плъховете си имат куп други плъхове и даже тези двамата човеци се имат един друг, но аз си имам единствено себе си и бих искал да се отведа някъде, където не ми говорят странни гласове.“

— ’Звинете — надигна глас той. — Тръгваме или какво?

Двамата се обърнаха към решетката.

— Какво? — каза Кийт.

— Бих предпочел тръгване — изпъшка котаракът. — Ще издърпаш ли тази решетка, а? Цялата е изгнила, не би трябвало да е проблем. Браво на момчето. А сега можем да офейкаме…

— Извикали са свирач на плъхове, Морис — задъха се Кийт. — А Кланът се разпиля навсякъде. Ще пристигне тук сутринта. Истински свирач, Морис. Не измамник като мене. Те имат магически свирки, нали знаеш? Искаш ли да видиш онова да се случва на нашите плъхове?

Новата съвест яко срита Морис.

— Е, не точно да видя — неохотно отвърна той. — Не и онова, не.

— Добре. Значи няма да офейкваме.

— О? И какво ще правим тогава? — намеси се Злобина.

— Ще говорим с плъхоловците, щом се върнат. — Кийт имаше умислен вид.

— И защо смяташ, че ще говорят с нас?

— Защото ако не говорят с нас — заяви момчето, — ще умрат.

Двайсет минути по-късно плъхоловците пристигнаха. Вратата на бараката им бе отключена, изблъскана и затръшната. Освен това, Плъхоловец 2 я залости отвътре.

— Сещаш ли се дето разправяше как щяло да е такава хубава вечер? — попита той, опирайки се задъхан на нея. — Я пак повтори, щото си мисля, че тоя момент го пропуснах.

— Млъкни — каза Плъхоловец 1.

— Някой ме фрасна по окото.

— Млъкни.

— И май си изгубих портфейла. Двайсет кинта са това, дето няма да ги зърна скоро.

— Млъкни.

— И не успях — да взема ни един от оцелелите след последния тур плъхове!

— Млъкни.

— Пък и кучетата зарязахме! Можехме да поспрем и да ги развържем! Някой ще ги гепи.

— Млъкни.

— Плъховете често ли фъркат така из въздуха? Или това е от ония неща, дето научаваш само като станеш хвалифициран плъхоловец?

— Казах ли ти да млъкнеш?

— Да.

— Млъкни! Добре. Изнасяме се веднага. Взимаме парите и свиваме някоя лодка долу от кея, ясно? Оставяме всичко непродадено и просто тръгваме.

— Просто така? Джони Безръкия и момчетата му идват по реката утре вечер да вземат следващата пратка и…

— Тръгваме, Бил. Надушвам, че нещата отиват на зле.

— Просто така? Той ни виси двеста дол…

— Да! Просто така! Време е да се омитаме! Изгърмяхме си патроните, птичката литна, котката офейка! В… ти ли каза това?

— Кое?

— Не каза ли току-що „де да бях“!

— Аз? Не.

Плъхоловецът огледа бараката. Бяха сами.

— Добре, тогава — поотпусна се той. — Беше дълга нощ. Виж, когато нещата почнат да тръгват на зле, е време за омитане. Никакви капризи. Просто тръгваме, ясно? Не искам да съм тук, като дойдат да ни търсят. И не искам да се срещам с никой от ония свирачи на плъхове. Те са спецове. Пъхат си носа навсякъде. И струват много пари. Хората ще задават въпроси, а последният въпрос, който искам да поставят, е: „Къде изчезнаха плъхоловците?“ Схващаш ли? Добър в занаята си е оня, който знае кога да спре. Как ни се котират спестяванията… Какво каза?

— Кой, аз? Нищо. Чаша чай? Чаша чай винаги ти действа добре.

— Не каза ли „котирай се отзад“?

— Само попитах дали искаш чаша чай! Честно! Добре ли си?

Плъхоловец 1 се втренчи в приятеля си, като че се опитваше да види лъжата, изписана на лицето му. После се поотпусна:

— Да, да. Добре съм. С три лъжички захар тогава.

— Така и трябва — каза Плъхоловец 2, отброявайки лъжиците. — Поддържа кръвната захар. Човек трябва да се грижи за себе си.

Плъхоловец 1 взе чашата, отпи и се вторачи във въртящата се повърхност на чая.

— Как се забъркахме в това? — измърмори той. — Имам предвид всичко това ’наеш ли? Понякога се будя нощем и си мисля то т’ва е тъпня, а после идвам на работа и всичко изглежда, е… практично. Имам предвид, крадем стока и клепаме плъховете, да, охранваме големи яки плъхове за арените и връщаме онези, дето оцеляват, за да добием още по-големи плъхове, да, но… не ’нам… не бях от ония типове, дето овръзват хлапета…

— Ама направихме куп мангизи.

— Да-а. — Плъхоловец 1 разбърка чая си и отпи още една глътка. — Това е то, предполагам. Това нов чай ли е?

— Не, Лорд Грийн си е, както обикновено.

— Малко е по-различен на вкус. — Плъхоловец 1 пресуши чашата и я сложи на пейката. — Окей, давай да вземаме…

— Май стига толкова — обади се глас отгоре. — А сега стойте мирно и ме слушайте. Ако избягате, ще умрете. Ако дърдорите много, ще умрете. Ако се помотвате много, ще умрете. Ако се мислите за умници, ще умрете. Някакви въпроси?

Няколко струйки прах се процедиха през мертеците. Плъхоловците вдигнаха очи и видяха отгоре да наднича котешко лице.

— Това е проклетият котак на хлапето! — извика — Плъхоловец 1. — Казах ти, че ме гледа особено!

— На ваше място нямаше да се цъкля насам — словоохотливо рече Морис. — Щях да се цъкля в отровата за плъхове.

Плъхоловец 2 се обърна към масата.

— Ей, кой е крал от отровата? — кресна той.

— О — каза Плъхоловец 1, който мислеше доста по-бързо.

— Крал? — възмути се Морис. — Ние не крадем. Това е присвояване. Ние само я преместихме.

— О — отрони Плъхоловец 1 и се свлече внезапно на стола.

— Това нещо е опасно! — ядоса се Плъхоловец 2 и зашари с поглед за нещо за мятане. — Не ти е работа да го пипаш! Казвай веднага къде е!

Капакът на пода отскочи с издумване. Подаде се главата на Кийт, а после и стълбата. Плъхоловците гледаха слисани.

Той държеше смачкана книжна кесия.

— О, майчице! — извика Плъхоловец 1. — Какво си направил с отровата? — изръмжа Плъхоловец 2.

— Ами — проточи Кийт — сега, като се замисля, май я сложих повечето в захарта…

Загар се събуди. Гърбът му гореше и не можеше да диша. Чувстваше притискащата тежест на капана върху себе си и ужасната захапка на стоманените зъбци през корема си.

„Не би трябвало да съм жив — помисли си той. — Де да не бях…“

Той се опита да се надигне, което само влоши нещата. Болката се завърна с нова сила, когато се отпусна обратно.

„Заклещен като плъх в капан — помисли си той. — От кой ли модел е?“

— Загар?

Гласът дойде някъде отстрани. Загар се опита да извика, но и най-малкото движение го вкопаваше все повече в зъбците под него.

— Загар?

Той успя да изцвърти слабо. Думите боляха твърде много.

Лапи задраскаха напред в сухата тъмнина.

— Загар!

Миришеше на Питателна.

— Гнх — успя да се обади той, опитвайки се да извърти глава.

— Ти си заклещен в капан!

Това му дойде прекалено и макар всяка дума да беше агония, процеди:

— О… така ли?

— Да отида да докарам С-сардини, а? — заекна Питателна.

Загар усещаше с носа си как паниката се надига в нея. А нямаше време за паника.

— Не! Кажи… ми… — задъха се той — … кой… модел… капан?

— Ъ-ъ… ъ-ъ… ъ-ъ… — запъна се Питателна.

Загар пое дълбок, изпепеляващ дъх.

— Мисли, ти… жалък уринерецо!

— Ъ-ъ, ъ-ъ… ми той е целият ръждясал… ъ-ъ… Ръжда навсякъде! Като че ли е… ъ-ъ… май е… Строшигръб… — Зад Загар се разнесе стържещ звук. — Да! Изчоплих ръждата! Пише „Нюгънт Брадърс Строшигръб МК 1“, сър!

Загар се опита да мисли, докато постоянният ужасен натиск го смачкваше все повече. „МК 1“? Антика! Изкопаемо от зората на времето! Най-старият, който бе виждал някога, беше „Подобрен Строшигръб МК 7“! И цялата помощ, с която разполагаше, беше Питателна, кръгла дрртлт с четири леви крака.

— Можеш ли… да видиш как… — почна той, но пред очите му се завихриха червени светлинки, грамаден тунел червени снопове. Той опита пак, усетил как го понасят лъчите. — Можеш… ли… да видиш… как… пружината…

— Всичкото е ръждясало, сър! — долетя паникьосаният глас. — Май че е невъзвратен механизъм, като при „Големия Хапльо“ на „Дженкинс и Дженхинс“, сър, ама я няма кукичката на края! Какво прави тая джаджа, сър? Сър? Сър?

Загар почувства как болката си отива. „Значи така ставало — унесено си помисли той. — Вече е прекалено късно. Тя ще се паникьоса и ще избяга. Това правим ние. Като закъсаме, се юрваме към първата дупка. Но няма значение. В края на краищата това е също като сън. Няма от какво да се боим. Доста приятно всъщност. Може би наистина има Голям Плъх Под Земята. Това би било хубаво.“

Той се отнесе щастливо в топлата тишина. Лоши неща се случваха, но нейде далече-далече и вече нямаха никакво значение…

Стори му се, че чува шум зад себе си като от лапи на плъхове, тичащи по каменен под. „Може би Питателна офейква“ — допусна част от него. Но друга част си помисли: „Може да е Костеливия Плъх.“

Идеята не го уплаши. Тук нищо не можеше да го уплаши. Всичко лошо, което можеше да се случи, вече бе станало. Той почувства, че ако обърне глава, ще види нещо. Но бе по-лесно просто да се носи в това голямо топло пространство.

Приличаше на тунел на плъхове.

„А, ето къде живее — помисли си Загар. — Това е тунелът на Големия Плъх. Колко простичко е всичко…“

Искряща бяла точица се появи в центъра на тунела и бързо започна да се разраства.

„И ето го, идва — потръпна Загар: — Сигурно знае много Големият Плъх. Чудно какво ли ще ми каже?“

Светлината идваше все по-близо и наистина придобиваше форма на плъх.

„Колко странно — мислеше си Загар, докато синята светлина избледняваше в тъмнината, — да открия, че всичко е вярно. Хайде тогава, напред към тун…“

Разнесе се шум, който изпълни света. И ужасната, ужасната болка се върна. А Големият Плъх крещеше с гласа на Питателна:

— Прегризах пружината, сър! Прегризах пружината! Беше стара и слаба, сър! Сигур зат’ва не ви е скълцала на две, сър! Чувате ли ме, сър? Загар? Сър? Прегризах направо пружината, сър! Все още ли сте умрял, сър? Сър?

Плъхоловец 1 скочи от стола си, стиснал ръце в юмруци.

По-точно, понечи да скочи, но насред старта се олюля. Отпусна се тежко назад, притискайки корема си.

— О, не. О, не. Знаех си, че тоя чай има особен вкус — измънка той.

Плъхоловец 2 бе станал бледозелен.

— Вие, гадни, дребни… — започна той.

— И хич не си помисляй да ни нападаш — сряза го Злобина. — Иначе никога няма да си тръгнеш оттук. А ако се нараним, може и да забравим къде сме оставили противоотровата. Нямате време да ни нападате.

Плъхоловец 1 се опита пак да се изправи, но краката му не искаха да мръднат.

— Каква беше отровата? — изпъшка той.

— Съдейки по миризмата, е онази, която плъховете наричат „Номер три“ — обади се Кийт. — Беше в торба с етикет „Трепипомного!!!“

— Плъховете я наричат „номер три“? — усети се Плъхоловец 2.

— Те знаят доста за отровите — вдигна рамене момчето.

— И ти казаха и за тази противоотрова, а? — подигра се Плъхоловец 2.

Плъхоловец 1 го стрелна с поглед.

— Чухме ги да говорят, Бил. На арената, сещаш ли се? — Той върна очи към Кийт и поклати глава. — Не-е. Не изглеждаш като хлапе, дето би отровило човек открито…

— Ами аз? — Злобина се наведе напред.

— Тя може! Тя може — извика Плъхоловец 2, вкопчвайки се в ръката на колегата си. — Тя е особнячка, тая. Всички разправят така! — Той отново се хвана за корема и се присви със стенания.

— Спомена нещо за противоотрова — окопити се Плъхоловец 1. — Но няма противоотрова за „Трепипомного!!!“.

— Аз пък ти казвам, че има — отвърна Кийт. — Плъховете изнамериха.

Плъхоловец 2 се свлече на колене.

— Моля те, млади господине! Имай милост! Ако не за мен, помисли поне за скъпата ми женичка и четирите ми прекрасни дечица, които ще останат без татенце!

— Ти не си женен! — сряза го Злобина. — И нямаш ни едно дете!

— Ама бих могъл да имам някой ден!

— Какво стана с плъха, който отнесохте? — попита Кийт.

— Не нам, сър. Един плъх с шапка влетя от покрива, сграбчи го и изчезнаха! — избъбри Плъхоловец 2. — Пък после друг един голям плъх се спусна в ринга, разкрещя се на всички, ухапа Джако по… по неназоваемото, и изскочи от ринга и като му удари един спринт!

— Изглежда, плъховете ти са добре — отбеляза Злобина.

— Не съм свършил — спря я Кийт. — Вие крадяхте от всички и приписвахте вината на плъховете, нали?

— Да! Точно така! Да! Тъй беше, тъй!

— Вие убивахте плъховете — тихо додаде Морис.

Плъхоловец 1 рязко обърна глава. В този глас имаше нотка, която той различи. Беше я чувал на арената.

Понякога там се появяваха едни такива разточителни типове с натруфени жакети, които пътуваха из планините, изкарвайки си хляба с облози и понякога с ножове. Те имаха особен блясък в погледа и специфична нотка в гласа. Викаха им „убийствените господа“. Човек не бива да се заяжда с убийствени господа.

— Да, да, точно така, тъй беше! — дърдореше Плъхоловец 2.

— Мери си приказките, Бил — подхвърли Плъхоловец 1, без да сваля поглед от Морис.

— Защо го правехте? — попита Кийт.

Плъхоловец 2 премести поглед от шефа си към Злобина, а после и към Кийт, като че се опитваше да реши кой го плаши най-много.

— Ами, Рон каза, че плъховете и без това ядат стоката, тъй че… каза ми, че ако се отървем от всичките плъхове и свием стоката за себе си, ами, няма да е баш кражба, нали? По-скоро е нещо като… преразпределяне на стоката. Има един тип, познат на Рон, който идва с шлеп посред нощ и ни плаща…

— Това е дяволска лъжа! — отсече Плъхоловец 1, след което май щеше да повърне.

— Но вие сте ловели плъховете живи и сте ги тъпкали в клетки без грам храна — продължи Кийт. — Онези плъхове се прехранват с плъхове там долу. Защо го правехте?

Плъхоловец 1 се хвана за корема и изписка:

— Чувствам, че вече действа!

— Само си въобразяваш! — сопна се Кийт.

— Така ли?

— Така. Нищо ли не знаеш за отровите, които слагаш? Стомахът ти почва да се разлага след минимум двайсет минути.

— Уау!

— А след това — продължи Кийт, — ако си издухаш носа, мозъкът ти се… е, нека просто кажем, че ще ти трябва наистина голяма носна кърпа.

— Това е върхът! — Злобина забърника в чантата си. — Ще си записвам!

— А после, ако… само не отивай до тоалетната, това е. Не питай защо. Просто недей. Всичко ще приключи за около час, освен сълзенето.

Момичето бързо драскаше.

— Ще се разсополивят ли?

— Яко — потвърди той, без да откъсва очи от мъжете.

— Това е нечовешко! — изпищя Плъхоловец 2.

— Напротив, много е човешко — каза Кийт. — Съвсем човешко е. Няма звяр на света, който би сторил това на друго създание, но вашите отрови го причиняват на плъховете всеки ден. А сега ми кажете за плъховете в клетките.

Пот се лееше по лицето на помощник-плъхоловеца. Изглеждаше като че и той самият бе заклещен в капан.

— Ама нали плъхоловците винаги са ловели живи плъхове за арените — замънка той. — Това си е допълнителен доход. Какво толкова! Открай време се прави! Ние трябваше просто да поддържаме доставките, тъй че ги охранвахме. Трябваше! Нищо лошо да ги храним с умрели плъхове от арената. Всеки знае, че плъх плъха изяжда, без онова зеленото мехурчесто нещо! Пък после…

— О? Има и после? — спокойно каза Кийт.

— Рон рече, че ако ги храним с плъхове, оцелели от арената, тъй де, с ония, дето са се изплъзнали от кучетата, ами, ще добием по-големи, по-силни плъхове, схващаш ли?

— Това е по научному, тъй си е — потвърди Плъхоловец 1.

— Какъв смисъл има всичко това? — намеси се Злобина.

— Ами, госпожице, ние… Рон каза… ние мислехме… аз мислех… ние мислехме, че… е, не е баш измама да се вкарат няколко наистина яки плъха наред с другите, нали така, особено ако кучето, дето ще влиза, е малко нещо съмнително. Какво лошо има в това? Дава ни предимство, нали така, като се опре до облозите. Аз мислех… ние мислехме…

— Като че ли си малко объркан чия е била идеята — подхвърли Кийт.

— Негова — в хор извикаха плъхоловците.

„Моя — каза глас в главата на Морис. Той едва не падна от мястото си. — Което не ни убива, ни прави силни — заяви гласът на Паяк. — Най-силната порода.“

— Искаш да кажеш, че ако тук нямаше плъхоловци, щеше да има по-малко плъхове? — Злобина пое дъх, наклонила глава. — Не, това не е логично. Не звучи логично. Има нещо друго. Нещо, което не сте ни казали. Онези плъхове там в клетките са… обезумели, ненормални…

„И аз вървя натам — помисли си Морис — с този ужасен глас в главата ми час по час.“

— Ще повърна — заяви Плъхоловец 1. — Наистина ще се…

— Недей — предупреди го Кийт. — Няма да ти хареса. Е, господин помощник-плъхоловецо?

— Питай ги какво има в другото мазе — каза Морис. Каза го бързо; усещаше как гласът на Паяк се опитва да накара устата му да спре да мърда дори докато изговаряше изречението.

— Е, какво има в другото мазе? — кимна Кийт.

— О, просто още стока, стари клетки, такива неща… — замлъкна Плъхоловец 2.

— Какво друго? — настоя котаракът.

— Само… само… там си… — Устата му се отвори и затвори. Очите му се оцъклиха. — Не мога да кажа — запъна се той. — Ъ-ъ. Там няма нищо. Да, това е. Там няма нищо, само стари клетки. О, и чума. Не ходете там, щото има чума. Зат’ва не бива да ходите там, схващате ли? Зарад’ чумата.

— Лъже — заяви Злобина. — Никаква противоотрова за него.

— Трябваше да го направя! — зави Плъхоловец 2. — Длъжен си да направиш един, за да те приемат в Гилдията!

— Това е тайна на Гилдията! — сопна му се Плъхоловец 1.

— Ние не издаваме тайни на Гилдията. — Млъкна и се хвана за куркащия си корем.

— Какво е трябвало да направиш?

— Цар на плъховете! — избухна в сълзи Плъхоловец 2.

— Цар на плъховете? — остро повтори Кийт. — Какво е цар на плъховете?

— А-а-аз — запелтечи мъжът. — Стига, а-а-аз не искам да… — Сълзите се стичаха по лицето му. — Ние… аз направих цар на плъховете… стига, стига… стига…

— И е още жив? — удиви се Злобина. Кийт я погледна втрещено.

— Ти знаеш за тези неща?

— Разбира се. Много разкази има за тях. Царете на плъховете са страшно зло. Те…

— Противоотрова, противоотрова, моля ви — зави Плъхоловец 2. — Усещам как сякаш плъхове тичат в стомаха ми!

— Ти си направил цар на плъховете — потръпна Злобина.

— О, боже! Е, оставихме противоотровата в онова малкото мазе, дето ни бяхте заключили. На ваше място бих побързала.

Двамата станаха олюлявайки се. Плъхоловец 1 падна през дупката на пода. Другият се приземи върху него. Псувайки, виейки и, не може да се пропусне, пърдейки мощно, те се отправиха към мазето.

Свещта на Опасна Тиква все още гореше. До нея имаше дебел сноп хартия.

Вратата се затръшна зад мъжете. Разнесе се шум от парче дърво, вклинено под нея.

— Има достатъчно противоотрова за един — дочу се гласът на Кийт, приглушен от дървенията. — Но съм убеден, че ще уредите въпроса… по човешки начин!

Загар се опита да си възвърне дъха, но си помисли, че никога няма да успее да си го върне изцяло дори и да дишаше една година. Пръстен от болка бе стегнал отвсякъде гърба и гърдите му.

— Направо е изумително! — изписка Питателна. — Бяхте мъртъв в капана, а сега сте жив!

— Питателна? — подхвана Загар внимателно.

— Да, сър?

— Много съм ти… благодарен — все още хрипливо рече той, — но не ставай глупава. Пружината беше натегната и слаба и… зъбците бяха ръждясали и изтъпени. Това е всичко.

— Но зъбците са оставили цяла редица следи! Никой никога не се е измъквал от капан досега, освен господа Пискуните, а те са направени от гума!

Загар заблиза корема си. Питателна беше права. Изглеждаше като перфориран.

— Просто имах късмет.

— Нито един плъх не се е измъквал жив от капан — повтори тя. — Видяхте ли Големия Плъх?

— Кое?

— Големият Плъх!

— О, това ли! — Загар щеше да добави „не, нямам слабост към тия глупости“, но се спря. Спомни си светлината и после тъмнината пред себе си. Не изглеждаше лошо. Почти бе съжалил, че Питателна го измъкна оттам. В капана цялата болка бе някъде далече. И нямаше вече тежки решения. Той се спря на: „Свинскибут добре ли е?“

— Горе-долу. Имам предвид, че не открихме никакви незаздравими рани. Имал е и по-лоши. Но, ами, той беше доста стар. Почти тригодишен.

— Беше?

— Е доста стар, имам предвид, сър. Сардини ме прати да ви открия, понеже ще ни трябва помощта ви да го върнем обратно, но… — Питателна го изгледа със съмнение.

— Всичко е наред, убеден съм, че изглежда по-зле, отколкото е всъщност — трепна той. — Да тръгваме за горе, а?

Всяка стара сграда има безброй места, по които да се промъкне плъх. Никой не ги забеляза, докато се катереха през ясли и самари, хамути и ритли. Пък и никой не ги търсеше. Част от плъховете бяха последвали пътя на Джако към свободата, а кучетата се бяха впуснали след тях в лудешко преследване и се биеха помежду си. Както и мъжете.

Загар поназнайваше нещичко за бирата, тъй като бе обикалял по своите си работи под кръчми и пивоварни, пък и плъховете често се чудеха защо хората понякога обичат да си изключват умовете. За плъховете, живеещи в центъра на паяжина от звуци, светлина и миризми, това беше абсолютна безсмислица.

На Загар сега това не му се видя чак толкова зле. Идеята, че можеш — за малко — да забравиш всичко и да не ти бръмчи главата от тревожни мисли… е, изглеждаше си доста привлекателна.

Не можеше да си спомни много от живота, преди да се Промени, но бе сигурен, че не е бил толкова усложнен. О, случваха се и лоши неща, тъй като животът на бунището бе доста тежък. Но когато минаваха, си минаваха, и утре беше нов ден.

Плъховете не мислеха за утре. Имаха само бегло усещане, че могат да се случат и още неща. Това не беше мислене. И нямаше „добро“, „лошо“, „правилно“ или „грешно“. Тези идеи бяха нови.

Идеи! Какъв бе станал светът им сега! Големи въпроси и големи отговори — за живота, за това как трябва да го живееш, за какво си създаден. Нови идеи изпълваха уморената глава на Загар.

И насред идеите, в средата на главата си, той видя дребната фигурка на Опасна Тиква.

Загар никога не бе разговарял кой знае колко с дребничкия бял плъх или с малката женска, която се суетеше около него и чертаеше картинки на нещата, за които той говореше. Загар харесваше практичните натури.

Но сега си помисли: „Той е капанджия! Също като мен! Той ходи напред, открива опасните идеи, мисли за тях, оковава ги в думи, прави ги безопасни и ни показва изхода.

Ние имаме нужда от него… имаме нужда от него сега. Иначе всички ще тичаме в кръг като плъхове в каца…“

Много след това, когато Питателна бе стара и посивяла около муцуната и миришеше малко особено, тя издиктува историята на изкачването и как бе чула Загар да си мърмори сам. Този Загар, който бе измъкнала от капана, казваше тя, бил различен плъх. Сякаш мислите му се били забавили, но същевременно и пораснали.

Най-странното нещо, разправяше тя, било, като стигнали гредата. Загар се уверил, че Свинскибут е добре, и после взел клечката кибрит, която бил показал на Питателна.

— Той я драсна в едно парче старо желязо — разказваше Питателна — и после тръгна с нея по гредата, а долу се виждаше цялата тълпа, балите сено и сламата, разпиляна навсякъде, и хората, млатещи се поголовно, точно като, ха, точно като плъхове… и си помислих, ако го изпуснеш, господине, всичко ще се задръсти с пушек само за няколко секунди, пък те са заключили вратите и докато го схванат, ще се окажат заклещени като, ха, да, като плъхове в каца, а ние ще избягаме по улуците. Но той просто стоеше там, вперил поглед надолу, докато клечката догоря. Тогава я остави и ни помогна за Свинскибут и ни една дума не продума за това. Аз го попитах след време, като мина цялата работа със свирача и всичко, а той отвърна: „Да. Плъхове в каца.“ И туй бе всичко, което каза за това.

— Какво всъщност сложи в захарта? — попита Кийт по пътя обратно към тайния капак на пода.

— Зърнастец — отвърна Злобина.

— Това не е отрова, нали?

— Не, слабително е.

— Какво пък е това?

— Кара те да… се изпуснеш.

— Какво да си изпуснеш?

— Не какво, глупчо. Просто… да се изпуснеш. Не ми се ще да ти го обрисувам в подробности.

— О! Имаш предвид… да се изпуснеш.

— Точно така.

— И ти ей така си го носиш със себе си?

— Да. Разбира се. В голямата медицинска чантичка.

— Значи си мъкнеш подобно нещо просто за случаи като тоя?

— Разбира се. Като нищо може да се наложи.

— Кога? — Кийт се закатери по стълбата.

— Е, я си представи, че ни бяха отвлекли? Ами ако се бяхме озовали в морето? Представяш ли си да ни бяха пленили пирати? Те имат много еднообразна диета, което може и да обяснява защо все са намръщени. Или пък ако избягаме и доплуваме до брега, и се окажем на остров, на който има само кокосови орехи? Те имат много затягащо действие.

— Да, ама… ама… може да се случи какво ли не! Ако разсъждаваш така, накрая ще помъкнеш едва ли не всичко просто за всеки случай!

— Затова чантата е толкова голяма — спокойно обясни Злобина, като се измъкна през капака и се отупа от праха.

Кийт въздъхна.

— Колко им сипа?

— Много. Ама ще се оправят, ако не прекалят с противоотровата.

— Какво им сложи за противоотрова?

— Зърнастец.

— Злобина, ти не си добър човек.

— Така ли? Ти искаше да им сложим от истинската отрова и ти взе да се въодушевяваш особено с оная история за стомасите им, дето щели да се разложат.

— Да, но плъховете са ми приятели. Някои от отровите наистина им причиняват това. А… така, де… да сложиш за противоотрова още от отровата…

— Това не е отрова. Това е лекарство. После ще се чувстват лекички и чистички.

— Добре, де, добре. Но… да им го даваш и като противоотрова, това е вече… вече…

— Находчиво? Майсторски поднесено? — подсказа Злобина.

— Май да — неохотно призна Кийт.

Тя се озърна.

— Къде е твоят котарак? Мислех, че върви след нас.

— Понякога просто се запилява. И не е моят котарак.

— Да, ти си неговото момченце. Но момък с умен котарак може да стигне далеч, нали знаеш?

— Как така?

— Очевиден пример е Котаракът в чизми. И естествено, кой не е чувал за Дик Ливингстън и чудния му котак?

— Аз не съм.

— Това е много популярна приказка!

— Извинявай. Доста дълго не умеех да чета.

— Наистина ли? Е, Дик Ливингстън бил бедно момче, което станало кмет на Юбергъгъл, понеже котакът му бил първокласен ловец на… ъ-ъ… гълъби. Градът бил претъпкан с… гълъби, да, и всъщност по-късно момчето дори се оженило за султанската щерка, понеже котаракът му очистил всичките… гълъби от величествения дворец на баща й…

— Всъщност са били плъхове, нали? — мрачно попита Кийт.

— Съжалявам, да.

— И това било просто приказка — додаде Кийт. — Виж, наистина ли има приказки за царе на плъхове? Плъховете имат царе? Никога не съм чувал за това. Как става?

— Не както си мислиш. Това е известно отдавна. Наистина съществуват, да знаеш. Точно като на табелата отвън.

— Какво, плъховете с усуканите опашки? Как…

Откъм вратата се разнесе силно и настойчиво чукане. Част от него като че ли бе в резултат от нечий ботуш.

Злобина отиде до нея и издърпа резетата.

— Да? — студено произнесе тя, а нощта се просмука навътре.

Отвън стояха група вбесени мъже. Водачът, който май беше водач само защото се бе случил отпред, отстъпи, като видя Злобина.

— О… това сте вие, госпожице…

— Да. Баща ми е кметът, да знаеш.

— Ъ-ъ… да. Всички знаем.

— Защо държите пръчки?

— Ъ-ъ… искаме да говорим с плъхоловците — обяви говорителят. Той се опита да погледне през рамото й и тя се поотмести.

— Тук няма други, освен нас. Освен ако не мислите, че в пода има проход към лабиринт от подземни мазета, в които са оковани отчаяни животни и са складирани огромни запаси крадена храна.

Мъжът отново я погледна притеснено.

— Ама и вие, госпожице, с вашите приказки…

— Някакъв проблем ли има?

— Смятаме, че са били… малко непослушни… — рече мъжът и се спаружи под погледа й.

— Е? — изкомандва тя.

— Измамиха ни на арената за плъхове! — извика вторият, придобил смелост, понеже между него и Злобина имаше някой. — Сигурно са дресирали ония плъхове! Един летеше наоколо на връв!

— А друг ухапа Джако по… по… по… неспоменуемото! — обади се някой по-отзад. — И не ща да чувам, че не е бил обучен на това!

— Тая сутрин видях един с шапка на главата — подхвърли Злобина.

— Леле, колко адски много странни плъхове имаше днес — захвана друг. — Мама каза, че видяла един да танцува по кухненските полици! А дядо, като станал и посегнал за ченето си, разправя, че един плъх го захапал с него. Захапал го със собственото му чене!

— Ама как, сложил си го е?

— Не, просто го защракал във въздуха! А пък една госпожа долу на нашата улица отворила вратата на килера си и там имало плъхове, дето плували в купата със сметана. При това не просто плували! Били обучени. Правели някакви фигури и се гмуркали и размахвали крака във въздуха и такива работи!

— Имаш предвид синхронно плуване? — светна Злобина. — Кой разправя приказки сега, а?

— Сигурна ли си, че не знаеш къде са онези мъже? — подозрително попита водачът. — Хората викат, че се били запътили насам.

Злобина подбели очи.

— Добре, де, признавам. Дойдоха тук и един говорещ котарак ни помогна да им дадем отрова, и сега стоят заключени в едно мазе.

— Тъй, тъй — изгледа я мъжът и се обърна да тръгва. — Е, ако ги видите, кажете им, че ги търсим, ясно?

Злобина затвори вратата.

— Ужасно е да не ти вярват — обяви тя.

— Разкажи ми сега за царете на плъховете — подкани я Кийт.

Глава 10

Из „Г-н Бънзи има приключение“

„Защо правя това? — запита се Морис, докато пълзеше по една тръба. — Котките не са пригодени за тия работи!“

„Защото по натура сме добра душа“ — отвърна съвестта му.

„Не, не съм“ — помисли си Морис.

„Всъщност така е — призна съвестта му. — Но не искаме да го споделим с Опасна Тиква, нали? Малкото топчесто носле? Той ни смята за герой!“

„Е, аз не съм“ — запъна се котаракът.

„Защо тогава пълзим околовръст под земята и се опитваме да го открием?“

„Е, очевидно е заради факта, че в него крепне голямата мечта да открият своя остров и без него плъховете няма да сътрудничат, и аз ще си остана без надница“ — натърти Морис.

„Ние сме котарак? За какво са му на котарак пари?“

„Защото имам Пенсионен План — ядоса се той. — Вече станах на четири години! Щом понатрупам състояние, само гледай как ме приютяват в хубав дом с голям огън и приятна стара женица ми дава сметана всеки ден. Всичко съм измислил, до последната подробност.“

„Защо ще ни приютява? Ние сме вмирисани, ушите са ни опърпани, имаме нещо гадно и сърбящо на лапата, изглеждаме сякаш някой ни е сритал в лицето… защо една старица ще ни взима нас вместо някое пухкаво малко котенце?“

„Аха! Ама черните котки носят късмет“ — разби я Морис.

„Наистина? Е, не искаме да сме първите с лошата новина, но ние не сме черни! Ние сме нещо от сорта на мръсно раирано!“

„Да си чувала за боя? — подхили се Морис. — Няколко пакета черна боя, задържам дъх за минута и после «здравей, сметана и риба» до края на живота ми. Добър план, а?“

„А какво стана с късмета?“ — обади се съвестта.

„А! Това е тънката част. Черна котка, дето носи златна монета през месец-два! Няма ли да кажеш, че си е късмет да имаш такава котка?“

Съвестта му замлъкна. „Вероятно изумена от хитростта на плана“ — каза си той.

Трябваше да признае, че с плановете го биваше повече, отколкото с подземната навигация. Не се беше точно загубил, понеже котките никога не се загубват. Просто не знаеше къде се намира всичко останало. Под града нямаше много земя, това поне бе сигурно. Мазета, решетки, тръбопроводи, стари канали, гробници и части от забравени сгради образуваха нещо като пчелна пита. „Дори хората могат да се замотаят — помисли си Морис. — Плъхоловците със сигурност са успели.“

Навсякъде надушваше плъхове. Зачуди се дали да не повика Опасна Тиква, но реши да не го прави. Това можеше да му помогне да открие дребния плъх, но щеше и да издаде на… всички останали местоположението на Морис. Ония големи плъхове бяха, ами… големи и с гаден вид. Дори и идиотско куче щеше да види зор с тях.

Сега бе попаднал в малък квадратен тунел с оловни тръби. Разнасяше се съскане на пара и тук-там капки топла вода се стичаха в канал, който минаваше по дъното на тунела. На тавана имаше решетка, отвеждаща горе до улицата. Оттам се процеждаше слаба светлина.

Водата в канала изглеждаше чиста. Най-малкото можеше да се вижда през нея. Морис бе жаден. Той се наведе, изплезил език…

Тънка яркочервена струйка леко се носеше по водата…

Свинскибут беше дезориентиран и полузаспал, но дотолкова на себе си, че да се държи за опашката на Сардини, докато плъховете се изтегляха от конюшните. Напредваха бавно. Сардини не вярваше старият плъх да се справи с просторите за пране. Промъкваха се по канавки и покрай канали, а булото на нощта беше единственото им укритие.

Когато най-сетне пристигнаха, завариха няколко плъха да обикалят из мазето. По пътя се бе наложило Загар и Сардини да крепят от двете страни Свинскибут, който едва движеше краката си.

В мазето все още гореше свещ. Това учуди Загар. Но за последния час се бяха случили много неща.

Оставиха Свинскибут да се отпусне на пода, където той легна, дишайки тежко. Тялото му потръпваше при всяко вдишване.

— Отрова ли, н’чалство? — прошепна Сардини.

— Мисля, че просто му дойде прекалено много — отвърна Загар. — Просто прекалено много.

Свинскибут отвори око.

— Все… още… ли… съм… водачът?

— Да, сър — кимна Загар. — Трябва… да… поспя…

Загар огледа кръга. Плъхове се примъкваха към групата. Виждаше как си шепнат един на друг. Не сваляха очи от него. Той се взря наоколо, опитвайки се да открие бледата фигурка на Опасна Тиква.

— Питателна… каза, че… си видял… тунела… на… Големия Плъх… — обади се Свинскибут.

Загар впи поглед в Питателна, която, изглежда, се притесни.

— Видях… нещо — отвърна той.

— Тогава ще го сънувам и… никога няма да се събудя. — Главата на Свинскибут клюмна отново. — Не по този… начин… трябва да умре стар плъх — промърмори. — Не… така. Не… в светлината.

Загар кимна бързо на Сардини, който загаси свещта с шапката си. Влажната, гъста подземна тъмнина се затвори.

— Загар — прошепна Свинскибут, — трябва да знаеш…

Сардини напрегна слух да чуе последните думи на стария водач. Секунди след това, той потръпна. Надуши промяната в света.

В тъмнината се долови движение. Пламна клечка кибрит и пламъкът на свещта загоря отново, връщайки сенките към живот.

Свинскибут лежеше, без да помръдва.

— Трябва ли да го изядем сега? — попита някой.

— Той си… отиде — промълви Загар. Идеята да изядат Свинскибут някак си не изглеждаше добра. — Погребете го. И маркирайте мястото да знаем къде е.

Чувство на облекчение обзе останалите. Колкото и да бяха уважавали Свинскибут, все пак си беше бая миризливичък дори за плъх.

Един от стоящите отпред в тълпата изглеждаше несигурен.

— Ъ-ъ… под „маркирайте мястото“ да разбираме ли както маркираме други места, дето закопаваме разни неща?

— Има предвид да го препикаем — уточни плъхът до него.

Загар погледна Сардини, който сви рамене. Леко му премаля. Когато си водач, всеки чака да види какво казваш. А от белия плъх все още нямаше и следа.

Беше сам-самичък.

Помисли трескаво за миг и после кимна.

— Да — рече най-сетне. — Би му харесало. Много е… плъхско. Но направете и това. Начертайте го на земята над него.

В пода той изчегърта знак:

— Той беше плъх от дълго родословие плъхове и мислеше за плъховете — прочете Сардини. — Бива си го, шефе.

— А ще се върне ли както Загар? — обади се някой.

— Върне ли се, направо ще побеснее, ако сме го изяли — подхвърли глас. Тук-там се разнесе нервен смях.

— Вижте какво, аз не съм… — започна Загар, но Сардини го смушка.

— Думичка на ушенце, н’чалство? — Вежливо побутна обгарялата си шапка.

— Да, да… — Загар ставаше неспокоен. За пръв път толкова много плъхове го наблюдаваха така внимателно. Той последва Сардини встрани от групата.

— Нали знаеш, че имах навика да се мотая в театъра и прочее — подхвана Сардини. — А в театъра понаучаваш туй-онуй. И работата е… виж, опитвам се да ти кажа, че ти си водачът, ясно? Тъй че трябва да се държиш като че знаеш какво правиш, окей? Ако водачът не знае какво прави, и всички останали няма да знаят.

— Знам какво правя само когато разглобявам капани.

— Добре, тогава приеми бъдещето като един адски огромен капан — предложи Сардини. — Без сирене.

— Това не е голяма помощ!

— И ги остави да си мислят каквото им харесва за теб и… за тоя твой белег — кимна Сардини. — Това е съветът ми, н’чалство.

— Но аз не умрях, Сардини!

— Ама нещо се случи, нали? Ти щеше да подпалиш онова място. Наблюдавах те. Нещо се случи с теб в капана. Не ме питай какво, аз си знам само степа. Аз съм просто един дребен плъх. И такъв ще си остана, шефе. Но има големи плъхове като Всаламура и Продайпо и куп други, шефе, и сега, когато Свинскибут е мъртъв, може да решат, че те трябва да бъдат водачи. Схващаш ли накъде бия?

— Не.

Сардини въздъхна.

— Мисля, че схващаш, шефе. Искаме ли безброй кавги помежду си в момент като този?

— Не!

— Добре! Е, благодарение на бърборивата малка Питателна, ти си онзи, който е погледнал Костеливия Плъх право в очите и се е върнал, нали?…

— Да, но тя…

— Все ми се чини, шефе, че всеки, който е могъл да измери с поглед Костеливия Плъх… е, никой няма да ще да си има вземане-даване с него, прав ли съм? Плъх, който носи следите от зъбите на Костеливия Плъх като колан? Тц-тц, не. Плъховете ще следват такъв плъх. В тия времена плъховете имат нужда да следват някого. Онова там, дето го направи със стария Свинскибут, беше нещо добро. Да го погребем, препикаем, че и да сложим знак отгоре му… е, на старите плъхове това им се нрави, а също и на младите. Показва им, че мислиш за всички. — Сардини наклони глава на една страна и се ухили тревожно.

— Виждам, че ще трябва да те наглеждам, Сардини. Мислиш като Морис.

— Не бери грижа за мен, шефе. Аз съм дребен. Трябва да танцувам. Не ме бива с водачеството.

„Да мисля за всички — повтори наум Загар. — Белият плъх…“

— Къде е Опасна Тиква? — озърна се той наоколо. — Не е ли тук.

— Не съм го виждал, шефе.

— Какво? Той ни трябва! Картата е в главата му.

— Карта, шефе? — Сардини, изглежда, се разтревожи. — Мислех, че чертаете карти в калта.

— Не карта като картинка на тунели и капани! Карта на… на това, което сме и къде отиваме…

— О, имаш предвид като за онзи прекрасен остров? Никога не съм вярвал в това наистина, шефе.

— Не знам за никакви острови, повярвай ми. Но когато бях в онова… място, аз… видях формата на една идея. Между хората и плъховете открай време се води война! Тя трябва да спре. И тук, сега, на това място, с тези плъхове… знам, че може. Това би могло да е единственото време и единственото място, където може. Виждам формата на една идея в главата си, но не мога да я изкажа с думи, разбираш ли? И затова ни трябва белият плъх, понеже той знае картата за мисленето. Ние трябва да измислим своя изход от това. Да тичаме в кръг и да цвърчим няма да помогне вече!

— Дотук се справяш чудесно, шефе — обади се танцьорът, потупвайки го по рамото.

— Всичко тръгва наопаки. — Загар се опита да сниши гласа си. — Ние имаме нужда от него! Аз имам нужда от него!

— Ще събера няколко отряда, шефе, ако ми кажеш къде да започна да търся — меко каза Сардини.

— В каналите, недалеч от клетките — кимна Загар и добави: — Морис беше с него.

— Това добре или зле е, н’чалство? — поспря се Сардини. — Нали знаеш какво все викаше Свинскибут: „Винаги можеш да вярваш на една котка…“

— … че е котка. Да. Знам. Ще ми се да знаех и отговора, Сардини.

Сардини пристъпи по-наблизо.

— Мога ли да попитам нещо, н’чалство?

— Разбира се.

— Какво ти прошепна Свинскибут точно преди да умре? Специална водаческа мъдрост, а?

— Добър съвет — отвърна Загар. — Добър съвет.

Морис примига. Много бавно езикът му се сви навътре. Той прилепи уши и с лапи, пристъпващи в безшумен бавен каданс, се промъкна нагоре по канала.

Точно под решетката имаше нещо светло. Червената струйка идваше от по-нагоре по течението и се разделяше на две, обтичайки нещото, преди да се слее отново в една въртяща се нишка.

Морис го наближи. Беше усукано снопче хартия, прогизнало с вода и оцапано в червено. Той пресегна с лапа и го издърпа от водата. То шляпна на ръба на канала. След като внимателно отдели листовете, Морис видя размазани картинки, нарисувани с дебел молив. Знаеше какво означават. Беше ги учил един ден, докато скучаеше. Те бяха безумно прости.

— Никой плъх да… — започна той. После имаше мокра бъркотия чак до мястото, което гласеше: „Ние не сме като другите Плъхове.“

— О, не — промълви той. Те не биха хвърлили това, нали? Праскови го мъкнеше със себе си, сякаш е най-безценното…

„Аз ли ще ги намеря пръв? — прозвуча чужд глас в главата на Морис. — А може би вече съм…“

Морис побягна, занасяйки по хлъзгавите камъни на всеки ъгъл на тунела.

„Какви странни неща са те, КОТКО. Плъхове, които си мислят, че не са плъхове. Да бъда ли като теб? Да действам ли като КОТКА? Да запазя ли единия жив? ЗА ИЗВЕСТНО ВРЕМЕ?“

Котаракът изскимтя тихичко. Други, по-малки тунели се разклоняваха от двете страни, но тънката червена струйка водеше право напред и там, под една друга решетка, нещото лежеше във водата, а червената струйка се процеждаше бавно от него.

Морис клюмна. Бе очаквал — какво? Но това… това беше… това беше някак си по-лошо. По-лошо от всичко.

Прогизнала от вода, бълваща червено мастило от червеното палтенце на плъха Плъхи Рупърт, там лежеше „Г-н Бънзи има приключение“.

Морис я подхвана с лапа и страниците от евтина хартия се разпаднаха една по една и се понесоха надолу по течението. Изпуснали са я. Може би са бягали? Или… са я захвърлили? Какво беше казал Опасна Тиква? „Ние не сме нищо друго, освен плъхове“? И то с такъв тъжен, глух глас…

„Къде са те сега, КОТКО? Можеш ли да ги намериш? Накъде сега?“

„Вижда, каквото аз виждам — съсредоточи се той. — Не може да чете мислите ми, но може да вижда това, което виждам, и да чува онова, което чувам, и дяволски добре се досеща какво би трябвало да си мисля…“

Той отново затвори очи.

„На тъмно, КОТКО? Как ще се пребориш с плъховете ми? Онези ЗАД ТЕБ?“

Морис се извъртя облещен. Там имаше плъхове, дузини плъхове, някои почти на половината бой на Морис. Те го гледаха, всичките с еднакво празно изражение.

„Браво, браво, КОТКО! Виждаш пискливите същества и въпреки това не скачаш! Как една котка се е научила да не бъде котка?“

Плъховете като един се придвижиха напред. Шумолене съпровождаше движението им. Морис направи крачка назад.

„Представи си, КОТКО — изплющя гласът на Паяк. — Представи си милион сляпо подчиняващи се плъхове. Плъхове, които не бягат. Плъхове, които споделят едно съзнание, едно виждане. МОЕТО.“

— Къде си? — извика Морис.

„Скоро ще ме видиш. Продължавай да тичаш, котанчо. Трябва да продължаваш да тичаш. Една моя дума, само едно проблясване на мисъл, и плъховете насреща ти ще те повалят. О, може и да убиеш един-два, но все ще има още плъхове. Все повече плъхове.“

Морис се обърна и се насочи напред. Плъховете го последваха. Той рязко се извъртя. Те спряха. Той отново се обърна, направи две-три стъпки, погледна назад. Плъховете го следваха, сякаш бяха навързани на връв.

Тук във въздуха усети позната миризма на застояла вода. Беше някъде близо до наводненото мазе. Но колко близо? Смърдеше по-лошо и от консервирана котешка храна. Можеше да е във всяка посока. Вероятно би могъл да надбяга плъховете на късо разстояние. Жадни за кръв плъхове зад гърба ти дават крила.

„Замисляш да се впуснеш в помощ на белия плъх? — обади се съвестта му. — Или си мислиш да драснеш към виделината?“

Морис трябваше да признае, че идеята за виделината никога не бе изглеждала по-добра. Нямаше смисъл да се залъгва. Все пак плъховете и без това не живееха по много, дори и да имаха топчести носленца…

„Те са наблизо, КОТКО. Да си поиграем ли на една игра? Котките обичат да си ИГРАЯТ. Поигра ли си с Прибавки? ПРЕДИ ДА ОТХАПЕШ ГЛАВАТА МУ?“

Морис спря замрял.

— Ти ще умреш — тихо каза той.

„Те идват към мен, Морис. Вече са толкова близо. Да ти кажа ли, че глуповидното момче и празнодумното момиче ще умрат? Знаеш ли, че плъховете могат да изядат човек, докато е още жив?“

Злобина залости вратата на бараката.

— Царете на плъховете са дълбока мистерия — обясни тя. — Царят-плъх е сбор от плъхове с преплетени опашки.

— Как?

— Ами, разказват, че просто… така става.

— Как така става?

— Прочетох някъде, че опашките им срастват, докато са в котилото — от цялата мръсна мешания — и се усукват като…

— Плъховете по принцип раждат по шест-седем малки, и то с много къси опашчици, и родителите поддържат котилото доста чисто — възрази Кийт. — Хората, дето разправят тия истории, някога виждали ли са плъхове?

— Не знам. Може би плъховете просто се скупчват заедно и опашките им се усукват? В градския музей държат един цар-плъх в голям буркан спирт.

— Умрял?

— Или много, много пиян. Ти как мислиш? — ядоса се Злобина. — Десет плъха са, като някаква звезда, с голям възел от опашки в средата. Намирани са и още много. Един бил от трийсет и два плъха! Има фолклор за тях.

— Но онзи плъхоловец каза, че е направил един — не отстъпваше Кийт. — Каза, че го направил, за да влезе в Гилдията. Знаеш ли какво е шедьовър?

— Естествено. Нещо, дето наистина го бива.

— Имам предвид истински шедьовър — поясни Кийт. — Израснах в голям град, навсякъде с гилдии. Оттам знам. Шедьовър е нещо, което чиракът прави на края на чиракуването си, за да покаже на висшите членове на Гилдията, че е заслужил за „майстор“. Пълноправен член. Разбираш ли? Може да е велика симфония или красива дърворезба, или една фурна превъзходни самуни — неговият „шедьовър“.

— Много интересно. Е, и?

— Е, и какъв шедьовър ще трябва да направиш, за да станеш майстор плъхоловец? За да покажеш, че наистина имаш власт над плъховете? Помниш ли знака над вратата?

Злобина се намръщи като всеки, изправен пред неудобен факт.

— Всеки може да завърже няколко опашки на плъхове, стига да поиска — заинати се тя. — Сигурна съм, че и аз мога.

— Докато са живи? Първо ще трябва да ги хванеш, а после да се оправяш с хлъзгави парченца връв, които шават непрекъснато, докато другият край не спира да те хапе? Осем такива? Двайсет такива? Трийсет и две? Трийсет и два вбесени плъха?

Злобина се зазяпа из мръсната барака.

— Става — одобри тя. — Да. Става току-речи за читава приказка. Може би е имало един-два истински царе на плъхове… добре, де, добре, сигурно само един — и хората са подочули, и са решили, щом като има такъв голям интерес, да се опитат да си направят един. Да. Точно като кръговете в полето. Без значение колко чуждоземни си признават, че са тяхно дело, винаги има по няколко твърдоглавци, които вярват, че хората излизат с градински косачки насред нощите…

— Аз просто мисля, че на някои хора им харесва да са жестоки — поклати глава Кийт. — Как би ловувал един цар-плъх? Всички ще дърпат в различни посоки!

— Е, ами… в някои истории се разправя, че те могат да контролират други плъхове. С умовете си, или нещо там. Карат ги да им носят храна, и да ходят на разни места и така нататък. Ти си прав, царете на плъховете не са лесно подвижни. Така че те… се научават да гледат през очите на други плъхове и да чуват онова, което другите чуват.

— Другите плъхове?

— Е, една-две истории наистина разправят, че можели да го правят и с хора — вдигна рамене Злобина.

— Как? — опули се Кийт. — Случвало ли се е някога, наистина?

— Не би могло, нали? — отвърна тя.

„Да.“

— Да, какво? — сопна се Злобина.

— Нищо не съм казал. Ти току-що каза „да“.

„Глупави малки мозъчета. Рано или късно винаги има вратичка. Котката се съпротивлява доста по-добре! Вие ще ми се ПОД ЧИНИТЕ! Пуснете плъховете НАВЪН;“

— Мисля, че трябва да пуснем плъховете навън — сподели Злобина. — Просто е прекалено жестоко да ги оставим натъпкани в онези клетки така.

— Тъкмо си мислех същото — каза Кийт.

„И забравете за мен. Аз съм само една история.“

— Лично аз смятам, че царете на плъховете действително са само една история. — Злобина отиде до капака в пода и го повдигна. — Онзи плъхоловец беше глупав човечец. Просто си дърдореше.

— Чудя се дали трябва да пускаме плъховете навън — замисли се Кийт. — Изглеждаха бая изгладнели.

— Не може да са по-проклети от плъхоловците, нали? — изтъкна момичето. — Пък и свирачът скоро ще бъде тук. До един ще ги отведе в реката или нейде си…

— В реката… — промърмори Кийт.

— Точно така, да. Всеки го знае.

— Но плъховете могат да…

„Подчини се! Не МИСЛИ! Следвай сценария!“

— Плъховете могат какво?

— Плъховете могат да… могат да… — запъна се Кийт. — Не се сещам. Беше нещо за плъховете и реките. Сигурно не е важно.

Гъста, дълбока тъмнина. И някъде в нея тъничък глас.

— Изпуснах „Г-н Бънзи“ — изписка Праскови.

— Хубаво — промърмори Опасна Тиква. — Това беше само една лъжа. Лъжите ни влачат надолу.

— Ти каза, че е важно!

— Беше лъжа!

… безкрайна, капеща тъмнина…

— И… загубих и Правилата.

— Е, и? — кисело изрече Опасна Тиква. — Никой не ги спазваше.

— Не е вярно! Опитваха се. Повечето. И съжаляваха, когато не успяваха!

— И те бяха просто една приказка. Глупава приказка за плъхове, които си въобразяват, че не са плъхове.

— Защо говориш така? Ти не си такъв!

— Видя как избягаха. Бягаха, и цвърчаха и забравиха да говорят. По природа сме просто… плъхове.

… противна, воняща тъмнина…

— Да, такива сме. Но какви сме по душа? Нали все това повтаряше. Хайде — моля те? Нека се връщаме. Не си добре.

— Всичко ми бе толкова ясно… — смънка Опасна Тиква.

— Полегни си. Уморен си. Имам няколко останали клечки кибрит. Знаеш, че винаги ти става по-добре, като видиш светлинка…

Със стегнато сърце, чувствайки се изгубена и далеч от дома, Праскови намери една достатъчно грапава стена и измъкна клечка от недодяланата си чанта. Червената главичка припламна и изпука. Тя вдигна клечката колкото можеше по-високо.

Навсякъде имаше очи.

„Кое е по-лошото? — помисли си тя, скована от страх. — Че виждам очите? Или че ще знам, че са още там, когато клечката догори?“

— А имам само още две клечки — полугласно промълви тя.

Очите безмълвно се отдръпнаха в сенките. „Как може плъхове да стоят толкова тихо, без да шавнат?“ — удиви се тя.

— Нещо не е наред — обади се Опасна Тиква.

— Да.

— Тук има нещо — настойчиво каза той. — Надуших го при онова цвъркало, което намериха в капана. Някакъв особен ужас. Подушвам го и у теб.

— Да:

— Можеш ли да измислиш какво да направим?

— Да. — Очите отпред бяха изчезнали, но Праскови все още ги виждаше от двете си страни.

— Какво можем да направим? — извика Опасна Тиква. Тя преглътна:

— Можем да се молим да имахме повече клечки.

А в тъмнината зад очите им отекна глас: „И така, в отчаянието си идвате най-сетне при мен…“

Светлината има мирис.

В усойните, влажни мазета острият серен дъх на кибрита летеше като жълта птичка, издигайки се по стените, спускайки се през пукнатините. Беше остра, горчива миризма и се врязваше през мрачното подземно зловоние като нож.

Тя изпълни ноздрите на Сардини, който изви глава.

— Кибрит, шефе!

— Давай натам! — нареди Загар.

— Натам е помещението с клетките, шефе — предупреди Сардини. — Е, и?

— Помниш ли какво стана последния път, шефе?

Загар огледа отряда си. Не беше всичко, за което можеше да се мечтае. Някои тепърва се измъкваха от скривалищата си, а други — добри, умни плъхове — бяха попаднали на капани и отрови в паническия си бяг. И все пак той бе подбрал най-добрите, които можа. Имаше няколко от по-старите, опитни плъхове като Всаламура и Сардини, но повечето бяха млади. Той си помисли, че това може и да не е чак толкова зле. Паникьосваха се най-вече по-старите плъхове. Не бяха дотам свикнали с мисленето.

— О-кей — изправи се той. — Вижте сега, не знаем на какво ще… — подхвана, но мерна Сардини. Плъхът леко клатеше глава.

А, да. На водачите не бе позволено да не знаят.

Той се вгледа в младите разтревожени лица, пое дълбоко въздух и започна наново:

— Тук долу има нещо ново — рече и изведнъж вече знаеше какво да каже. — Нещо, което никой никога не е виждал досега. Нещо сурово. Нещо силно. — Отрядът вече трепереше, освен Питателна, която бе зяпнала Загар с блеснали очи.

— Нещо страховито. Нещо ново. Нещо внезапно. — Той се наведе напред. — И това сте вие. Всички вие. Плъхове с ум. Плъхове, които могат да мислят. Плъхове, които не се обръщат да побегнат. Плъхове, които не се страхуват от тъмното, от огъня, от шумове, капани или отрови. Нищо не може да спре плъхове като вас, нали?

Сега думите извираха.

— Чували сте за Тъмната Гора от Книгата, нали? Е, сега сме в Тъмната Гора. Там долу има още нещо. Нещо ужасно. То се крие зад страха ви. Мисли си, че може да ви спре, но греши. Ние ще го открием, ще го измъкнем от скривалището му и ще го накараме да се моли никога да не се е раждало! А ако умрем… — той видя как бяха зяпнали като един живата рана през гърдите му — е, смъртта не е толкова лоша. Да ви разкажа ли за Костеливия Плъх? Той причаква онези, които се отцепят и избягат, които се скрият, които загубят куража си. Но ако се изправите смело пред него, ще ви кимне и ще подмине.

Вече усещаше възбудата им с носа си. В света на въображението си те бяха най-смелите плъхове, живели някога. Сега трябваше да заключи тази мисъл там.

Без да мисли, той докосна раната си. Тя зарастваше бавно и все още кървеше. Щеше да му остане голям белег. Той вдигна лапа, напоена в собствената му кръв, и идеята дойде направо от костите му.

Тръгна по редицата, докосвайки всеки точно над очите, където оставаше червено петънце.

— А след това — тихо продължи той — хората ще казват: „Те отидоха там и го направиха, и се върнаха от Тъмната Гора, и така разпознаваха своите.“

Той отправи поглед към Сардини, който повдигна шапката си. Това разруши магията. Плъховете отново задишаха. Но част от вълшебството остана, приютено в искрящите очи и потрепващите опашки.

— Готов ли си да умреш за Клана, Сардини? — извика Загар.

— Не, шефе! Готов съм да убивам!

— Добре — усмихна се Загар. — Хайде тогава. Ние обичаме Тъмната Гора! Тя ни принадлежи!

Мирисът на светлината се носеше по тунелите и достигна муцуната на Морис, който присви нос. Праскови! Тя беше луда за светлина. А и Опасна Тиква горе-долу само това можеше да види. Праскови винаги носеше по няколко клечки кибрит. Луда работа! Обитатели на тъмнината да носят кибрит! Е, като се замислиш за това, очевидно не е луда работа, но въпреки всичко…

Плъховете зад него го тласкаха в тази посока. „Играят си с мен — помисли си той. — Подхвърлят ме от лапа в лапа, та да чуе Паяк как пищя.“

В главата му отекна гласът на Паяк: „И така, в отчаянието си идвате най-сетне при мен…“

И тогава дочу, далечен и слаб, гласа на Опасна Тиква:

— Кой си ти?

„Аз съм Големият Плъх, Който Живее Под Земята.“

— Ти? Наистина? Аз си мислех… много за теб.

В стената имаше дупка и от нея просветваше сиянието на запалена клечка. Усещайки натиска на плъховете зад себе си, Морис се промуши през отвора.

Навсякъде имаше големи плъхове — по пода, по сандъци, вкопчени в стените. И в средата — кръг светлина от изгоряла наполовина клечка, крепена нависоко от треперещата Праскови. Опасна Тиква стоеше малко пред нея, взирайки се в купчина сандъци и чували.

Праскови рязко се извърна, а пламъкът на клечката се разтегли и затрепка. Най-близкостоящите плъхове отскочиха, предизвиквайки вълна от отстъпващи тела.

— Морис? — изписка Праскови.

„Котката няма да помръдне“ — заяви гласът на Паяк.

Морис се опита, но лапите не му се подчиняваха.

„Мирувай, КОТКО! Или ще заповядам на дробовете ти да спрат. Виждате ли, плъхчета? Даже котка ми се покорява!“

— Да. Виждам, че имаш власт — отвърна Опасна Тиква, миниатюрен в кръга светлина.

„Умно плъхче. Чух те да говориш на другите. Ти разбираш истината: Знаеш, че ставаме силни, когато срещнем тъмнината лице в лице. Знаеш за тъмнината пред нас и за тъмнината зад очите ни. Знаеш, че си сътрудничим или загиваме. Вие ще… СЪТРУДНИЧИТЕ ли?“

— Да сътрудничим? — Морис сбърчи нос. — Като тия плъхове тук, които надушвам? Те миришат на… силни и тъпи.

„Но силните оцеляват. Те се изплъзват от плъхоловците и прегризват клетките си. И също като теб идват при мен. Колкото до умовете им… аз мога да мисля за всички.“

— Аз, уви, не съм силен — предпазливо се намеси Опасна Тиква.

„Ти имаш интересен ум. И също се стремиш към господството на плъховете.“

— Господство? — сепна се Опасна Тиква. — Стремя се?

„Сигурно вече ти е ясно, че на този свят има раса, която краде, убива, разпространява болести и разваля онова, което не може да използва.“

— Да — съгласи се Опасна Тиква. — Това е очевидно. Нарича се човечество.

„Браво. Виждаш ли моите чудесни плъхове? След няколко часа глупавият свирач ще се появи и ще засвири с глупавата си свирка и, да, моите плъхове ще заприпкат след него извън града. Знаеш ли как свирачите убиват плъхове?“

— Не.

„Отвеждат ги в реката, където… слушаш ли?… Където всички се издавят!“

— Но плъховете са добри плувци — възрази Опасна Тиква.

„Точно така! Никога не вярвай на плъхоловци! Пазят си хляба за утре. Но хората обичат да вярват на приказки! Предпочитат да вярват на приказки, отколкото на истината! Но ние, ние сме ПЛЪХОВЕ! И моите плъхове ще плуват, повярвай ми. Големи плъхове, различни плъхове, плъхове, които оцеляват, плъхове с част от моето съзнание. И те ще се разселват от град на град и тогава ще настъпи погром, какъвто хората не могат и да си представят! За всеки капан ще им го върнем хилядократно! Хората са ни изтезавали, тровили и убивали и всичко това сега е олицетворено в мен и ще има ОТМЪЩЕНИЕ.“

— Олицетворено в теб. Да, струва ми се, че започвам да разбирам — промълви Опасна Тиква.

Зад себе си долови пращене и взрив от светлина. Праскови бе запалила втората клечка от гаснещия, мъждукащ пламък на първата. Кръгът от плъхове, които се примъкваха към тях, отново се люшна назад.

„Още две клечки — обади се Паяк. — А после, плъхчета, така или иначе сте мои.“

— Искам да видя с кого говоря — твърдо заяви Опасна Тиква.

„Ти си сляпо, бяло плъхче. През розовите ти очи виждам само мъгла.“

— Вижда се повече, отколкото си мислиш — каза Опасна Тиква. — И ако си, както казваш, Големият Плъх… тогава ми се покажи. Носът никога не лъже.

Разнесе се дращене и Паяк излезе от сенките.

На Морис му се стори като група плъхове — плъхове, които пролазиха по сандъците, но някак плавно, като че ли краката им се движеха по една команда. Като изпълзяха в светлината на върха на един чувал, той видя, че опашките им бяха усукани в един голям грозен възел. И всички плъхове бяха слепи. Когато гласът на Паяк прокънтя в главата му, осемте плъха се изопнаха и натегнаха възела.

„Кажи ми истината, бяло плъхче. Виждаш ли ме? Приближи се! Да, виждаш ме, през своето перде. Виждаш ме. Хората ме направиха за развлечение! Овържи накуп опашките на плъховете и само гледай как се дърпат! Но аз не се дърпах. Заедно ние сме силни! Една глава си е една глава, две глави са две глави, но три глави мислят колкото за четири, а четири глави — колкото за осем, а пък осем глави… са едно цяло — едно съзнание по-силно от осем такива. Моето време наближава. Глупавите хора карат плъховете да се бият, при което силните оцеляват, а после и те се бият, а най-силните от силните оцеляват… и скоро клетките ще се отворят и хората ще разберат наистина какво значи «напаст»! Виждаш ли глупавата котка? Иска да помогне, но толкова лесно я контролирам! Никое съзнание не може да ме надвие. Но ти… ти си интересен. Имаш съзнание като моето, съзнание, което мисли за много плъхове, не само за един. Ние се стремим към едно и също. Ние имаме планове. Ние искаме победата на плъховете. Присъедини се към нас. Заедно ние ще бъдем… СИЛНИ.“

Настъпи дълга пауза. Прекалено дълга, помисли си Морис. Най-накрая Опасна Тиква отвърна:

— Предложението ти е… интригуващо.

Праскови ахна, но той продължи с тих глас:

— Светът е голям и опасен, действително. А ние сме слаби и аз съм уморен. Заедно можем да бъдем силни.

„Така е.“

— Но какво би казал за онези, които не са силни?

„Слабите са храна. Винаги е било така!“

— О! — промълви Опасна Тиква. — Винаги е било така. Почна да ми се разяснява.

— Не го слушай! — изсъска Праскови. — Обърква ти мозъка!

— Напротив, мозъкът ми работи перфектно, благодаря ти — все така спокойно каза той. — Да, предложението е примамливо. И заедно ще управляваме света на плъховете, така ли?

„Ще си… сътрудничим.“

А Морис отстрани си помисли: „Да, бе, точно така. Вие сътрудничите, те управляват. Няма начин да се вържеш на това!“

Но Опасна Тиква отвърна:

— Да си сътрудничим. Да. И заедно можем да спретнем на хората такава война, че ум да им зайде. Изкусително. Много изкусително. Разбира се, милиони плъхове ще умрат…

„Те и без това си мрат.“

— Ммм, да. Да. Да, така е. А този тук — Опасна Тиква внезапно протегна лапа към един от големите плъхове, хипнотизирани от пламъка, — можеш ли да ми кажеш какво мисли той по въпроса?

Паяк, изглежда, се изненада: „Мисли? Защо да мисли? Това е плъх!“

— О! Вече ми е ясно. Но няма да стане.

„Няма да стане?“

Опасна Тиква вдигна глава.

— Понеже, разбираш ли, ти просто мислиш вместо много плъхове. Но не мислиш за тях. Нито пък си, каквото и да разправяш, Големият Плъх. Всяка твоя дума е лъжа. Ако има Голям Плъх, а се надявам да има, той не би говорил за война и смърт. Той би олицетворявал най-доброто от онова, което можем да бъдем, а не най-лошото от нас. Не, няма да се присъединя към теб, измамнико от тъмнината. Предпочитам нашия път. Понякога сме глупави и слаби. Но заедно ние сме силни. Ти имаш планове за плъховете? Е, аз имам мечти за тях.

Паяк се надигна, треперейки. Гласът му закънтя в съзнанието на Морис:

„О, значи се мислиш за добър плъх? Но добър плъх е този, който краде по най-много! Смяташ, че добрият плъх е плъх с дрешка, нали, малко човече с козина! О, да, знам за глупавата, преглупава книга! Предател! Предател на плъхове! Ще усетиш ли моята… БОЛКА?“

Морис я усети. Беше като струя нажежен до червено въздух, оставяща главата му пълна с пара. Той позна това усещане. Така се бе чувствал, преди да се промени. Просто котка. Хитра котка, но нищо повече от котка.

„Предизвикваш ли ме? — изкрещя Паяк на превитата фигурка на Опасна Тиква. — Когато аз съм всичко, което наистина е ПЛЪХ? Аз съм мръсното и тъмното! Аз съм трополенето под пода, шумоленето в стените! Аз съм онова, което подкопава основите и плячкосва! Аз съм сбор от всичко, което отричаш! Аз съм истинският ти облик! Ще ми се ПОДЧИНИШ ЛИ?“

— Никога — процеди Опасна Тиква. — Ти си само мрак, нищо повече.

„Почувствай БОЛКАТА МИ!“

Морис бе повече от котка, знаеше го. Знаеше, че светът е голям и сложен и изисква доста повече от помайване дали следващото ядене ще бъде бръмбари или пилешки кълки. Светът бе огромен, труден и пълен с изумителни неща и…

… нажежения до червено пламък на този ужасен глас сваряваше мозъка му. Спомените му се разплитаха и изветряваха в тъмнината. Всички останали гласчета, не ужасният глас, а Морисовите гласчета, онези, които го гризяха, спореха помежду си и му натякваха, че постъпва зле или може да бъде по-добър, изтъняваха…

И при все това Опасна Тиква стоеше там, мъничък и потреперващ, взиращ се нагоре в тъмното.

— Да — отрони Опасна Тиква. — Чувствам болката.

„Ти не си нищо повече от плъх. Дребен плъх. А аз съм самата СЪЩНОСТ на плъхщината. Признай го, дребно сляпо плъхче, дребно сляпо галено плъхче.“

Опасна Тиква се олюля и Морис го чу да казва:

— Няма. И не съм толкова сляп, че да не виждам тъмнината.

Морис подуши и осъзна, че Опасна Тиква се бе подмокрил от ужас. Но въпреки това дребничкият плъх не помръдваше.

„О, да — зашушна Паяк. — И можеш да контролираш тъмнината, а? Ти каза това на едно плъхче. Можеш да се научиш да контролираш тъмнината.“

— Аз съм плъх — прошепна Опасна Тиква. — Но не съм вредител.

„ВРЕДИТЕЛ?“

— Някога бяхме просто едно от всичките цвъртящи неща в гората — каза той. — А после хората си направиха хамбари и килери, пълни с храна. Разбира се, взимахме, каквото можехме. И така, обявиха ни за вредители, слагаха капани, заляха ни с отрова и някак си от цялата тази злочестина си се появил ти. Но ти не си отговор. Ти си просто поредната лошотия на хората. Предлагаш на плъховете единствено още болка. Имаш способности, които ти позволяват да влизаш в главите на хората, когато са уморени, изглупели или разстроени. И сега си в моята.

„Да. О, да!“

— Но аз все още стоя тук — продължи Опасна Тиква. — Сега, когато те подуших, мога да те измеря с поглед. Въпреки че тялото ми трепери, мога да опазя свободна волята си. Усещам как обикаляш из главата ми, разбираш ли, но вече всички врати са затворени за теб. Мога да контролирам тъмнината вътре, където всъщност е цялата тъмнина. Ти ми показа, че съм нещо повече от плъх. Ако не съм повече от плъх, тогава съм нищо.

Многото глави на Паяк се завъртяха насам-натам. От ума на Морис сега не бе останало кой знае какво годно за анализ, но му се стори, че царят-плъх се опитваше да стигне до заключение.

Отговорът му дойде с рев:

„ТОГАВА БЪДИ НИЩО!“

Кийт примигна. Ръката му беше на резето на една от клетките с плъхове.

Плъховете го наблюдаваха. Всички застинали в една поза, до един вперили поглед в пръстите му. Стотици плъхове. Изглеждаха… гладни.

— Чу ли нещо? — стресна се Злобина.

Той свали ръката си много внимателно и отстъпи няколко крачки назад.

— Защо ги пускаме тия навън? — измърмори. — Беше… сякаш сънувах…

— Не знам. Ти си спецът по плъховете.

— Но ние се разбрахме да ги пуснем.

— Аз… то беше… имах чувството, че…

— Царете на плъховете не могат да говорят на хора, нали? — смути се Кийт. — Онова нещо на нас ли говореше?

— Но това е истинският живот — възрази момичето.

— Мислех, че е приключение — заяде се Кийт.

— По дяволите! Забравих — възкликна Злобина. — Какво правят тия?

Плъховете сякаш се топяха. Вече не бяха изправени нащрек статуи. Нещо като паническа вълна се пръсна сред тях отново.

А в следващия миг други плъхове наизскачаха от стените, стрелкайки се бясно по пода. Те бяха много по-големи от онези в клетките. Един от тях захапа Кийт за глезена и той го изрита.

— Опитай се да стъпваш върху тях, но не загубвай равновесие, каквото и да става! — извика той. — Тези не са приятелски!

— Да газя по тях? — възмути се Злобина. — Пфу!

— Искаш да кажеш, че в чантата си нямаш нищо за защита от плъхове? Влизаш в бърлога на плъхоловци! Имаш куп неща за пирати, бандити и крадци!

— Да, но никога не е писана книга за приключения в мазета на плъхоловци! — развика се тя. — Оу! Един ми е на врата! Един ми е на врата! И ето още един! — Панически се наведе да отръска плъховете и залитна назад, когато един й скочи на лицето.

Кийт я сграбчи за ръката.

— Не падай! Ще обезумеят, ако паднеш! Опитай се да стигнеш до вратата!

— Толкова са бързи! — изпъшка Злобина. — А сега и друг на косата ми…

— Не шавай, тъпачке! — рече глас в ухото й. — Хич не ми шавай, или ще те захапя!

Последва драскане от лапи, свистене и един плъх се срути точно пред нея. След миг втори тупна на рамото й и се изхлузи надолу.

— Добре! — обади се гласът откъм тила й. — Сега не шавай, не гази по никой и се разкарай от тук!

— Какво беше това! — изсъска Злобина, като усети нещото да се спуска по роклята й.

— Струва ми се, че е онази, която наричат Големи Икономии — отвърна Кийт. — Ето го, Кланът пристига!

В помещението все още прииждаха плъхове, но тези се движеха различно. Придържаха се заедно и се разтеглиха в редица, която бавно се придвижваше напред. Нападнеше ли я вражески плъх, редицата бързо се сключваше около него като юмрук, а когато се отвореше, плъхът бе мъртъв.

Едва когато оцелелите плъхове почувстваха ужаса на своите събратя и се опитаха да избягат от помещението, фронтовата редица се разкъса, за да формира двойки от плъхове, които ужасно целенасочено преследваха един след друг щуращите се врагове и ги сваляха със смъртоносна захапка.

А после, секунди след началото й, битката приключи. Цвъртенето на неколцина избягали късметлии заглъхна в стените.

Сред плъховете от Клана се разнесе нестройно ликуване — ликуване, което говореше: „Още съм жив! След всичко това!“

— Загар? — извика Кийт. — Какво се е случило с теб?

Загар се изправи и посочи с лапа вратата на другия край на мазето.

— Ако искаш да помогнеш, отвори онази врата! По-живо! — изкомандва той, след което се впусна в един канал, следван от останалите от отряда. Един от тях подтичваше с танцови стъпки.

Глава 11

Из „Г-н Бънзи има приключение“

Царят на плъховете изпадна в бяс.

Околните плъхове впиха нокти в главите си, Праскови изпищя и залитна назад, а последната догаряща клечка излетя от ръката й.

Но нещо от Морис оцеля в този тътен, в този ураган от мисли. Някаква миниатюрна частица се скри зад една мозъчна клетка и затрепери, докато остатъкът от Морис се разпиляваше на всички страни. Мисли се откъсваха и изчезваха във вихъра. Вече нямаше реч, нямаше размисъл, нямаше поглед към света като нещо там навън… слоеве от съзнанието му изтичаха на потоци, докато напорът оголваше до капка всичко, което той възприемаше като лично аз, оставяйки само мозъка на котка. Хитра котка, но все пак… просто котка.

Нищо, освен котка. Целият път обратно до гората и пещерата, зъбите и ноктите…

Просто котка.

А ако може за нещо да се вярва на една котка, то е, че е котка.

Котката примигна. Беше объркана и ядосана. Ушите й прилепнаха назад. Очите й присветнаха в зелено.

Не можеше да мисли. И не мислеше. Сега действаше по инстинкт, по силата на нещо отвътре, точно на нивото на кипящата й кръв.

Беше котка, а там имаше нещо мърдащо и цвъртящо, пък онова, което котките правят с мърдащи цвъртящи неща, е следното: скачат…

Царят на плъховете се метна в отговор. Зъби се впиха в котката; погълна я кълбо от разярени плъхове, което с вой се затъркаля по пода. Надойдоха още плъхове — плъхове, които можеха да убият и куче… но сега, в този момент, тази котка беше способна да повали и вълк.

Тя не забеляза запращелите в сламата пламъчета от падналата клечка. Не се впусна след другите плъхове, напускащи панически строя. Не обърна внимание на сгъстяващия се дим.

Това, което искаше, е да убива.

Дълбоко в нея една тъмна река се бе заприщила с времето. Прекалено дълго бе сдържала инстинкта и раздразнението си, докато малки цвъртящи същества подтичваха около нея. Бе жадувала да скача, да хапе и да убива. Бе жадувала да бъде нормална котка. А сега тази река се отприщи и толкова много натрупано настървение, злост и ожесточение течеше през вените на Морис, че искреше от ноктите му.

И докато котката се търкаляше, драскаше и хапеше, с треперлив гласец точно иззад невзрачния й мозък последната миниатюрна частица, която все още бе Морис, а не обезумял за кръв маниак каза: „Сега! Захапи тук!“

Зъби и нокти се впиха във възела от осем усукани опашки и го разкъсаха.

Миниатюрната частица от онова, която някога бе личното аз на Морис, чу да заглъхва профучаваща мисъл.

„Нееее… еее… ее… е…“

А след нея остана помещение, пълно с плъхове — просто плъхове, нищо повече от плъхове, напиращи да избягат от една бясна, плюеща, ръмжаща, кръвожадна котка, която си наваксваше котещината. Тя дереше и хапеше, разкъсваше и вършееше и се извърна към дребно бяло плъхче, което не бе помръднало през цялата битка. Тя замахна с нокти…

Опасна Тиква изпищя:

— Морис!

Вратата изпука веднъж, а после пак, когато ботушът на Кийт отново я тресна. На третия удар дървото се разцепи и разхвърча.

В другия край на мазето се изправяше огнена стена. Пламъците бяха тъмни и зли, колкото плътен дим, толкова и огън. Кланът се провираше през решетката и заставаше от двете й страни, зяпайки огъня.

— О, не! Хайде, зад оная врата има кофи! — извика Кийт.

— Но… — започна Злобина.

— Трябва! Бързо! Това е работа за големи хора!

Пламъците съскаха и пращяха. Навред бе покрито с мъртви, горящи или въргалящи се по пода извън пламъците плъхове. На места бяха само части от мъртви плъхове.

— Какво е станало тук? — обади се Загар.

— Май че битка, н’чалство — отвърна Сардини, душейки телата.

— Можем ли да заобиколим?

— Твърде жежко е, шефе. Извинявай, ама ние… това не е ли Праскови?

Беше се проснала близо до пламъците, мънкайки си нещо и покрита с кал. Загар се приведе над нея. Праскови отвори очи с мътен поглед.

— Добре ли си, Праскови? Какво стана с Опасна Тиква?

Сардини безмълвно потупа Загар по рамото и кимна.

От огъня излизаше една сянка…

Пристъпваше бавно между стените от пламък. От нажежения въздух за миг изглеждаше огромна, като чудовище, надигащо се от пещера, а после стана… просто котка. От козината й се кълбеше дим. Което не димеше, бе спечено от кал. Едното й око бе затворено. След себе си оставяше следа от кръв и с всяка стъпка по малко се срутваше.

В устата си имаше фъндъче бяла козина.

Тя наближи Загар и го подмина, без да го погледне. През цялото време ръмжеше тихо и гърлено.

— Това Морис ли е? — прошепна Сардини.

— Онова в устата му е Опасна Тиква! — извика Загар. — Спрете тази котка!

Но Морис бе спрял сам, обърна се, легна с изпружени лапи и мътно изгледа плъховете.

А после внимателно пусна фъндъчето на пода. Побутна го веднъж-дваж да пробва дали ще помръдне. Бавно примигна, като видя, че нищо не става. Изглеждаше недоумяващ, някак на бавни обороти. Отвори уста да се прозее и от нея излезе дим. После положи глава на пода и умря.

Светът изглеждаше на Морис изпълнен с призрачна светлина, като на развиделяване, когато могат да се различат предметите, но не и цветовете.

Той стана и започна да се ближе. Наоколо бавно, много бавно, тичаха плъхове и хора. Те не го интересуваха особено. Каквото и да си мислеха, че трябва да направят, го правеха. Макар и някак тиха и призрачна, навред цареше суматоха, а той не участваше в нея. Това му се стори доста приемливо. И окото му не смъдеше, и кожата му не пареше, а и лапите му не бяха разранени, което си беше голямо подобрение на нещата, особено както стояха в последно време.

Като се замисли за това сега, не беше съвсем сигурен какво се бе случило в последно време. Очевидно някакво кошмарно злощастие. До него лежеше нещо с Морисова форма, като триизмерна сянка. Той се вторачи в него и се обърна едва когато в този беззвучен призрачен свят дочу шум.

Идваше откъм стената. Малка фигурка крачеше по пода към купчинката, която представляваше Опасна Тиква. На ръст бе колкото плъх, но доста по-солиден, и за разлика от всички плъхове, които бе виждал, носеше черен плащ.

„Плъх в дрехи“ — помисли си той. Но този не беше от книжките за господин Бънзи. Изпод качулката на плаща стърчеше костеливата муцуна на череп на плъх. И бе нарамил малка коса през рамо.

Останалите плъхове и хората, които се щураха напред-назад с кофи, не му обърнаха никакво внимание. Някои дори минаваха право през него. Плъхът и Морис сякаш бяха в отделен, техен си свят.

„Това е Костеливият Плъх — осъзна Морис. — Мрачният Пискун. Дошъл е за Опасна Тиква. След всичко, което преживях? Тая няма да я бъде!“ Той скочи във въздуха и се приземи върху Костеливия Плъх. Малката коса се плъзна по пода.

— Окей, господинчо, да ти чуем гласеца…

— ЦЪЪРР!

— Ъ-ъ… — запъна се Морис, когато ужасяващото осъзнаване на онова, което бе направил, го застигна.

Една ръка го сграбчи зад врата и го вдигна нагоре и все по-нагоре, а после го завъртя. Той мигновено престана да се съпротивлява.

Държеше го друга, доста по-висока фигура, с човешки ръст, но със същия черен плащ, доста по-голяма коса и определена липса на кожа по лицето. Строго погледнато, всъщност имаше значителна липса на лице. Бяха само кости.

— ВЪЗДЪРЖАЙ СЕ ДА НАПАДАШ СЪДРУЖНИКА МИ, МОРИС — каза Смърт.

— Дасър, господин Смърт, сър! Виноватсър! — бързо изстреля Морис. — Ням’проблемсър!

— НАПОСЛЕДЪК НЕ СЪМ ТЕ ВИЖДАЛ, МОРИС.

— Да, сър — Той леко си отдъхна. — Много внимавах, сър. Гледам в двете посоки, като пресичам улицата и всичко, сър.

— И КОЛКО ТИ ОСТАНАХА СЕГА?

— Шест, сър. Шест. Съвсем сигурно. Съвсем сигурно шест живота, сър.

Смърт, изглежда, се изненада.

— НО ТИ БЕШЕ ПРЕГАЗЕН ОТ КАРУЦА ЕДВА МИНАЛИЯ МЕСЕЦ, НАЛИ?

— Това ли, сър? Само ме закачи, сър. Измъкнах се почти без драскотина, сър.

— ИМЕННО!

— О!

— ТОВА ПРАВИ ПЕТ ЖИВОТА, МОРИС. ДО ДНЕШНОТО ПРИКЛЮЧЕНИЕ. ЗАПОЧНА С ДЕВЕТ.

— Съгласен, сър. Съгласен. — Морис преглътна. Е, добре, би могъл и да се пробва. — И тъй, да кажем, че ми остават три, окей?

— ТРИ? ЩЯХ ДА ТИ ВЗЕМА САМО ЕДИН. НЕ МОЖЕШ ДА ЗАГУБИШ ПОВЕЧЕ ОТ ЕДИН ЖИВОТ НАВЕДНЪЖ ДАЖЕ И ДА СИ КОТКА. ЗНАЧИ ТИ ОСТАВАТ ЧЕТИРИ, МОРИС.

— А аз казвам вземете два, сър — настоятелно рече Морис. — Два от моите и сме квит?

Смърт и Морис се загледаха надолу в тъничкото, сенчесто очертание на Опасна Тиква. Сега около него стояха няколко плъха и се опитваха да го вдигнат.

— СИГУРЕН ЛИ СИ? — запита Смърт. — ВСЕ ПАК ТОЙ Е ПЛЪХ.

— Дасър. Точно тука става сложно, сър.

— НЕ МОЖЕШ ДА ОБЯСНИШ?

— Дасър. Не знам защо, сър. Напоследък всичко беше малко особено, сър.

— ТОВА Е МНОГО НЕКОТЕШКО ЗА ТЕБЕ, МОРИС. ИЗУМЕН СЪМ.

— И аз съм доста шокиран, сър. Само се надявам някой да не разбере, сър.

Смърт свали Морис на пода до тялото му.

— НЕ МИ ОСТАВЯШ ГОЛЯМ ИЗБОР. СМЕТКАТА Е ТОЧНА, МАКАР ЧЕ Е ИЗУМИТЕЛНО. ДОЙДОХМЕ ЗА ДВА И ДВА ЩЕ ВЗЕМЕМ… РАВНОВЕСИЕТО Е ЗАПАЗЕНО.

— Може ли да попитам нещо, сър? — обади се Морис, когато Смърт се обърна да си върви.

— МОЖЕ ДА НЕ ПОЛУЧИШ ОТГОВОР.

— Предполагам, че няма Голяма Котка в Небето, нали?

— УЧУДВАШ МЕ, МОРИС. РАЗБИРА СЕ, ЧЕ НЯМА КОТЕШКИ БОГОВЕ. БИ БИЛО ТВЪРДЕ ПОДОБНО НА… РАБОТА.

Морис кимна. Едно от предимствата да си котка — освен допълнителните животи — бе, че теологията е доста по-опростена.

— Няма да си спомням всичко това, нали, сър? Просто ще ми бъде ужасно неудобно.

— РАЗБИРА СЕ, ЧЕ НЕ, МОРИС…

— Морис?

Цветовете се върнаха в света. Кийт го галеше. Всяка част от Морис пареше или болеше. Как може козина да боли? Чак лапите му пищяха, едното си око чувстваше като бучка лед, а дробовете му бяха целите в огън.

— Мислехме, че си умрял! — възкликна момчето.

— Злобина щеше да те погребва в дъното на двора си! Разправя, че си имала черен воал.

— Къде, в приключенската си чанта ли?

— Разбира се! — възкликна тя. — Представи си, че се озовем на сал в река, пълна с жадни за плът…

— Да, бе, да, благодаря — изръмжа Морис. Въздухът смърдеше на изгоряло дърво и мръсна пара.

— Добре ли си? — Кийт все още изглеждаше разтревожен. — Вече си късметлийска черна котка!

— Ха-ха, да, ха-ха — мрачно отвърна той. Понадигна се с мъка, опитвайки се да огледа. — Мъникът окей ли е?

— Хич го нямаше, също като теб, но като почнаха да го местят, изкашля сума ти гадост. Не е добре, но се оправя.

— Всичко е добре, когато свършва… — захвана Морис, но потрепери. — Не мога да си въртя особено свободно главата.

— Целият си нахапан от плъхове, затова.

— Как изглежда опашката ми?

— О, чудесно. Стои си почти цялата.

— Уф, добре. Е, тогава всичко е добре, когато свършва добре. Край на приключението, време е за чай и кифлички, точно както разправя момичето.

— Не — заяви Кийт. — Все още остава свирачът.

— Не може ли просто да му дадат долар за безпокойството и да му кажат да се разкара?

— Не и Свирачът на плъхове — поклати глава Кийт. — Такива неща не се казват на Свирача на плъхове.

— Гадно парче е, а?

— Не знам. Така изглежда. Но ние имаме план.

Морис изпъшка:

— Вие имате план? Ти си го измислил?

— Аз, Загар и Злобина.

— Давай да чуя чудесния ви план — простена той.

— Ще държим цвъркалата в клетките и гърмян плъх няма да излезе да припка след свирача. Бая глупаво ще изглежда при това, а? — захили се Злобина.

— И това е то? Това е вашият план?

— Мислиш, че няма да подейства? — разтревожи се Кийт. — Злобина казва, че онзи толкова ще се засрами, че ще си тръгне.

— Нищичко не знаете за хората, нали? — въздъхна Морис.

— Какво? Та аз съм човек! — засегна се момичето.

— Е, и? Котките разбират от хора. Налага ни се. Никой друг не може да отваря долапи. Виж какво, дори царят на плъховете имаше по-добър план от този. Един план е добър не тогава, когато някой печели, а когато никой не се смята за загубил. Ясно? Ето какво трябва да направите… не, няма да стане, ще ни трябва много памучна вата…

Злобина размаха чантата с триумфален вид.

— Всъщност — натърти тя — се бях досетила, че ако някога се окажа затворничка в гигантски подводен механичен съд и трябва да запушвам…

— Сега ще кажеш, че имаш много памучна вата, нали така? — прекъсна я с равен глас Морис.

— Да!

— Глупаво от моя страна да се притеснявам, нали? — измърмори той.

Загар заби меча си в калта. Старшите плъхове се бяха събрали около него, но старшинството се бе променило. Сред по-старите плъхове вече имаше и по-млади, всеки с тъмночервено петно на главата, които се блъскаха напред.

Всички бърбореха. Той надушваше облекчението, последвало срещата с Костеливия Плъх, който ги бе подминал, без да се отбие…

— Тишина! — извика той.

Зовът прокънтя като гонг. Всички червени очи се обърнаха към него. Той беше уморен, не можеше да диша нормално и бе потънал в сажди и кръв. Част от кръвта не беше неговата.

— Не е свършило — каза той.

— Но ние току-що…

— Не е свършило! — Загар обходи с поглед кръга. — Не успяхме да хванем всички от ония големите плъхове, истинските бойци. — Той се задъха. — Всаламура, вземи двайсет плъха и се върни да помагаш да пазят яслите. Големи Икономии и по-възрастните женски са вече там и ще разкъсат всеки нападател на парчета, но искам да съм сигурен.

За момент Всаламура впи поглед в Загар.

— Не виждам защо ти…

— Действай!

Всаламура се сгърби бързешком, махна на плъховете зад себе си и се отдалечи на бегом.

Загар огледа останалите. Когато погледът му се спираше на тях, някои отстъпваха, сякаш беше пламък.

— Ще формираме два отряда — каза. — Всички от Клана, които можем да заделим от охраната, ще се групират в отряди. Във всеки отряд да има поне по един капанджия! Вземете си огън! И някои от младите плъхове да се включат като бързоходци, така че да поддържате връзка! Не припарвайте до клетките, онези клети създания могат и да почакат! Но ще действате във всички тунели, във всяко едно от тия мазета, дупки и ъгли! И ако срещнете чужд плъх, и той се сведе, вземете го в плен! Но ако се опита да се бие — а големите ще се опитат, понеже те друго не знаят — тогава ще го убиете! Изгорете го или го нахапете до смърт! Умъртвете го! Чувате ли ме?

Разнесе се утвърдително мърморене.

— Казах чувате ли ме?

Този път му отвърна рев.

— Добре! И ще вървим все по-напред и по-напред, докато направим тези тунели безопасни от край до край! А после ще го направим пак! Докато тези тунели станат наши! Защото… — Загар сграбчи меча си, но се опря на него за момент да поеме дъх и когато отново заговори, бе почти шепнешком — защото сега сме в сърцето на Тъмната Гора и сме открили Тъмната Гора в сърцата си и… тази нощ… ние сме нещо… страховито. — Той отново пое дъх и следващите му думи бяха дочути само от най-близкостоящите плъхове. — И няма къде другаде да отидем.

Бе утро. Сержант Двуточкин, който представляваше половината от градската щатна Стража (и то по-голямата половина), се събуди със сумтене в малката караулка до главните порти.

Облече се, леко залитайки, и заплакна лицето си в каменната мивка, примигвайки срещу отражението си в парчето огледало, висящо на стената.

Той спря. Звукът бе слаб, но неистово скърцащ, а после малката решетка на сифона се отмести и оттам изскочи плъх. Беше голям и сив и притича по ръката му, преди да скочи на пода.

Със стичащи се по лицето му вадички сержант Двуточкин се облещи в смътна почуда, когато три по-дребни плъха се изстреляха от тръбата и се впуснаха след големия. Насред пода той се обърна да ги нападне, но плъхчетата му се нахвърлиха едновременно от три страни. Не изглеждаше като битка. По-скоро, помисли си сержантът, приличаше на екзекуция…

В стената имаше стара миша дупка. Две от плъхчетата завлякоха тялото в нея, дърпайки го за опашката. Но третото поспря при дупката и се обърна, застанало на задни лапи.

Сержантът почувства, че се е вгледало в него. Нямаше вид на животно, взиращо се да разбере дали човекът представлява опасност. Не изглеждаше уплашено, а просто любопитно. Имаше някакво червено петно на главата си.

Плъхчето му махна за поздрав. Определено беше поздрав, макар и мигновен. А после всички плъхове изчезнаха.

Сержантът постоя известно време зяпнал в дупката, а от брадичката му продължаваше да капе вода.

И чу пеенето. Носеше се откъм сифона на мивката с провлачено ехо, като че идваше доста отдалеч; един глас подаваше лайтмотива, а хор от гласове му отвръщаха:

Бием песове и котки с плам…

… не мож’ ни хвана ни един капан!

Няма чума, ни бълхи за мен…

… отрова пием, сирене крадем!

Беж далеч и не се меши…

… че ще отровим чая ти!

Тук във бой ако ще да мрем…

… НИВГА НЯМА ДА СЕ ОМЕТЕМ!

Звукът заглъхна. Сержант Двуточкин примигна и се втренчи в бутилката бира, която беше изпил снощи. Става му самотно на човек, когато е на нощна смяна. Пък и не че някой беше тръгнал да напада Кански Мекиц все пак. Нямаше нищо за крадене.

Но май нямаше да е зле да не споменава за това пред никого. Сигурно не се беше случило. Сигурно беше само бутилка кофти бира…

Вратата на караулката се отвори и ефрейтор Копчеф пристъпи вътре.

— Д’брутро, сержант! Това е то… какво става с теб?

— Нищо, ефрейтор! — бързо отвърна Двуточкин, бършейки лице. — Съвсем нищо странно не съм видял! Защо стоиш така? Време е да се отваря портата, ефрейтор!

Стражите излязоха и избутаха вратите на градската порта, а слънчевата светлина се изсипа през тях.

Заедно с една дълга, дълга сянка.

„О, по дяволите — каза си сержант Двуточкин. — Май наистина ще е кофти ден…“

Конникът ги подмина, без да ги погледне, и се насочи към градския площад. Стражите забързаха след него. Не се предполагаше да бъдат пренебрегвани при положение, че са въоръжени.

— Стой, каква работа имаш тук? — извика ефрейтор Копчеф, но му се наложи да подтичва, за да се изравни с коня. Ездачът бе облечен в бяло и черно, като сврака.

Той не отвърна, а само се подхили под мустак.

— Добре, де, може и да нямаш някаква конкретна работа, но нищо не ти струва само да кажеш кой си, нали? — поомекна ефрейтор Копчеф, който не бе заинтересован да си създава проблеми.

Ездачът го изгледа изотгоре и продължи напред.

Сержант Двуточкин забеляза през портите да влиза малка закрита каручка, теглена от магаре, до което вървеше един старец. „Ти си сержант“ — каза си той, което значеше, че получава повече от ефрейтора, което пък значеше, че мисли по-скъпоплатени мисли. А в случая именно: не бяха длъжни да проверяват всеки, влизащ през портата, нали? Особено ако бяха заети. Трябваше безразборно да подбират хората. А като ще подбират безразборно, бе добра идея безразборно да се спрат на дребен старец, който изглеждаше достатъчно дребен и достатъчно стар да се уплаши от доста мърлява униформа с ръждива ризница.

— Стой!

— Бре, бре! Как ли не! Внимавай с магарето, че доста гадно хапе, като се подплаши. Не че ми пука.

— Да не се опитваш да покажеш неуважение към закона? — наду се сержант Двуточкин.

— Е, не се опитвам да го прикрия, господинчо. Ако нещо не ти се нрави, обърни се към шефа ми. Онзи там на коня. Големият кон.

Черно-белият странник бе слязъл до чешмата в центъра на площада и отваряше една от дисагите си.

— Ей сега ще отида да си поговоря с него, какво пък? — отвърна сержантът.

Докато стигне до странника, вървейки колкото се може по-бавно, мъжът бе подпрял едно огледалце на чешмата и се бръснеше. Ефрейтор Копчеф стоеше и го гледаше. Бяха му дали да държи коня.

— Защо не си го арестувал? — прошепна той на ефрейтора.

— Какво, за нелегално бръснене? Иди ти го арестувай, старши!

Сержант Двуточкин се прокашля. Няколко от местните ранобудници вече го зяпаха.

— Ъ-ъ… виж сега, приятел, сигурен съм, че не искаше да…

Мъжът се изправи и им метна поглед, от който и двамата отстъпиха крачка. Той се протегна и освободи ремъка, пристягащ дебел кожен вързоп зад седлото.

Вързопът се размота. Ефрейтор Копчеф подсвирна. По цялата му дължина, придържани от каишки, бяха наредени десетки свирки. Те проблясваха на утринното слънце.

— О, ти си свира… — започна сержантът, но онзи отново се обърна към огледалото и каза, сякаш на собственото си отражение:

— Къде тук човек може да си вземе закуска?

— О, ако е за закуска, то госпожа Блъскова от „Цветната зелка“ ще…

— Наденици — каза свирачът, все още бръснейки се. — Препечени от едната страна. Три. Тук. Десет минути. Къде е кметът?

— Ако хванеш тая улица и свиеш на първата вляво…

— Докарай го.

— Ей, не можеш… — запени се сержантът, но ефрейтор Копчеф го хвана за ръкава и го дръпна встрани.

— Това е Свирачът! — зашепна той. — Не се спори със Свирача! Не си ли чувал за него? Ако изсвири една там нота на свирката си, ще ти окапят краката!

— Какво, като от чума?

— Разправят, че в Свинскичешенц съветът не му платил и той надул специалната си свирка, отвел всички деца в планините и вече никога не ги видели!

— Добре, как мислиш, дали ще го направи и тук? Ще стане доста по-спокойно.

— Ха! Чувал ли си изобщо за онова място в Клач? Наели го да ги отърве от напастта от мимове, а като не му платили, накарал цялата градска стража да затанцува към реката и да се издави!

— Не думай! Вярно ли? Дяволът му неден!

— Взима по триста долара, известно ли ти е това?

— Триста долара!

— Зат’ва на хората не им се плаща — заклати глава ефрейтор Копчеф.

— Чакай, чакай… как ще има напаст от мимове?

— О, било ужасно, така дочух. Хората изобщо не смеели да излязат по улиците.

— Имаш предвид ония с белите лица, онуй ми ти кълчене…

— Именно. Ужасно. Освен това, като се събудих, един плъх танцуваше по тоалетката ми. Тап-та-дап, тап-та-дап, тап.

— Странно. — Сержант Двуточкин изгледа ефрейтора си с особен поглед.

— И си тананикаше: „Няма нищо по-прекрасно от шоу бизнеса.“ На т’ва му викам повече от странно!

— Не, исках да кажа странно, че имаш тоалетка. Та ти дори не си женен!

— Не се бъркай, където не ти е работа, старши.

— Има ли си огледало?

— Стига се занася, старши! Иди за наденичките, пък аз ще извикам кмета.

— Не, Копчеф. Ти иди за наденичките, а аз ще извикам кмета, щото кметът се раздава, а госпожа Блъскова ще иска да й се плати.

Когато сержантът пристигна, кметът вече бе станал и обикаляше из къщата с тревожен вид. И стана още по-тревожен, като видя сержанта.

— Какво е направила този път? — посрещна го той.

— Сър? — стресна се сержантът. Така казано, „сър“ означаваше „за какво говорите?“.

— Злобина цяла нощ я няма — оплака се кметът.

— Мислите, че може да й се е случило нещо, сър?

— Не, мисля, че тя може да се е случила на някого, човече! Помниш ли миналия месец? Когато беше проследила Мистериозния конник без глава?

— Е, трябва да признаете, че беше конник, сър.

— Вярно. А също така и нисичък мъж с много висока яка. Освен това беше главният бирник от Минц. Все още получавам официални жалби по въпроса! Бирниците по принцип не обичат от дърветата да им се срутват момиченца! Пък и през септември стана оная работа със, със…

— Мистерията с Вятърната мелница на контрабандиста, сър — извърна поглед сержантът.

— Който се оказа г-н Вогел, градският писар, който бил там заедно с г-жа Шуман, жената на обущаря, просто поради взаимния им интерес към изучаване навиците на забулените сови…

— … пък г-н Вогел, понеже ги съдрал на един пирон, бил без панталони… — вметна сержантът, без да гледа към кмета.

— … които г-жа Шуман била тъй любезна да зашие вместо него — каза кметът.

— На лунна светлина — додаде сержантът.

— Тя е надарена с много добро зрение! — сопна се кметът. — И не заслужаваше да бъде вързана и развеждана с г-н Вогел, който в резултат от това сериозно настина! Получих оплаквания от него и от нея, и от г-жа Вогел, и от г-н Шуман, и от г-н Вогел, след като г-н Шуман отишъл в дома му и го халосал с калъп, и от г-жа Шуман, след като г-жа Вогел я нарекла…

— Какво скалъпил, сър?

— Моля?

— Отишъл в дома му и скалъпил какво?

— Калъп, човече! Нещо като дървено стъпало, което обущарите ползват, като правят обувки! Бог знае какво прави Злобина този път!

— Предполагам, че ще разберем, като чуем трясъка, сър.

— А ти за какво ме търсеше, сержант?

— Свирачът на плъхове е тук, сър.

Кметът пребледня:

— Вече?

— Дасър. Бръсне се на чешмата.

— Къде ми е официалното огърлие? Официалната мантия? Официалната шапка? Бързо, човече, помогни ми!

— Май е от ония, вманиачените бръсначи, сър — сержантът заприпка подир кмета от стая в стая.

— Горе в Клоц кметът се забавил прекалено дълго, свирачът надул свирката си и го превърнал в язовец! — Той отвори със замах един долап. — А, ето ги… помогни ми да ги намъкна, а?

Когато, останали без дъх, пристигнаха на градския площад, свирачът седеше на една пейка, заобиколен на безопасно разстояние от огромна тълпа. Той оглеждаше половин наденица, набодена на вилица. Ефрейтор Копчеф стоеше до него като ученик, току-що предал отвратително домашно и чакащ да му кажат колко зле е всъщност.

— И на това му викате…

— Наденичка, сър — смотолеви ефрейтор Копчеф.

— Това ли имате за наденичка тук, а? — Тълпата ахна. Кански Мекиц много се гордееше с традиционните си мишешко-свински наденички.

— Дасър — преглътна ефрейтор Копчеф.

— Изумително. — Свирачът вдигна очи към кмета. — А ти си…

— Аз съм кметът на този град и…

Свирачът вдигна ръка и кимна към стареца, който седеше на каруцата си широко ухилен.

— Агентът ми ще се оправи с теб. — Хвърли наденицата, качи крака на другия край на пейката, дръпна шапката над очите си и легна.

Кметът почервеня. Сержант Двуточкин се наведе към него и прошепна:

— Не забравяйте язовеца, сър!

— А… да… — Кметът събра малкото си останало достойнство и отиде до каруцата. — Вярвам, че таксата за прогонване на плъхове от града ще е триста долара?

— Тогава сигур’ на всичко вярваш. — Старецът заби нос в тетрадката на коляното си. — Да видим… такса за повикване… плюс горница, понеже е Денят на Свети Продинц… плюс налог за свирката… като че е средно голям град, тъй излиза още… износване и похабяване на каруцата… пътни разходи по долар на километър… други разходи, данъци, начисления… — Той вдигна поглед. — Виж какво, ще закръглим на хиляда долара, окей?

— Хиляда долара! Нямаме хиляда долара! Това е безобра…

— Язовеца, сър! — изшептя сержант Двуточкин. — Не можете да платите?

— Нямаме толкова пари! Трябваше да дадем сума средства, за да внесем храна!

— Нямате никакви пари?

— Не и такива суми, не!

Старецът се почеса по брадата.

— Хмм. Усещам как ще стане сложничко, понеже… да видим… — Задращи в тетрадката си и след малко вдигна глава. — Дотук ни дължите четиристотин шейсет и седем долара и деветнайсет пенса за повикване, пътни и разни други.

— Какво? Та той и нота не е изсвирил!

— Да, ама е готов да го направи — натърти старецът. — Били сме целия тоя път. Не можете да платите? Е, малко кофти работа, както се вика. Гледай сега, той трябва да отведе нещо от града. Иначе ще тръгнат приказки и никой няма да го зачита за нищо, а ако не те зачитат, какво си? Ако един свирач няма уважение, то той е…

— … боклук — обади се глас. — Мисля, че е боклук.

Свирачът повдигна периферията на шапката си. Тълпата пред Кийт бързо се разцепи.

— Ами-и? — проточи свирачът.

— Не вярвам да примами дори един плъх — продължи момчето. — Той е просто надут измамник. Ха, на бас, че мога да изкарам повече плъхове от него.

Част от хората в тълпата започнаха да се измъкват. Никой не искаше да е наблизо, когато свирачът си изпуснеше нервите.

Мъжът свали крака на земята и избута шапката на главата си.

— Свирач ли си, хлапе? — снизходително попита.

Кийт предизвикателно вдигна брадичка:

— Да. И не ми викай хлапе… дъртако.

— А — ухили се свирачът, — знаех си, че това място ще ми хареса. И можеш да накараш плъх да танцува, така ли, хлапе?

— Повече, отколкото ти можеш, свирачо.

— Звучи ми като предизвикателство.

— Свирачът не приема предизвикателства от… — започна старецът от каруцата, но мъжът му махна да мълчи.

— ’Наеш ли, хлапе, не ми е за пръв път някой сополанко да ми се пробва с това. Вървя си по улицата и някой извиква „Тичай за пиколото си, господинчо!“, а като се обърна, винаги се оказва хлапе като теб с глупава физиономия. Е, не искам някой да каже, че съм нечестен, тъй че ако си направиш труда само да се извиниш, можеш да си тръгнеш оттук със същия брой крака, с който си дошъл.

— Ти се страхуваш. — Злобина се изтъпани пред тълпата.

Свирачът й се ухили:

— Ами-и?

— Да, защото всеки знае какво става в тия случаи. Нека попитам това глуповидно момче, което никога не съм виждала преди. Сираче ли си?

— Да — отвърна Кийт.

— Изобщо нищо ли не знаеш за потеклото си?

— Не.

— Аха! — извика Злобина. — Ето го доказателството! Всички знаем какво става, когато отнякъде се появи мистериозно сираче и отправи предизвикателство към някой едър здравеняк, нали? Същото като с третия и най-малък кралски син. Не може да не спечели!

Тя се обърна триумфиращо към тълпата. Но тълпата, изглежда, се колебаеше. Не бяха чели толкова приказки, колкото Злобина, пък и бяха доста привързани към идеята за житейския опит, сочеща, че когато някой честен дребосък се изправи срещу някой едър гадняр, става на печено хлебно изделие, и то много бързо.

Въпреки това някой отзад се провикна: „Дайте шанс на глуповидното хлапе!“, а друг се обади: „Съгласен съм с двамата!“ и, изглежда, никой не забеляза, че гласовете или идваха някъде откъм нивото на земята, или бяха свързани с напредването сред тълпата на мърлява котка, на която половината козина липсваше. Разнесе се ропот — не точно думи, нищо, което би могло да докара някому беля, ако свирачът се ядосаше, но мърморене в най-общ смисъл, че без да има за цел да причини обида и имайки предвид общата гледна точка, и като се съпоставят нещата, и оценявайки ги на равни начала, би било добре да се даде шанс на момчето, ако не възразявате, не че искаме да ви засегнем.

Свирачът сви рамене.

— Прекрасно. Ще има какво да се разправя. А като спечеля, какво получавам?

Кметът се прокашля.

— Ръката на кметската щерка приема ли се в такива обстоятелства? Има много здрави зъби и би била добр… съпруга на всеки с много свободно място по стените…

— Татко! — възмути се Злобина.

— След време, очевидно след време — обърна се кметът. — Неприятен е, но е богат.

— Не, ще си взема само парите. По един или друг начин.

— Вече казах, че не можем да си позволим такава сума!

— А аз казах по един или друг начин — натърти свирачът. — Ами ти, хлапе?

— Свирката ти — заяви Кийт.

— Не. Тя е магическа.

— Тогава защо те е страх да я заложиш?

Свирачът присви очи.

— Добре тогава.

— А градът трябва да ме наеме да оправя проблема с плъховете.

— А ти колко ще искаш? — стресна се кметът.

— Трийсет златни монети! Трийсет златни монети. Хайде, кажи го! — извика глас от тълпата.

— Не, нищо няма да ви взема.

— Идиот! — кресна гласът сред тълпата. Хората се заозъртаха озадачени.

— Съвсем нищо? — застрахова се кметът.

— Да, нищо.

— Ъ-ъ… ръката на кметската щерка е все още в промоция, ако решиш…

— Татко!

— Не, това става само в приказките — поклати глава Кийт. — И също ще ви върна доста от храната, открадната от плъховете.

— Те са я изяли! Какво ще направиш, ще пъхаш пръсти в гърлата им ли?

— Казах, че ще оправя проблема с плъховете. Разбрахме ли се, господин кмете?

— Е, щом не искаш пари…

— Но първо ще трябва да ми заемете една свирка — продължи Кийт.

— Ти нямаш ли си? — учуди се кметът.

— Счупи се.

Ефрейтор Копчеф подръпна кмета.

— Имам един тромбон откак бях в армията. Ей сегинка мога да отскоча да го донеса.

Свирачът на плъхове избухна в смях.

— Това не става ли? — угрижи се кметът след отдалечаващия се ефрейтор Копчеф.

— Какво? Тромбон за обайване на плъхове? Не, не, остави го да се пробва! Не можем да обвиняваме хлапе за това, че се пробва. Бива ли те с тромбона, а?

— Не знам.

— Как така „не знам“?

— Ами, никога не съм свирил на такова нещо. Щях да се радвам повече на флейта, тромпет, пиколо или ланкърска гайда, но съм виждал да свирят на тромбон и не изглежда много трудно. То всъщност си е просто един уголемен тромпет.

— Ха! — вирна нос свирачът.

Стражът се върна тичешком, търкайки очукания тромбон с ръкав, от което той ставаше още по-мърляв. Кийт го взе, избърса мундщука, постави го на устните си, натисна бутоните няколко пъти и накрая произведе един дълъг звук.

— Май работи. Сигурно ще мога да се науча в движение. — Той се усмихна сухо на свирача. — Искаш ли да почнеш пръв?

— Няма да обаеш ни един плъх с тая трошка, хлапе — озъби се той, — но се радвам, че ще видя как се мъчиш.

Кийт отново му се усмихна, пое дъх и засвири.

Разнесе се мелодия. Инструментът скърцаше и хъхреше, понеже ефрейтор Копчеф чат-пат го бе използвал вместо чук, но от него се изтръгна мелодия, доста бърза, почти игрива. Караше краката да подрипват.

Някой започна да подрипва.

Сардини се появи от една цепнатина в близката стена, тактувайки си под нос „ираздватричет’ри“. Тълпата замря, докато той затанцува бясно по калдъръма и изчезна в един канал. А после избухна в аплодисменти.

Свирачът се взря в Кийт:

— Тоя шапка ли носеше?

— Не забелязах — отвърна момчето. — Твой ред е.

Мъжът измъкна от вътрешността на жакета си късо парче свирка. Извади още едно от страничния си джоб и го снади с първото. То направи щрак, някак си по военному.

Все така втренчен в Кийт, като не преставаше да се хили, той изкара един мундщук от горното си джобче и го монтира към останалата част с още едно, много окончателно, щрак.

После го сложи в уста и засвири.

От наблюдателницата си на един покрив Големи Икономии изкрещя в улука „Сега!“ и натъпка двете парченца памук в ушите си.

В дъното на тръбата Всаламура извика в един канал „Сега!“ и също затъкна ушите си.

… га, га, га отекна през тръбите…

— Сега! — ревна Загар в помещението с клетките и натъпка слама в канализационната тръба. — Всички да си запушат ушите!

Бяха се погрижили колкото могат за клетките. Злобина беше донесла одеяла и в продължение на един трескав час плъховете не спряха да запушват дупките с кал. Освен това се постараха да нахранят нормално затворниците и макар че бяха само цвъркала, едва издържаха да ги гледат как се свиват толкова отчаяно.

Загар се обърна към Питателна:

— Запуши ли си ушите?

— Какво?

— Добре! — Той взе две парченца вата. — Дано празнодумното момиче се окаже право за тия работи — измърмори. — Не мисля, че на повечето са им останали някакви сили да бягат.

Мъжът опита отново, а после се втренчи в свирката си.

— Само един плъх — насърчи го Кийт. — Който и да е.

Свирачът го стрелна с поглед и отново наду свирката си.

— Нищо не чувам — обади се кметът.

— Хората не могат да чуят — изсумтя мъжът.

— Може да е счупена — услужливо подсказа Кийт.

Свирачът отново се напъна. Сред тълпата се разнесе мърморене.

— Ти си направил нещо — изсъска той.

— О, така ли? — шумно се намеси Злобина. — Какво може да е направил? Да не би да е казал на плъховете да стоят в подземията със запушени уши?

Мърморенето премина в приглушено хихикане.

Свирачът опита пак. Кийт почувства как косъмчетата по тила му настръхват.

Появи се един плъх. Движеше се бавно по калдъръма, люшкайки се наляво-надясно, и накрая стигна до краката на свирача, където се претърколи и започна да издава бръмчащ звук.

Хората зяпнаха. Беше един от Щракльовците.

Мъжът го срита с крак. Механичният плъх се преобърна няколко пъти и в резултат от дългомесечния тормоз с капани, пружината му не издържа. Последва едно пойоуннгггг и краткотраен дъжд от зъбчати колелца.

Тълпата избухна в смях.

— Хмм. — Този път в погледа на свирача се долавяше неохотно възхищение. — Окей, хлапе — пое дъх той, — да си побъбрим малко, а? Като свирач на свирач? Там до чешмата?

— Стига хората да ни виждат — отвърна Кийт.

— Нямаш ми доверие, а?

— Разбира се, че не. Мъжът се ухили.

— Добре. Както виждам, имаш заложби за свирач.

При чешмата той седна, като изпружи обутите си в ботуши крака и протегна свирката си. Беше бронзова, с орнамент от месингови плъхове и проблясваше на слънцето.

— Ето. Вземи я. Бива си я. Имам още много. Хайде, вземи я. Бих искал да те чуя да свириш на нея.

Кийт я погледна несигурно.

— Всичко е трик, хлапе — въздъхна мъжът, а свирката грееше като слънчев лъч. — Виждаш ли малкия плъзгач ей тук? Като се бутне надолу, свирката издава особен звук, който хората не могат да чуят. Плъховете обаче могат. Побърква ги. Измъкваш ги изпод земята и ги подкарваш в реката също като овчарско куче.

— И това е цялата тънкост?

— Повече ли очакваше?

— Ами, да. Разправят, че превръщаш хората в язовци и отвеждаш децата в омагьосани пещери, и…

Свирачът се наведе напред заговорнически.

— Винаги си струва да си правиш реклама, хлапе. Тия градчета понякога почват бая да усукват, като се опре до разделяне с мангизите. Щото оная работа с превръщането на хора в язовци и всичко останало стои така: никога не се случва по тия места. Повечето хора по тия места изобщо не са се отдалечавали на повече от десетина километра през живота си. Тръгне ли приказката веднъж, почва да работи за теб. Половината от нещата, дето разправят, че съм направил, даже аз не съм ги измислил.

— Кажи ми, някога срещал ли си някой на име Морис?

— Морис? Морис? Не, не мисля.

— Изумително. — Кийт взе свирката и отправи към мъжа дълъг, тежък поглед. — А сега, свирачо, мисля, че трябва да изведеш плъховете от града. Ще бъде най-впечатляващото дело, което някога си извършил.

— Ей? Какво? Ти спечели, хлапе!

— Ти трябва да изведеш плъховете, защото така е редно — продължи Кийт, лъскайки свирката в ръкава си. — Защо взимаш по толкова много?

— Защото им правя шоу — сви рамене свирачът. — Шантавите дрехи, грубиянското държание… да искаш по много е част от цялата работа. Трябва да им предложиш нещо необикновено, хлапе. Ако си мислят, че си просто един откачен плъхоловец, ще имаш късмет, ако накрая получиш сирене за обяд и топло ръкостискане.

— Ще го направим заедно, а плъховете ще ни последват, наистина ще ни последват в реката. Не си прави труда с хитрия звук, така ще стане даже още по-добре. Ще стане… ще бъде страхотна… история — поусмихна се Кийт. — А ти ще си получиш парите. Триста долара, нали така? Но ще се съгласиш на половината, понеже ти помагам.

— Каква игра играеш, хлапе? Нали ти казах, ти спечели.

— Всеки печели. Вярвай ми. Повикали са свирач. Трябва да му платят. Освен това… — усмихна се момчето — не ми се ще хората да си мислят, че на свирачите не трябва да им се плаща, нали така?

— А аз си мислех, че си само едно глуповидно хлапе — изхъмка мъжът. — Що за сделка имаш с плъховете?

— Няма да повярваш, свирачо. Няма да повярваш.

Всаламура пробяга тунелите, издраска през калта и сламата, с които бе запушен последният, и скочи в помещението с клетките. Като го видяха, плъховете от клана отпушиха ушите си.

— Почнал е? — рипна Загар.

— Дасър! Току-що!

Загар вдигна очи към клетките. Сега, когато царят-плъх беше мъртъв и бяха нахранени, цвъркалата се бяха поукротили. Но съдейки по миризмата, отчаяно жадуваха да напуснат това място. А плъхове в паника тичат след останалите…

— Окей — обърна се той. — Бегачи, пригответе се! Отворете клетките! Гледайте да не изостават от вас! Хайде! Давай! Давай!

И това бе почти краят на историята.

Как ревна тълпата, когато плъховете наизскачаха от всяка дупка, от всеки канал! Как завика от радост, когато двамата свирачи напуснаха с танцова стъпка града, а плъховете се надбягваха подир тях. Как задюдюка, когато плъховете се хвърлиха от моста в реката!

Никой не забеляза, че на моста остана групичка плъхове, напътствайки останалите с викове „Не забравяйте, силни равномерни удари!“, „Има чудесен плаж малко по-надолу!“ и „Посрещайте водата с крака, няма да боли толкова!“.

Дори и да беше забелязал, вероятно нямаше да каже нищо. Подобни детайли не се вписват в ситуацията.

А свирачът се скри зад хълмовете с танцова стъпка и никога повече не се върна.

Имаше бурни аплодисменти. Шоуто си го биваше, всички бяха съгласни, макар и да бе доста скъпо. Несъмнено беше нещо, което щяха да разказват на децата си.

Глуповидното хлапе — същото, което се бе съревновавало със свирача се върна на площада. И него обсипаха с овации. Май щеше да се окаже добър ден като цяло. Хората се зачудиха дали няма да се наложи да поувеличат бройката на децата си, за да има място за всичките приказки.

Но осъзнаха, че ще остане достатъчно в запас и за внуците им, когато пристигнаха другите плъхове.

А те се появиха внезапно, изскачайки от каналите, канавките и цепнатините. Не цвъртяха и не тичаха. Просто седяха там и гледаха хората.

— Ей, свирачо! — извика кметът. — Пропуснал си няколко!

— Не. Ние не сме от плъховете, които тичат след свирачи — обади се глас. — Ние сме от плъховете, с които трябва да се споразумееш.

Кметът сведе поглед. До ботушите му стоеше един плъх и гледаше към него. Като че ли държеше меч.

— Татко — обади се Злобина зад рамото му, — няма да е зле да изслушаш този плъх.

— Но това е плъх!

— Известно му е, татко. А също как може да си върнете парите, доста от храната и къде да откриете част от онези, които са крадели храна от всички ни.

— Но той е плъх!

— Да, татко. Но ако говориш с него по човешки, той може да ни помогне.

Кметът се втренчи в събралите се редици на Клана.

— Трябва да говорим с плъхове?

— Би било доста добре, татко.

— Но те са плъхове! — Кметът изглежда се опитваше да се задържи за тази мисъл, като че беше спасителен пояс в бурно море и би се удавил, ако я пусне.

— ’Звинете, ’звинете — обади се глас до него. Той сведе поглед към мърлява, наполовина опърлена котка, която му се ухили.

— Тая котка не каза ли нещо току-що?

Морис се озърна:

— Коя котка?

— Ти! Ти ли се обади току-що?

— Ще ти олекне ли, ако отвърна „не“?

— Но котките не могат да говорят!

— Е, не мога да обещая, че бих могъл да дръпна, тъй де, дълга прочувствена реч след вечеря, пък и не ме карай да изнасям комичен монолог — направи физиономия Морис — и не мога да изговарям трудни думи като „мармалад“ и „лумбаго“. Но основният ми репертоар напълно ми позволява да водя простичък смислен разговор. Говорейки от позицията на котка, бих искал да знам какво има да казва плъхът.

— Господин кмете? — приближи се Кийт, въртейки новата свирка в ръце. — Не мислите ли, че е време да оправя проблема ви с плъховете веднъж завинаги?

— Да го оправиш? Но…

— Всичко, което се иска от вас, е да поговорите с тях. Свикайте градския съвет и поговорете с тях. От вас зависи, господин кмете. Можете да викате, да крещите, да насъскате кучетата и хората да тръгнат да млатят плъховете с метли и, да, те ще избягат. Но няма да избягат далеч. И ще се върнат. — Като се изравни със смутения мъж, той се наведе към него и прошепна: — А те живеят под дюшеметата ви, сър. Знаят как да използват огън. Знаят всичко за отровата. О, да. Така че… изслушайте този плъх.

— Той заплашва ли ни? — кметът се оцъкли към Загар.

— Не, господин кмете — каза Загар, — предлагам ви… — Хвърли поглед към Морис, който кимна. — … чудесна възможност.

— Ти наистина можеш да говориш? Можеш да мислиш?

Загар го изгледа. Беше дълга нощ. Не искаше да си спомня нищо от нея. А сега щеше да последва един още по-дълъг, по-тежък ден. Той пое дълбоко дъх.

— Ето какво предлагам — каза. — Вие се престорете, че плъховете могат да мислят, а аз обещавам да се престоря, че и хората уж могат да мислят.

Глава 12

Из „Г-н Бънзи има приключение“

Тълпата се натъпка в градския Плъхком. Повечето трябваше да останат отвън, протягайки вратове над главите на другите, за да видят какво става.

Членовете на градския съвет се бяха струпали в единия край на дългата маса. Десетина от старшите плъхове се бяха сгърбили на другия край.

А в средата беше Морис. Озова се там изневиделица, със скок от пода.

Пружинц, часовникарят, изгледа свирепо останалите членове на съвета.

— Да говорим с плъхове! — запени се той, опитвайки се да надвика глъчката. — Ще станем за смях, ако това се разчуе! „Градът, който говори с плъховете си“. Не го ли виждате?

— Плъховете не са, за да им се говори — забоботи Кавгаджиев, обущарят, ръчкайки с пръст кмета. — Кмет, който си разбираше от работата, щеше да повика плъхоловците!

— Според дъщеря ми те са заключени в едно мазе. — Кметът се втренчи в пръста му.

— Заключени от говорещите ти плъхове? — заяде се Кавгаджиев.

— Заключени от дъщеря ми — спокойно отвърна кметът. — Махни си пръста, господин Кавгаджиев. Тя поведе стражите натам. Изявленията й са много сериозни, господин Кавгаджиев. Казва, че под бараката им има големи количества складирана храна. Казва, че са я крадели и продавали на търговците по реката. Главният плъхоловец ти е зет, нали, господин Кавгаджиев? Помня, че много настояваше да бъде назначен, нали така?

Сред тълпата настъпи раздвижване. Сержант Двуточкин си проби път навътре и, ухилен широко, сложи една голяма наденица на масата.

— Една наденица едва ли е кражба — избоботи Кавгаджиев.

Суматохата отвън нарасна още, а тълпата се разцепи, разкривайки нещо, което беше, строго погледнато, един много бавно пристъпящ ефрейтор Копчеф. Този факт всъщност стана ясен чак след като от него смъкнаха три чувала зърно, осем наниза наденица, бидон с мариновано червено цвекло й петнайсет зелки.

Сержант Двуточкин чевръсто изкозирува на фона от приглушени ругатни и падащи зелки.

— Разрешете да взема шестима да ни помогнат да донесем остатъка, сър! — щастливо засиял, рече той.

— Къде са плъхоловците? — угрижи се кметът.

— Затънали са в големи… проблеми, сър — израпортува сержантът. — Попитах ги дали няма да излязат, но те казаха, че биха искали да поостанат още малко, мерси все пак, но биха искали малко вода и някакви чисти панталони.

— Само това ли казаха?

Сержант Двуточкин си извади тефтерчето.

— Не, сър, доста неща казаха. Всъщност плачеха. Казаха, че ще си признаят за всичко в замяна на чисти панталони. Също, сър, намерихме и това.

Сержантът се оттегли за малко и се върна с тежка кутия, която издумка на полираната маса.

— Действайки по информация, подадена от плъх, сър, огледахме под дюшемето. Тук сигурно има над двеста долара. Нечестно добити средства, сър.

— Получили сте информация от плъх?

Сержантът извади Сардини от джоба си. Плъхът гризеше бисквита, но вежливо повдигна шапката си.

— Това не е ли малко… нехигиенично? — вдигна вежди кметът.

— Не, н’чалство, той си изми ръцете — обади се Сардини.

— Говорех на сержанта!

— Не, сър. Симпатично приятелче, сър. Голям чистник. Напомня ми за хамстера, дето го имах като малък, сър.

— Е, благодаря ти, сержант, браво, моля те иди и…

— Казваше се Хораций — благодушно додаде сержантът.

— Благодаря ти, сержант, а сега…

— Приятно е пак да гледам как тия бузки се издуват от папане, сър.

— Благодаря ти, сержант!

Когато сержантът си тръгна, кметът се обърна и се втренчи в господин Кавгаджиев. Мъжът имаше благоразумието да изглежда притеснен.

— Аз едва го познавам — избоботи той. — Той е просто някакъв, за когото се омъжи сестра ми, това е всичко! Почти не се виждаме!

— Почти те разбирам — отвърна кметът. — И изобщо не възнамерявам да моля сержанта да отиде и да обискира твоя килер. — Той леко се усмихна, подсмръкна и добави. — Засега. Е, докъде бяхме стигнали?

— Точно щях да ви разкажа една приказка — обади се Морис.

Членовете на градския съвет се опулиха в него.

— А ти си… — подкани го кметът, който вече беше в доста добро настроение.

— Морис — представи се котаракът. — Аз съм парламентьор на свободна практика, тъй да се каже. Виждам, че ви е трудно да разговаряте с плъхове, но хората обичат да говорят на котки, нали?

— Като в Дик Ливингстън? — сети се Пружинц.

— Аха, да, бе, точно тоя, а… — започна Морис.

— И Котаракът с чизми? — додаде ефрейтор Копчеф.

— Аха, точно така, книжки — смръщи се Морис. — Както и да е… котките могат да си говорят с плъхове, окей? И аз ще ви разкажа една приказка. Но първо да ви кажа, че клиентите ми — плъховете — ще напуснат този град, ако вие пожелаете, и никога няма да се върнат. Никога.

Хората се облещиха. Плъховете също.

— Няма ли? — попита Загар.

— Няма ли? — попита кметът.

— Няма — отсече Морис. — А сега ще ви разкажа една приказка за щастливия град. Още не му знам името. Да допуснем, че клиентите ми си тръгнат оттук и се изнесат надолу по реката, а? По тази река има куп градчета, уверен съм. И някъде сред тях има град, който ще си каже, о, ами ние можем да се споразумеем с плъховете. И този град ще е много щастлив, защото тогава ще има правила, схващате ли?

— Не, не съвсем — отвърна кметът.

— Ами в този щастлив град например, когато една домакиня направи, да речем, тава сладки, ами само трябва да подвикне в най-близката миша дупка и да рече: „Добро утро, плъхчета, ето ви един сладкиш за вас, ще ви бъда много задължена, ако не пипате останалите.“ А плъховете ще отвърнат: „Права си, госпожо, няма ник’ъв проблем.“ И тогава…

— Да не казваш, че трябва да даваме рушвет на плъховете? — прекъсна го кметът.

— По-евтино ще ви излезе от свирачите. По-евтино от плъхоловците — изтъкна Морис. — Пък и не е рушвет, а надница. Надница за какво, чух да викате?

— Аз ли го извиках? — стресна се кметът.

— Щеше — кимна котаракът. — А аз щях да ти отвърна, че е надница за… за борба с вредителите.

— Какво? Ама плъховете са вре…

— Не го казвай! — предупреди Загар.

— Вредители като хлебарките — спокойно рече Морис.

— Виждам, че тук си имате доста такива.

— Те могат ли да говорят? — Кметът вече бе добил леко налудничавото изражение, характерно за всеки, на когото Морис е приказвал за някакъв период от време. То говореше: „Отивам натам, накъдето не искам, но не знам как да се измъкна.“

— Не — успокои го Морис. — Нито пък мишките, нито нормал… нито другите плъхове. Както и да е, в този щастлив град вредителите ще бъдат минало, защото новите му плъхове ще бъдат като полиция. Ами че Кланът ще охранява вашите килери — извинете, имам предвид килерите в онзи град. Никакви плъхоловци няма да трябват. Помислете за икономиите. Но това ще е само началото. В щастливия град и дърводелците ще се замогнат.

— Как? — бързо се намеси Големецов, дърводелецът.

— Понеже плъховете ще работят за тях — обясни Морис. — Те трябва непрекъснато да гризат, за да си острят зъбите, тъй че като нищо могат да правят и часовници с кукувички. И часовникарите също ще просперират.

— Как тъй? — подскочи Пружинц часовникарят.

— Малки лапички, много сръчни с пружинки и разни нещица — вдигна рамене котаракът. — Пък и…

— Само часовници с кукувички ли ще правят, или могат и други работи? — прекъсна го Големецов.

— … пък и ей го на целия туристически аспект. Например Часовникът с плъховете. Знаете ли какъв часовник имат в Чукане? На градския площад? Малки фигурки излизат на всеки четвърт час и бият камбаните? Бим бам бум, дзън, дън, дрън? Много е популярен, може да си вземете и пощенски картички, и всичко. Голяма атракция. Хората пристигат откъде ли не само за да застанат там да го чакат. Е, щастливият град ще си има плъхове, които да бият камбаните!

— Значи казваш — обади се часовникарят, — че ако ние… тоест, ако щастливият град има специален голям часовник и плъхове, хората може да идват да го видят?

— И да висят по четвърт час — добави някой.

— Идеален момент да си купят ръчно изработени модели на часовника — светна часовникарят.

Хората се замислиха над това.

— Чаши с орнамент от плъхове — обади се грънчарят.

— Самоделно изгризани сувенирни дървени панички и чинии — въодушеви се Големецов.

— Пухкави плъхчета играчки!

— Плъхове на клечка!

Загар пое дълбоко въздух. Морис бързо каза:

— Добра идея. Направени от карамел, естествено. — Той хвърли поглед към Кийт. — И предполагам, че градът ще иска да си назначи собствен свирач на плъхове — на щат. Тъй де. За церемониални цели. „Направете си портрет с Официалния Свирач и Неговите Плъхове“, в тоя смисъл.

— Някакви шансове за малък театър? — обади се тъничък гласец.

Загар се обърна рязко:

— Сардини!

— Ами, н’чалство, то като всички ще се впускат в твор… — запротестира Сардини.

— Морис, трябва да си поговорим за това — каза Опасна Тиква, подръпвайки го за лапата.

— Извинете ме за момент. — Той пусна кратка усмивка на кмета. — Трябва да се консултирам с клиентите си. Естествено — додаде, — говорех за щастливия град. Който няма да е този, понеже, разбира се, когато клиентите ми си отидат, тук ще се нанесат други плъхове. Винаги има и други плъхове. А те няма да приказват, те няма да имат правила и ще ви препикават сметаната, а вие ще трябва да си намерите нови плъхоловци, на които при това да можете да се доверите, и няма да имате толкова пари, защото всички ще отиват в другия град. Просто една мисъл.

Той тръгна към другия край на масата и изсъска към плъховете:

— Справях се толкова добре! Можехте да взимате по десет процента, знаете ли? Ликовете ви по чашите и всичко останало!

— И за това ли се борихме цяла нощ? — процеди Загар. — Да бъдем домашни любимци?

— Морис, това не е редно — въздъхна Опасна Тиква. — Несъмнено е по-добре да се позовем на общата връзка между разумни видове, отколкото…

— Не знам за разумните видове. Тук си имаме работа с хора — прекъсна го Морис. — Чувал ли си за войните? Много са популярни сред хората. Бият се с други хора. Не ги е много еня за общите връзки.

— Да, но ние не сме…

— Слушай сега — ядоса се Морис, — преди десетина минути тези там мислеха, че сте вредители. Сега смятат, че сте… полезни. Кой знае какво мога да ги накарам да мислят след половин час?

— Искаш да работим за тях? — сряза го Загар. — Та ние си извоювахме мястото тук!

— Ще работите за себе си — натърти Морис. — Виж, тези хора не са философи. Те са просто… обикновени люде. Те не разбират онова за тунелите. Това е пазарен град. Трябва да подходиш към тях правилно. Пък и вие ще държите другите плъхове настрана и няма да безчинствате из мармалада, тъй че що да не ви се отблагодарят за това. — Той опита отново: — Да, вярно, ще има много крещене. А после рано или късно ще трябва да говорите. — Долови объркването в ококорените им очи и се обърна отчаяно към Сардини: — Помогни ми!

— Той има право, шефе. Трябва да им направите шоу. — Сардини нервно изтропа няколко стъпки.

— Ще ни се смеят! — смръщи се Загар.

— По-добре да се смеят, отколкото да пищят, шефе. Това все пак е начало. Трябва се танцува, шефе. Може да си разсъждаваме и да се борим, но светът си се върти и ако искаме да командваме парада, трябва да танцуваме. — Той побутна шапката си и завъртя бастунчето. Неколцина от отсрещния край на стаята го забелязаха и се закискаха. — Видя ли? — посочи.

— Надявах се, че някъде ще има остров — поклати глава Опасна Тиква. — Място, където плъховете могат наистина да бъдат плъхове.

— Ама видяхме това докъде води — сопна се Загар. — Пък и да знаете, не мисля, че има разни приказни острови за такива като нас. Не и за нас — въздъхна той. — Ако изобщо има приказен остров, то той е тук. Но не възнамерявам да танцувам.

— Образно казано, шефе, образно казано — смънка Сардини, подрипвайки от крак на крак.

От другия край на масата долетя трясък. Кметът я бе ударил с юмрук.

— Трябва да бъдем практични! — викаше той. — Колко по-зле ще стане, а? Те могат да говорят. Няма да мина пак през всичко това, ясно? Имаме храна, върнахме си доста от парите, преживяхме свирача… това са късметлийски плъхове…

Фигурите на Кийт и Злобина се надвесиха над плъховете.

— Като че ли баща ми започва да схваща идеята. А вие какво?

— Дискусиите продължават — обясни Морис.

— Аз… ъ-ъ… съжаляв… ъ-ъ… вижте, Морис ми каза къде да гледам и намерих това в тунела — протегна ръка Злобина. Съшити от извънредно нетърпелив човек, листовете бяха слепнали един за друг и целите омазани в петна, но все пак си личеше, че е „Г-н Бънзи има приключение“. — Трябваше да повдигна сума ти канализационни решетки, за да открия всичките страници — додаде тя.

Плъховете се втренчиха в книжката. А след това в Опасна Тиква.

— Това е „Г-н Бън…“ — започна Праскови.

— Знам. Надушвам я — каза Опасна Тиква. Плъховете пак се втренчиха в останките от книгата.

— Беше лъжа — кимна Праскови.

— Може би просто една прекрасна приказка — каза Сардини.

— Да — въздъхна Опасна Тиква. — Да. — Той обърна замъглените си розови очи към Загар, който трябваше да си наложи да не се сгърби, и добави: — Може би карта.

Ако беше приказка, а не истинският живот, хората и плъховете щяха да са си стиснали лапи и приветствали чисто новото бъдеще.

Но тъй като това бе истинският живот, трябваше да има договор. Една война, започнала откакто хората заживели в къщи, не би могла да завърши просто с щастлива усмивка. И трябваше да има комитет. Имаше толкова подробности за доуточняване. Скупчили се поотделно, хората от градския съвет и повечето от старшите плъхове се потяха над въпроса, а Морис сновеше напред-назад по масата и се присъединяваше ту към едните, ту към другите.

Загар седеше встрани. Той наистина жадуваше да поспи. Раната го измъчваше, зъбите го боляха, а и цяла вечност не беше хапвал. Спорът циркулираше над клюмащата му глава от часове. Той не обръщаше внимание кой говори. В повечето време, изглежда, говореха всички.

— Следваща точка: задължителни звънчета на всички котки. Прието?

— Може ли за малко да се върнем на клауза 30, господин, ъ-ъ, Морис? Казвахте, че умъртвяването на плъх ще е убийство?

— Да. Разбира се.

— Но то просто…

— Говори ми на лапата, господине, щото мустаците не искат и да чуят!

— Котаракът е прав — намеси се кметът. — Не си в час, господин Кавгаджиев! Това вече го минахме.

— Ами какво, ако някой плъх вземе да краде от мен?

— М-хм. Това ще е кражба и плъхът трябва да се изправи пред съда.

— О, млада… — светна Кавгаджиев.

— Праскови. И аз съм от плъховете, господине.

— А… ъ-ъ… а служителите на Стражата ще могат да слизат в тунелите на плъховете, така ли?

— Да! Защото ще има плъхове на служба в Стражата. Ще трябва да има — каза Морис.

— Няма проблем!

— Сериозно? А какво мисли сержант Двуточкин по въпроса? Сержант Двуточкин?

— Ъ-ъ… не’нам, сър. Може пък да е добре, струва ми се. Знам, че аз не мога да се навра в миша дупка. Разбира се, ще трябва да смалим значките.

— Но със сигурност не би допуснал плъх от стражата да арестува човек?

— О, напротив, сър — отвърна сержантът.

— Моля?

— Е, ако плъхът е порядъчен заклет стражар… имам предвид, плъх страж… ами не може да тръгнете да разправяте, че не ни е разрешено да арестуваме някой по-голям от нас, нали? Те, плъховете стражи, могат да бъдат от полза. Разбрах, че имат един такъв трик, дето изприпкват по крачолит…

— Господа, трябва да преминем нататък. Предлагам този въпрос да остане за подкомисията.

— Кой въпрос, сър? Вече имаме седемнайсет!

Сред съветниците някой изсумтя. Оказа се господин Подремков, който беше на деветдесет и пет и кротко бе проспал цялата сутрин. Изсумтяването означаваше, че се пробужда.

Той се опули в другия край на масата. Мустаците му потрепнаха.

— Там има плъх — засочи той. — Виж го ти, хм, нахалника! Плъх! С шапка!

— Да, сър. Срещнали сме се да говорим с плъховете, сър — смути се човекът до него.

— Ъ, к’во? — Той се вгледа по-отблизо. — Ей, ти не си ли, хм, плъх и ти?

— Да, сър. Казвам се Питателна, сър. Тук сме да говорим с хората. Да разрешим всички проблеми.

Господин Подремков се оцъкли срещу плъха. После отмести очи към Сардини, който повдигна шапката си. След това погледна кмета, който му кимна. После пак изгледа всички, като помръдваше устни, опитвайки се да схване ситуацията.

— Всичките ли говорите? — попита накрая той.

— Да, сър — израпортува Питателна.

— Ами… кой тогава слуша?

— На път сме да стигнем и до това — каза Морис.

Господин Подремков се втренчи в него.

— Ти котарак ли си?

— Да, сър.

Старецът бавно смели и тази информация.

— Струва ми се, че плъховете ги убивахме? — отбеляза той, но като че ли вече не беше много сигурен.

— Да, но, разбирате ли, сър, това е бъдещето — обясни котаракът.

— Бъдещето ли е? — зарадва се господин Подремков. — Наистина ли? Все се чудех кога ще настъпи. О, добре. И котките говорят вече, а? Браво! Трябва да се движим в крак с, хм… с нещата, които се движат, явно. Събуди ме, като донесат, хм, чая, а, котанчо?

— Ъ-ъ… не е позволено да наричате котараците „котанчо“, ако сте над десет години, сър — обади се Питателна.

— Клауза 19–6 — твърдо кимна Морис. — „Никой няма право да нарича котките с глупави имена, освен ако не възнамерява незабавно да им даде храна.“ Тази клауза е мое дело — додаде той с гордост.

— Наистина? — удиви се господин Подремков. — Бога ми, бъдещето е странно. При все това защо пък не, всичко трябваше да си дойде по местата…

Той се нагласи назад в стола си и след малко започна да похърква.

Обсъжданията около него се подновиха и се проточиха. Много хора приказваха. Някои слушаха. Понякога стигаха до съгласие… и продължаваха… и спореха. Но купчината хартия на масата нарастваше и придобиваше все по-официален вид.

Загар отново се насили да отвори очи и осъзна, че някой го наблюдава. Отсреща през масата кметът бе отправил към него дълъг, замислен поглед.

Без да сваля очи, мъжът се поизвърна и каза нещо на един чиновник, който кимна и тръгна покрай масата, заобикаляйки спорещите хора. Като стигна до Загар, приклекна.

— Можеш… ли… да… раз-бе-реш… какво… каз-вам? — много старателно произнесе всяка сричка той.

— Да… по-не-же… не… съм… идиот — отвърна Загар.

— О, ъ-ъ… кметът пита дали ще може да се видите в личния му кабинет — изчерви се мъжът. — Онази врата там. Мога да ти помогна със слизането, ако искаш.

— Мога да ти ухапя пръста, ако искаш — каза Загар. Кметът вече се оттегляше от масата. Плъхът се плъзна до пода и го последва. Никой не им обърна внимание.

Кметът изчака опашката на Загар да премине прага и внимателно затвори вратата.

Стаята бе малка и разхвърляна. Хартия заемаше повечето равни повърхности. Рафтове с книги запълваха няколко от стените; бумаги и листове бяха натъпкани върху книгите и във всяко пространство между лавиците.

Кметът, движейки се извънредно предпазливо, отиде и седна в голям, доста разнебитен въртящ се стол и се обърна към плъха:

— Нещо не ми е ясно. Реших, че трябва да… си поговорим. Може ли да те вдигна? Имам предвид, по-удобно ще ми е да говорим, ако си на бюрото ми…

— Не — отсече Загар. — И ще ми бъде по-удобно да говорим, ако се проснеш на пода. — Въздъхна. Бе прекалено уморен за игрички. — Ако сложиш длан на пода, ще застана върху нея и можеш да я вдигнеш до височината на бюрото. Но ако опиташ нещо гадно, ще ти отхапя палеца.

Кметът го вдигна с безкрайно внимание. Загар скочи сред бъркотията от листа, празни чаени чаши и стари писалки, натрупани върху надрасканото кожено покритие, и се изправи, впил очи в притеснения мъж.

— Ъ-ъ… в твоята работа затрупват ли те с бумащина?

— Праскови записва каквото трябва — рязко отвърна Загар.

— Това е малкият женски плъх, който се прокашля, преди да каже нещо, нали?

— Точно така.

— Тя е твърде… категорична, а? — продължи кметът, а на челото му избиха капчици пот. — Доста понаплаши някои от съветниците, ха-ха.

— Ха-ха — каза Загар.

Кметът придоби окаян вид. Изглежда, не намираше какво да каже.

— Вие, ъ-ъ, добре ли се устроихте?

— Миналата нощ се бих с куче в една арена за плъхове, а после, струва ми се, известно време стоях заклещен в капан. — Тонът му бе леден. — А след това имаше нещо като война. Иначе не мога да се оплача.

Кметът го изгледа тревожно. За пръв път, откакто се помнеше, Загар изпита съжаление към човек. Глуповидното хлапе бе различно. Кметът изглеждаше толкова уморен, колкото се чувстваше и той самият.

— Виж — въздъхна Загар, — мисля, че може и да стане, ако това ме питаш.

Кметът се поободри.

— Наистина ли? Има страшно много спорове.

— Затова мисля, че може и да стане. Хората и плъховете спорят. Вие не тровите сиренето ни, а ние не препикаваме мармалада ви. Няма да е лесно, но все пак е начало.

— Обаче има нещо, което трябва да знам.

— Да?

— Можехте да отровите кладенците ни. Можехте да подпалите домовете ни. Дъщеря ми казва, че сте много… напреднали. Не ни дължите нищо. Защо не го направихте?

— Защо да го правим? Какво щяхме да правим после? Да отидем в друг град? Да минем отново през всичко това? Каква полза от това да ви убием? Рано или късно трябваше да говорим с хората. Защо пък не с вас?

— Радвам се, че ни харесвате!

Загар отвори уста да извика: „Да ви харесваме? Не, ние просто не ви мразим достатъчно. Не сме приятели.“ Но…

Вече нямаше да има арени за плъхове. Край на капаните, край на отровите. Вярно, щеше да се наложи да обясни на Клана какво значи полицай и защо плъховете стражи могат да преследват плъхове, които нарушават новите Правила. Това нямаше да им хареса. Изобщо нямаше да им хареса. Дори онзи със следи от зъбите на Костеливия Плъх по себе си щеше да има проблеми с това. Но както бе казал Морис: те ще правят това, а вие — онова. Никой няма да загуби много и всички ще спечелят доста. Градът ще разцъфти, децата ще пораснат и не щеш ли, всичко ще стане нормално.

А всеки иска нещата да бъдат нормални. Никой не обича да му се обърква нормалният живот. „Сигурно си струва да опитаме“ — каза си Загар.

— Сега аз искам да ти задам един въпрос — вдигна очи той. — Ти си водач от… колко време?

— Десет години.

— Не е ли тежко?

— О, да. О, да. Всички непрекъснато спорят с мен — оплака се кметът. — Макар че, да си призная, очаквам споровете малко да намалеят, ако всичко това проработи. Но не е лесна работа.

— Нелепо е да трябва човек да крещи през цялото време само за да стане нещо.

— Именно.

— И всички очакват решение от тебе.

— Вярно.

— Последният водач ми даде съвет точно преди да умре и знаеш ли какъв беше: „Не яж зеленото мехурчесто нещо!“

— Добър съвет? — поколеба се кметът.

— Да — кимна Загар. — Но от него се искаше единствено да е едър и як и да бие всички останали, които се стремят към мястото му.

— Нещо такова е и в съвета.

— Какво? — сепна се плъхът. — Захапваш ги за врата?

— Още не съм — поусмихна се кметът. — Но е идея, трябва да призная.

— Просто всичко е доста по-сложно, отколкото някога съм си мислел, че ще бъде! — смутено промълви Загар. — Защото след като си се научил да крещиш, трябва да се научиш да не го правиш!

— Отново си прав. Така си е. — Кметът сложи длан на бюрото. — Може ли?

Загар се покачи и без да трепне, изчака мъжът да го отнесе до прозореца и да го сложи на перваза.

— Виждаш ли реката? — посочи кметът. — Виждаш ли къщите? Виждаш ли хората по улиците? Аз трябва да движа всичко това. Е, очевидно без реката, тя си се движи сама. И всяка година излиза, че не съм разстроил достатъчно от тия хора да изберат някой друг за кмет. Тъй че трябва отново да го правя. Много по-сложно е, отколкото някога съм си мислел, че ще бъде.

— Какво, и за теб ли? Но ти си човек! — смая се Загар.

— Ха! Да не мислиш, че това улеснява нещата? Аз смятах, че плъховете са диви и разюздани!

— Ха! — сви устни Загар.

И двамата впериха очи през прозореца. Долу на площада видяха да крачат Кийт и Злобина, потънали в разговор.

— Ако искаш — обади се след малко кметът, — може да сложим едно малко бюро тук в кабинета ми…

— Ще живея под земята, благодаря все пак — постегна се Загар. — Малките бюра са твърде а ла „г-н Бънзи“.

Кметът въздъхна.

— Май си прав. Ъ-ъ… — Той, изглежда, бе на път да сподели някаква гузна тайна и в известен смисъл щеше. — Макар че аз наистина харесвах тия книжки, когато бях малък. Естествено, знаех, че са пълни глупости, но въпреки това, ми беше приятно да си мисля, че…

— Да, да — прекъсна го Загар. — Но онова за заека е тъпа история. Къде се е чуло заек да говори?

— О, да. Хич не харесвах заека. Той на никого не беше от любимите герои. Но Плъхи Рупърт, Фазана Фил и Оли Змията…

— О, стига, бе — махна Загар. — Тя носеше яка и вратовръзка!

— Е, и?

— Е, и как се крепяха? Змията е кръгла като тръба!

— Знаеш ли, никога не съм мислил върху това.

— Тъпо, наистина. Би трябвало да й се изхлузва, нали? А пък жилетките не вършат работа за плъхове.

— Не вършат ли?

— Не — отсече Загар. — Пробвал съм. Препаски за инструменти бива, но не и жилетки. Опасна Тиква доста се разстрои по тоя повод. Но аз казах, че трябва да бъдем практични.

— И аз все това повтарям на дъщеря си. Приказките са си приказки. Животът и така си е достатъчно сложен. Трябва да правим планове за реалния свят. Няма място за въображаемия.

— Именно.

И мъжът, и плъхът говориха ли говориха, а удължените слънчеви лъчи се скриха във вечерта.

Човекът много старателно рисуваше малка картинка под табелата с надпис „ул. Речна“. Беше доста надолу, почти до паважа, и трябваше да коленичи. Непрекъснато поглеждаше към хартийката в ръката си.

Рисунката изглеждаше така:

Кийт се разсмя.

— Кое е смешното? — обади се Злобина.

— Това е от писмената на плъховете — обясни момчето. — Чете се вода+плътно+камъни. Улиците са с калдъръм, разбираш ли? Плъховете си го имат за камъни. Означава „Улица Речна“.

— Уличните табели на двата езика. Клауза 193 — цитира Злобина. — Бързо действат. Това го гласуваха само преди два часа. Значи следва да има и малки табелчици на човешки език в тунелите на плъховете?

— Надявам се, че не.

— Защо не?

— Защото плъховете бележат тунелите си предимно, като ги препикават.

Той остана впечатлен от това как изражението на Злобина изобщо не се промени.

— Виждам, че ще трябва да предприемем важни общо психологически мерки — замислено рече тя. — А онова с Морис беше странно, когато баща ми му каза, че има куп мили старици в града, които ще бъдат щастливи да му дадат подслон.

— Онова дето отвърна, че не било интересно да го получи по този начин?

— Да. Разбра ли какво имаше предвид?

— Донякъде. Имаше предвид, че е Морис — обобщи Кийт. — Мисля, че изживя звездния си миг, докато се перчеше нагоре-надолу по масата, командвайки всички наоколо. Той дори каза, че плъховете могат да задържат парите! Разправяше, че един гласец в главата му бил рекъл, че фактически били техни!

За известно време Злобина сякаш размишляваше над това, а после подхвърли, като че ли всъщност не беше толкова важно:

— И, ъ-ъ… ти оставаш, а?

— Клауза 9, щатно зачислен свирач на плъхове — заяви Кийт. — Получавам официален костюм само за мене си, шапка с перо и свирачески добавки.

— Това ще да е… доста задоволително — запъна се Злобина. — Ъ-ъ…

— Да?

— Като ти казах, че имам две сестри, ъ-ъ, то не беше съвсем вярно. Ъ-ъ… не че е лъжа, естествено, но беше просто… малко преувеличено.

— Да.

— Имам предвид, по-точно в буквалния смисъл би било да кажем, че имам всъщност нула сестри.

— А — усмихна се той.

— Но, разбира се, имам милиони приятели — продължи тя. С абсолютно окаян вид, забеляза Кийт.

— Това е изумително — възкликна той. — Повечето хора имат само по няколко десетки.

— Милиони — повтори Злобина. — Разбира се, винаги има място за още един.

— Добре. — Момчето сведе поглед.

— Пък и, ъ-ъ, да вземем клауза 5 — изтърси Злобина. Все още имаше леко изнервен вид.

— О, да — оживи се Кийт. — Тази облещи всички. „Страхотен чай с еклери и отличие“, нали?

— Да. Иначе нямаше да има подобаващ завършек. Би ли, ъ-ъ, отишъл с мен?

Кийт кимна. После огледа града. Изглеждаше приятно местенце. Тъкмо с точния размер. Човек би могъл да намери бъдеще тук…

— Само един въпрос… — обади се той.

— Да? — меко каза Злобина.

— За колко време се става кмет?

В Юбервалд има едно градче, където всеки път, когато часовникът покаже четвърт час, плъховете излизат и бият камбаните.

И хората гледат, ръкопляскат и купуват сувенирните самоделно изгризани чаши, чинийки, лъжици, часовници и какви ли не неща, които нямат друго предназначение, освен да бъдат купени и отнесени у дома. И посещават Музея на плъховете, ядат плъхбургери (Гарантирано Без Плъх), купуват си плъхски ушички, дето може да си ги сложиш на главата, купуват си книжки на плъхски език от поредицата „Плъхска поезия“, викат „колко странно“ при вида на уличните табели на плъхски и се чудят как цялото това място изглежда толкова спретнато…

И веднъж дневно градският Свирач на плъхове, който е доста млад, надува свирките си и плъховете излизат да танцуват под музиката, обикновено в редица за конга. Много е популярно (в специални дни един дребничък, неспирно потропващ плъх организира грандиозни танцови спектакли със стотици блеснали в пайети плъхове, воден балет в чешмите и сложни съчетания).

И се изнасят лекции по облагане с плъхски данък и за устройството на цялата система, и за това как плъховете имат собствен град под човешкия, и използват безплатно библиотеката, и дори понякога пращат плъхчетата си на училище. И всички казват: „Колко съвършено, колко добре организирано, колко изумително!“

А после повечето се връщат в родните си градчета, и зареждат капаните си и слагат отровите си, защото на някои и с чук да им се набива в главата, пак не могат да се променят. Но на неколцина им просветва, че светът е различно място.

Не съвършено, но работи. Работата с приказките е, че трябва да избереш онези, които продължават.

А далеч надолу по течението един напет котарак, само с няколко все още голи петна по тялото, скочи от някаква баржа, тръгна бавно по пристана и влезе в един голям и проспериращ град. Той поостана няколко дни да набие местните котараци, да усети мястото и най-вече, да седи и да наблюдава.

Накрая видя каквото търсеше. Тръгна след един момък извън града. Младежът бе преметнал през гърба си пръчка, на чийто край бе вързана кърпа от тези, които хората използват в повествователни обстоятелства за пренасяне на всичките им земни придобивки. Котаракът се ухили под мустак. Знаеш ли мечтите им, можеш да манипулираш хората.

Котаракът вървя след момчето по целия път до първия крайпътен камък, където то спря да си почине. И чу:

— Ей ти, с глупавата физиономия? Искаш ли да бъдеш кмет? Не, бе, хлапе, тук долу…

И понеже някои приказки свършват, но старите — не, трябва да си в крак с ритъма на музиката, ако искаш да си начело на парада.

Бележка на автора

Мисля, че в последните няколко месеца четох за плъхове повече, отколкото е полезно за мен. Повечето от истинските неща — или поне нещата, които хората казват, че са истина — са толкова невероятни, че не ги включих само за да не решат читателите, че съм си ги измислил.

Знае се, че плъхове са бягали от арената за плъхове по същия метод, който Загар използва при бедния Джако. Ако не вярвате, очевидци на това са Стария Алф, Джима и чичо Боб. Информацията ми е от най-авторитетни източници.

Царе на плъховете наистина съществуват. Как се появяват, е загадка; в тази книга Злобина споменава няколко от теориите. Задължен съм на доктор Джак Коен за една малко по-съвременна и депресираща теория, а именно, че преди време някакви жестоки и изобретателни хора, общо взето, са имали прекалено много свободно време.

1

Намазваш прозрачен пласт масло. После остъргваш прозрачния пласт масло. После изяждаш хляба. — Б.а.

2

Трудно е да се преведе „сър“ на езика на плъховете. При тях „сър“ не е точно дума, а нещо като моментно сгърбване, с което се показва, че (конкретно в този момент) прегърбилият се плъх е склонен да приеме, че другият плъх е шефът, но че последният не трябва много да се вживява. — Б.а.

3

Мярка за обем — англ. 0,56 л., ам. — 0,47 л. — Б.пр.

4

Плъхска мярка за дължина. Около инч. — Б.а.

5

Плъховете бяха открили един в Куирм, откъдето се сдобиха с Щракльовците. Бяха на лавица с надпис „Котешки играчки“, до една кутия с писукащи гумени плъхчета, наречени — с голямо въображение — г-н Пискун. Плъховете бяха пробвали да обезвреждат капани, като ги ръчкаха с гумен плъх, набучен на пръчка, но писъкът при затваряне на капана разстройваше всички. На никого не му пукаше какво става с г-н Щракльо. — Б.а.

Content

Тери Пратчет
Изумителният Морис и неговите образовани гризачи
Светът на диска #28

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Бележка на автора

1