Мелани Раабе

Истината

1

Светът е черен. Слънцето над мен е черно.

Стоя, отметнала назад глава. С широко отворени очи. Опитвам се да поема напълно в себе си този момент. Да го запаметя. Опитвам се да не допускам никакви други мисли. Сега трябва да присъствам напълно трезво в момента. Дърветата шумолят тихо, звучи почти тържествено. Само птиците във върховете на короните им не се впечатляват от случващото се. Те пеят напук на мрака, сякаш се борят за живота си. Слънцето е черно, аз стоя и се къпя в гледката му. Вече няма топлина. Нито светлина.

Това не е първото слънчево затъмнение, което преживявам. Споменът за първото ме кара да се усмихвам — въпреки всичко. В онзи ден Филип каза, че предпочита да е извън града, в гората. Искаше да знае дали е вярно предположението му, че при слънчево затъмнение птиците отведнъж замлъквали. Аз обаче държах да остана в града. Да се насладя на зрелището заедно с приятелите ни. Всички заедно, млади, смешни, нахакани, с онези специални очила на носовете. Придумах го да останем. Не беше трудно, по онова време Филип винаги с удоволствие се оставяше да го уговарям за всичко възможно. Той направи един последен опит. Каза, че било много по-романтично да си сам, и то в гората. Аз отвърнах: „Зарежи този кич!“, а той се засмя. И така останахме. В града, при нашите приятели.

Странно е, че вече не си спомням как изглеждаше затъмненото слънце. Помня всичко наоколо, дърдоренето на приятелите, музиката от радиото. Помня, че миришеше на изгоряло, понеже някой беше включил скарата и бе забравил отгоре наденичките, помня ръката на Филип в моята.

Помня, че по някое време си свалихме очилата, защото ни пречеха да се целуваме. Бяхме си държали ръцете и явно просто бяхме пропуснали момента. И за първи път бяхме говорили за бъдещето. Нещо, което допреди това винаги отказвах, защото не вярвах, че го има: бъдещето. Но бяхме чули, че следващото слънчево затъмнение по нашите географски ширини щяло да бъде през 2015 година, а по-следващото чак през 2081. А това бе конкретно, на това можех да повярвам. И така, бяхме пресметнали, че при следващото слънчево затъмнение Филип щеше да е почти на четиридесет години, а аз все пак на трийсет и седем. Смяхме се на тази безумна мисъл, че някога бихме могли да бъдем толкова стари. Но си обещахме, че следващия път ще внимаваме повече и ще го видим заедно, черното слънце, при това в гората, за да може Филип да провери. Онова нещо с птиците.

Стоя на малка просека насред гората. Сама съм. На трийсет и седем години съм. Взирам се в едно огромно черно слънце, то се взира в мен, а аз се питам дали и Филип го вижда. Дали то може да бъде видяно оттам, където е той. Мисля си, че при следващото слънчево затъмнение нашият син ще бъде на седемдесет и пет години. И че мен няма да ме има и Филип няма да го има вече. Това тук, днешният ден — това беше нашият последен шанс. Докато стоя така и луната се плъзга и захлупва последните няколко милиметри от слънцето, ми става ясно, че Филип не е бил прав. Пернатият оркестър около мен не стихна нито за миг. Питам се дали това щеше да го разочарова, или да го зарадва. Казвам си, че вече няма никакво значение. Филип вече го няма, мисля си. Филип го няма. Филип изчезна. Филип падна от ръба на света.

И в този миг птиците замлъкват.

2

Фризьорът има красиво лице с очертани скули и тънки, женствени ръце. Аз се колебаех дали да вляза в салона. Няколко пъти минавах съзнателно покрай него, преди да прекрача прага.

Сега седя тук на въртящ се стол и се чувствам като обречена. Фризьорът прокарва изящните си като на пианист пръсти през косата ми, която ми стига почти до ханша, веднъж, два пъти, три пъти, с разперени пръсти, от скалпа до връхчетата на косата. Възклицава от възхищение, приближава негова колежка, която се представя като Катя, тя също опипва косата ми. Докосванията и на двамата са ми неприятни, твърде интимно е, толкова години имаше само един човек, на когото бе позволено да пипа косата ми, и той я обичаше, полагаше главата си върху нея, сушеше сълзите си с нея. Въпреки това позволявам на двамата да се порадват, правя се, че техните комплименти са ми приятни. По някое време те се успокояват и Катя отново се връща, за да се занимава с екстензиите на клиентката си.

— Е — казва фризьорът, пъхайки пак длан в косата ми. — Да подрежем връхчетата?

Аз преглъщам мъчително и сухо.

— Режете всичко — казвам после.

Фризьорът, чието претенциозно име не мога да запомня, за миг избухва в смях, но замлъква, когато забелязва, че не се смея заедно с него и че това изобщо не е шега. Той ме поглежда. Аз ровя в чантата си, подготвена съм, намирам страницата, която съм откъснала от едно списание, изваждам я от чантата си, тиквам я в лицето му и посочвам снимката горе вдясно.

— Ето така — казвам. — А сетне, сякаш за да си вдъхна сама смелост, повтарям. — Така. Така искам да го направите.

Фризьорът взема от ръката ми страницата от списанието, разглежда я отначало със свъсено чело, сетне отвесната бръчка, която разделя челото му на две, изчезва. Той ме поглежда, после се взира пак в списанието, накрая кимва:

— Окей.

Въздъхвам облекчено, радвам се, че не ми се наложи да го убеждавам. Аз съм зряла жена. Мразя, когато другите смятат, че знаят по-добре от мен кое е добро за мен. Патрис… изведнъж се сетих как се казва фризьорът, той се казва Патрис. Патрис е достатъчно добър професионалист, затова не се съмнява в мен. Той подрежда инструментите си върху малка фризьорска масичка: различни ножици и гребени, четки, гелове, спрейове и сешоар с различни дюзи. Ръчното огледало, с което по-късно навярно ще иска да ми покаже как изглежда косата ми отзад, поставя върху купчина списания. Огледалото обаче се плъзва от гланцираната повърхност на купчето и пада на пода. Патрис изругава, вдига го, обръща го, вижда напуканото стъкло.

— Счупено огледало означава седем години нещастие и лош късмет — казвам.

Фризьорът ме поглежда уплашено с кафявите си сърнешки очи, после се засмива нервно. Обзема ме жал за този мой коментар, трябваше да прозвучи весело, обаче явно подплаши бедното момче. Колко ли е хубаво да се боиш от лошия късмет. В края на краищата това означава, че той все още не е настъпил. Аз бих могла да потроша цял огледален кабинет, изобщо няма да ми пука.

Преди седем години моят мъж изчезна безследно по време на командировка в Южна Америка. Оттогава съм с постоянно натиснат бутон „Пауза“ на живота ми и го чакам. Седем години надежда и страх и чувството, че съм напълно изгубена, което понякога беше толкова силно, че ми се искаше да залича в паметта си всеки спомен за Филип. Макар че и от това нямаше да има никаква полза. Безследното изчезване вече бе преминало в моята ДНК.

Аз вече имам зад гърба си седем години нещастие.

Патрис мълчаливо донася ново огледало. Залавя се да почиства — отначало събира с ръка големите парчета, останалото смита в лопатка. Аз не казвам нищо повече, просто го оставям да си върши работата. Вътрешно си водя моята собствена борба. Затварям очи, прокарвам пръсти през косата си съвсем леко, сякаш докосвам скъпоценна дантела. Предпазливо. Така, както майка ми преди много, много години, както Филип по-рано — а от тогава насам вече никой друг. Филип, който си играе с косата ми.

Мисля си за нашата първа обща нощ, толкова драматична, вода около нас, звезди над нас, усещам как мократа ми коса пада като завеса около голите ми рамене. Виждам Филип, капки вода в косата му. Тишина, само дишането ни, мрак. Светът отведнъж тъй малък, толкова свит, та да остане в него място само за нас двамата. Един пашкул от тишина и звезди. И ръката на Филип в косата ми.

Изплувам от спомена, връщам се в реалността, поглеждам се в огледалото, същата коса както някога, но друга жена.

Фризьорът е почистил парчетата стъкло, сега стои зад мен. В ръката си държи ножица. С лявата ръка бръква в косата ми, повдига я. После търси погледа ми в огледалото.

— Сигурна ли сте? — пита.

Аз преглъщам.

— Сигурна — отвръщам.

Без повече увъртания той пуска ножицата в действие.

Дори чувам как косата ми крещи. Шумът е сребрист и трошлив като скимтенето на дете, шепот. Затварям очи.

Фризьорът работи мълчаливо. Бързо и ефективно. Скоро няма да остане нищо, през което отнесено и замислено да можеш да прокарваш пръсти.

Аз оплаквам косата си с три големи неми сълзи, които падат на пода като първия сняг през зимата. После избърсвам сълзите си, плащам, ставам от стола, излизам от салона. И животът продължава. Най-сетне.

3

Вълнуващото чувство като въртележка в стомаха, което те обзема, когато си направил нещо необратимо — напълно умишлено си разбила някоя безценна семейна наследствена вещ, изрекла си най-сетне някоя страшна тайна, отрязала си старите си плитки — такова чувство продължава да ме съпровожда, когато прекрачвам прага на къщата си. Не мога да го опиша по-добре, не ме бива с думите. Но то се върти и бълбука топло из стомаха ми като домашно сварена ракия. Стъпките ми отекват, стените ги отразяват. Градската вила, която Филип ми остави в наследство — ако може да се каже така — от много години вече е мой дом, а въпреки това аз все още се чувствам не на място тук. Студеният северен стил на ханзейските градове, в който е обзаведена, въобще не ми подхожда, точно както и дългата като на елфида момичешка коса, която носех цял живот. Може би трябва най-сетне да се изнеса, мисля си. Да се преместя на някое място, което повече подхожда. На Лео и на мен.

Избутвам тази мисъл настрана.

Лека-полека, едно по едно.

Влизам в банята, измивам града от ръцете си, разглеждам се в огледалото, окачено над мивката. Откакто нося тайната със себе си, имам чувството, че всеки срещнал ме тутакси ще я прочете по върха на носа ми — обаче това е измамно чувство. Поне носът ми изглежда както винаги. Усмихвам се пробно на жената с късите кестеняви коси, която изведнъж вече не изглежда като фея, а по-скоро момчешки, тя ми се усмихва в отговор. Защо не, мисля си с поглед към моята момчешка прическа, излизам от банята, отнасям торбите с покупки в кухнята и тъкмо понечвам да започна подготовката за вечерята, когато отново се сещам за нея. Найлоновата торбичка, която ми даде фризьорът.

Приближавам се до гардероба в коридора, вземам чантата си, отварям я, изваждам торбичката с моята коса. Естествено, че нямам ни най-малка идея какво да правя с нея. Със сигурност няма да я запазя като някакъв сантиментален идиот. Веднъж започнеш ли с това, после… Не довършвам тези мисъл. В тази къща живеят вече достатъчно духове, не им трябват коси, за да си играят.

Без повече колебание излизам от къщата през задната врата, отивам до малката ниша, където са контейнерите за боклук. Странно чувство — да разнасям така косата си из околността, да държа в ръка нещо, което някога е било част от мен, от тялото ми.

Преглъщам сантименталността си, развързвам хлабавия възел, с който фризьорът е затворил торбичката, и пускам косата си в кофата за биоотпадъци. За миг затварям очи… ето я пак, ръката на Филип в косата ми, в малката трапчинка между тила ми и началото на черепа. Отведнъж гърдите ми стават страшно тесни, бузите ми се затоплят, за миг оставам без въздух, сетне пропъждам мислите, които явно съм си донесла от гората. Горски духове. Те изчезват неохотно, противят се, мърморят, кискат се. После отново мога да дишам. Пак съм си аз. Стоя там, зад къщата си, държа в ръка капака на кофата за боклук. Косата ми я няма. Сега тя се стеле тук, между увехнали цветя, филтри за кафе, обелки от картофи, портокали и черупки от яйца. Извръщам поглед, затварям капака и се връщам в къщата.

Беше ме страх от деня на слънчевото затъмнение. Толкова дълго бях живяла, очаквайки го, толкова често се бях питала какво ще изпитам. Те ме бяха наплашили… онези, старите болки, старите въпроси, които този ден (аз бях убедена в това) отново щеше да изкара на повърхността, подобно на опустошително цунами. И ето, сега той дойде и се кани да си тръгне, просто така, както много други дни преди него. Не ме отнесе със себе си, все още съм тук. И вече не чувствам болка, нито огорчение. Откакто излязох от фризьорския салон, се усещам така, сякаш съм направила нещо адски възбуждащо и забранено. Като тийнейджър, след като е изпушил тайно първата си цигара: леко гадене в стомаха, леко виене на свят, естествено, обаче свободен.

Сортирам покупките си, подреждам всичко, което е за госпожа Тайс, в една голяма книжна торба и я оставям настрана. По-късно ще помоля Лео да занесе нещата на съседката ми. От около година пазарувам за старата дама, която вече не може да се движи много добре пеша, а няма кола. Обикновено обичам да си говоря с нея, макар тя да е малко странна. Днес обаче просто нямам желание да се въвличам в разговор. Имам работа. Трябва да подготвя всичко за вечерята и да взема Лео от дома на Мириам. Иска ми се да заваря най-добрата ми приятелка сама, преди Мартин да се прибере. Все някому трябва да разкажа какво направих днес. Или по-добре казано: какво не направих.

Затова трябва да побързам. Вземам биопилето, което купих днес, и го поставям върху плота. Едва не го изпускам на пода. Забелязвам колко съм нервна. Казвам си, че това не е кой знае какво. Това, че няколко приятели ще наминат за вечеря. Не е голяма работа. Всъщност. Ако не вземем предвид факта, че в тази къща от години не са идвали приятели.

Нещата се променят, казвам си. Вземам бутилка зехтин, сол, черен пипер, връзката прясна мащерка, за която специално ходих до пазара, няколко стръка магданоз, скилидка чесън, шишенце със семе от резене и два лимона, подготвям си всичко. Оглеждам продуктите, подредени върху работния ми плот, подобно на оловни войници. Преглеждам и оценявам пилето. Цяла вечност не съм готвила пилешко. Лео не го обича, той изобщо не обича да яде месо, в това отношение изцяло прилича на баща си, на Филип, който още от юноша е бил вегетарианец и когато се събрахме заедно, аз също възприех това. За секунда ме пробожда угризението на съвестта. Но сетне се отърсвам от него. Сега е все едно. Ще имам гости. Тези гости не са вегетарианци, затова ще ядем пиле. Салата и картофи.

Поемам си дълбоко въздух, приглаждам зад ухото си несъществуващ кичур коса, после разопаковам пилето. То изглежда тъжно и някак смешно, без глава, без пера, толкова разголено. В първия момент ми струва известно усилие да се преодолея и да го пипна, но се мобилизирам. Слагам длани върху мъртвата кожа. Не усещам нищо освен студ, студа на труп. Животът, който някога е бил вътре в това малко, чудновато по форма тяло, отдавна е отлетял кой знае накъде. Отведнъж ми се вижда странно, че стоя тук и планирам да сготвя нещо, което преди време е тичало и е кълвало зърна. После изтласквам от главата си тази мисъл. Това са мисли на Филип, а не мои, след всички тези години все още има мисли на Филип в главата ми. Край вече с това, край.

Вземам пилето в ръце, изплаквам го под течаща вода, подсушавам го с кухненска хартия. Хвърлям бърз поглед върху рецептата, която намерих в една от старите си готварски книги, уверявам се, че съм запомнила всичко правилно.

После накъсвам листата на мащерката, слагам ги в хаванчето, добавям малко сол и много зехтин и започвам да ги стривам. Когато свършвам с това и кухнята вече ухае на подправки, потапям длани в билковото масло и започвам да мажа кожата на пилето. Странно ми е това, което върша тук — едно архаично, окултно действие, билки, масло и мъртви животни. Ритуал на вещица. Гледам сама себе си как изпълнявам всички тези действия — сякаш съм във филм.

Намазах цялото пиле, сега разрязвам лимоните, смачквам чесъна, накъсвам листа от магданоза. С тези неща трябва да напълня пилето. В миналото, преди много години, когато печеното пиле беше любимото ми ястие, правех всичко това, без изобщо да се замислям. Сега се колебая няколко секунди. После се преодолявам. Тъпча лимоните, билките и чесъна в пилето, докато се напълни цялата кухина. Отвътре то е студено, студено и мъртво, на него му е все едно че тъпча цитрусови плодове в това, което е останало от него. Което е мъртво, е мъртво. Което е мъртво, не усеща вече болка. Което е мъртво, не страда. Което е мъртво, е неуязвимо.

Толкова често се питах дали Филип е мъртъв. Не можах да си го представя истински. Понякога, в особено тъмните нощи, почти ми се приискваше той да е мъртъв. Тоест да знам, че е така. Не само да имам някакво бегло подозрение. Край.

Пъхам пилето в загрятата фурна, залавям се да беля картофите. И точно тогава все пак се сещам как се нарича това.

Това съвсем специфично чувство, което ме залива отвътре.

4

Еуфория. Чувството за тръгване нанякъде.

Лятото се върна. В небето над мен черни бързолети се носят и играят на вятъра. Предният двор с градинката на Мириам ми напомня някак си на градината на любимата ми баба — шарен събор от лалета и далии, рози, магнолии, форзиции. Върху малката морава стои синьо детско колело. С облекчение установявам, че колата на Мартин все още не е паркирана пред къщата. Наистина съм подранила достатъчно, за да се видя с Мириам насаме. Натискам копчето на звънеца. Под него виси керамична табелка, украсена с фигурка на таралеж и надпис с несръчни букви на първолак: „Мама, тати, Юстус и Емили“. Още преди да отлепя пръст от звънеца, Мириам се появява на прага.

— О, боже! — казва спонтанно тя. — Какво е станало с теб?

Не отвръщам нищо, очаквах, че тя ще реагира учудено, може би дори шокирано. Косата има толкова голямо значение за външния вид.

После Мириам се овладява и казва:

— Извинявай. Не исках да кажа това. Изглеждаш…

Тя се колебае, после добавя:

— Изглеждаш страхотно. Различно. Някак по-възрастна, но и някак по-млада. Не зная как да ти го опиша, обаче ми харесва.

Аз я удостоявам с усмивка:

— Благодаря.

— Хайде, влизай — казва Мириам. — Момчетата са горе.

Пристъпвам прага на тази красива, малко хаотична къща, която толкова много обичам. Тук винаги има по някоя захвърлена играчка, винаги стои по някоя ваза с пъстри цветя от собствената градина. До носа ми долита лека миризма на ядене, откъм горния етаж долитат типичните шумове и тропот, които създават играещи момчета, пращящи от енергия.

— Момчета, не дивейте толкова! — провиква се Мириам, ала не получава отговор.

Тя извърта театрално очи, а аз се усмихвам. Толкова обичам да съм тук. Една съвсем нормална къща. Едно съвсем нормално семейство. Емили, шестмесечната сестричка на Юстус, сигурно вече спи мирно в креватчето си, без да се впечатлява от буйството на осемгодишния си брат и най-добрия му приятел.

— Това Сара ли е? — чувам ненадейно гласа на Мартин, а малко след това мъжът на Мириам вече се подава иззад ъгъла, стиснал в ръка някаква бормашина.

Бързо преглъщам разочарованието си. Може би пък така е по-добре.

— Уау! — казва Мартин, когато ме вижда. — Секси си с тази къса коса!

Аз се смея.

— Аха — обажда се Мириам с престорено обиден глас. — Всеки път, щом аз поискам да подрежа дори връхчетата на моята, ти вдигаш истински бунт, а сега при Сара късата коса била секси?

Мартин се засмива добродушно. После се сеща за бормашината, която все още държи в ръка.

— А, да, ето — казва той. — Приготвих ти я, както обещах.

Той вдига за миг уреда във въздуха, после го поставя край входната врата, за да не го забравя на тръгване.

— Супер — казвам. — Благодаря ти.

Мартин постоянно иска да ми помага, когато в къщата ми има да се върши нещо по домакинството, но аз предпочитам да правя тези неща сама. Обичам да забивам пирони в стени, да пробивам дупки, обичам дюбели и винтове, инструменти. Извършваш някакво действие и получаваш ясен, предвидим резултат. Създаваш някакъв ред. Слагаш нещата под контрол. Аз обичам реда. Обичам контрола.

— И? — пита Мартин, все още ухилен.

— Какво… и?

— Ами нали казват, че когато жените си отрязват косите, това означавало, че е заради мъж? Новата любов е като нов живот… или нещо такова?

— Мартин! — избухва възмутено Мириам.

Тя знае, че от изчезването на Филип насам аз съм сама. Смята, че трябва да ме защитава.

— Нищо де — отвръщам аз. — Мартин винаги е бил любопитен като стара клюкарка.

Той се хили, доволен от моята реакция.

— Как е тренировката? — пита той.

— Върви.

Тренирах с Мартин за моя първи маратон. После той се отказа от бягането, защото му се появиха проблеми с коленете, а аз оттогава се прехвърлих на триатлон.

— Ти си направо върхът — казва той.

— О, хайде, моля те.

Хвърлям поглед към Мириам, понякога се притеснявам, че може да я дразни това, дето Мартин ме обсипва с толкова много внимание. Но не. Радва я.

Вероятно изпитва жал към мен, все още, след всички тези години. Вероятно дори самата Мириам е подканила мъжа си да бъде особено мил с мен и да ми помага по малко при разни поправки из дома.

— Ще останеш ли за вечеря? — пита Мириам.

— Не, нали днес самата аз имам гости — казвам. — Исках само набързо да взема Лео.

— А, да, разбира се, вечерята купон с колегите — отвръща Мириам.

Аз тутакси ставам нервна. Мириам не го забелязва.

Откъм горния етаж се дочува приглушен детски смях.

— Ще отида да ги видя — казва Мартин и тръгва по стъпалата към втория етаж.

Подсвирва с уста мелодията на онзи стар хит „Новата любов е като нов живот“, намигва ми още веднъж и изчезва.

Мириам върти с досада очи, така, сякаш мъжът й я нервира, но всъщност тя си го обича такъв, какъвто е. Мартин, шегаджията. Тя знае какво има в негово лице. Не е авантюрист, не е романтичен, не е съблазнител. Затова пък е Мартин майтапчията. Мартин, който обича да стои край скарата и макар да наближава петдесетте, да носи тениски с имената на своите любими рок банди. Обича децата си и обича да си прави майтапи, на които той се смее най-силно, но пък никой не му се сърди за това, защото е просто твърде мил и симпатичен. Просто Мартин. Който никога не подарява на Мириам цветя и никога не я изненадва с нещо романтично, от което тя понякога се оплаква. Пък тогава аз си мисля: „Ами не всеки мъж може да бъде като Филип“. А гласно казвам: „Че на кого му трябват букети от магазина, когато си има цяла градина, пълна с прекрасни цветя?“.

На стълбите се появява Лео и прекъсва мислите ми.

— Здрасти, мамо! — вика той, затичва се насреща ми, притиска се за секунди към мен, игнорира факта, че съм си отрязала косата, напълно го игнорира.

После открива бормашината и аз вече съм зачеркната от списъка.

— О, яко! — прошепва той, хваща машината пред себе си като лазерен пистолет, прицелва се в някакъв невидим враг, стреля. — Та-та-та! Пжж-пжж!

— Ами добре — казвам и целувам приятелката си по бузата. — Ние трябва да тръгваме.

— Чао! — казва Мириам.

Аз й се усмихвам, вземам бормашината от ръцете на сина ми.

— Чао, Мартин! — викам.

Главата на Мартин се появява на горния парапет на стълбата.

— See you later, alligator! — подвиква той подире ми.

Вече не ги виждам, но зная, че Мириам усмихната върти очи и имитира досада.

Чувствам се леко, докато карам бързо, из града, с Лео на задната седалка. Макар че не успях да излея душата си. Но вероятно и без това нямаше да мога. Толкова дяволски трудно е да изречеш някои неща.

5

Гостите ми дойдоха заедно, и тримата — колегите ми Клаудия и Мирко, и Вернер — мъжът на Клаудия. Странно е да ги видя тук, изглеждат някак си не на място, а то си е така — те принадлежат към училището, не към моя дом. Мирко носи цветя, Клаудия и Вернер — вино.

Усещам, че и тримата се чувстват някак си некомфортно, а не зная защо. Дали е заради голямата, достолепна стара къща, която ги потиска. Дали инстинктивно усещат духовете на миналото, които живеят тук с мен и моя син. Дали и те намират това за странно — да ме видят тук в моя дом, а не в училище, както аз намирам за странно да ги наблюдавам този път не като колеги, а като частни лица.

— Ох, колко чудно прохладно е тук вътре — казва Клаудия. — Горещината навън е непоносима, нали?

Мъжете се съгласяват с нея, започва разговор, бариерата е счупена. Получавам комплименти за новата ми прическа, която, изглежда, не изненадва никого — освен ако не го прикриват умело. Аз вземам от гостите цветята и виното, благодаря, пътьом отбелязвам, че Мирко е избрал червени рози, намирам го за странно неподходящо, но разбира се, не го коментирам, а отвеждам всички в трапезарията, поднасям аперитива и се извинявам, че отивам да налея вода на цветята и да погледна яденето. Лео вечеря по-рано и сега играе в стаята си. Всичко е наред.

Когато започвам да подреждам ястията, моите гости тъкмо обсъждат последната серия на „От местопрестъплението“, но набързо, само колкото да преминат към обсъждането на новите колеги в училището ни. Осъзнавам колко силно са копнели стените на тази стара къща да се изпълнят отново с живот. Отдавна, много отдавна, това беше така.

— Такова поведение е невъзможно — казва тъкмо в този момент Клаудия. — Тази жена е постоянно болна, а когато е на работа, се явява зле подготвена. За нея часът по биология означава да пуска постоянно на децата да гледат стари епизоди от „Как се е появил животът“.

Тя изсумтява недоволно.

— А защо отсъства толкова често? — пита Вернер, който явно няма понятие за какво става дума, но въпреки това иска да участва в разговора.

— А, миналата година я нямаше целия срок. Уж била „изпушила“… бърнаут — казва Клаудия.

— Казваш го така, сякаш подобно нещо не съществува — обажда се Мирко.

Клаудия свива рамене.

— Е, разбира се, че го има. Обаче хайде да си го кажем сериозно: аз също се чувствам изпушила. Но не си седя на задника вкъщи заради това. Ами виж Сара. Ако на някого му е тежко, то това е тя! Самотен родител, а и това, което се случи с мъжа й. Обаче Сара ходи на работа!

Клаудия ме поглежда подканващо, да се съглася. Аз не казвам нищо.

— Ти какво смяташ? — напира тя.

— Не съм сигурна — казвам. — Смятам, че зная твърде малко за положението на Катарина, за да мога да давам преценки.

Клаудия се усмихва.

Удивително е. Откакто се случи „това с мъжа ми“, както го нарича Клаудия, хората вече не спорят с мен. Вече не ми казват, че не съм права. Само кимат. На всичко кимат. Сякаш съм се превърнала в някаква морална инстанция, просто защото ми се е случило нещастие и съм го преживяла. Дори хора, обичащи да спорят като Клаудия, просто ме оставят да говоря. Направо да подлудееш понякога.

— Ти просто си твърде добра — казва Клаудия. — Не знам как го правиш.

Успявам да разчистя масата и когато се връщам с десерта, попадам насред поредния рунд от играта „Едно от всичко е лъжа“ — игра, която в момента е любима на нашите ученици. А явно и на учителите.

— Мой ред е — казва Клаудия. — Чакай да видим. А, да. Първо: скочих с парашут. Второ: на младини веднъж след концерт преспах с една рок звезда. Трето: имам шести пръст на левия крак. Едно от всичко е лъжа.

— Рок звездата е лъжа! — казвам.

— Не е — отвръща Вернер с престорено нещастна физиономия. — Това с рок звездата е вярно.

Всички прихват, и докато Клаудия си събува обувките, за да ни покаже миниатюрния шести пръст на лявото си ходило, аз забелязвам как се наслаждавам на тази вечер.

— Това беше голямо зрелище — казва Мирко, след като всички се поуспокояваме. — Добре, сега съм аз.

Той се замисля за малко, хвърля ми един поглед.

— Първо — казва накрая той и прокарва длан през русата си коса. — Говоря перфектно японски. Второ: като тийнейджър спасих човек от горяща кола. И трето: влюбен съм! Едно от всичко е лъжа.

Погледът му гали бузата ми, усещам го, но не гледам натам.

Вернер и Клаудия викат въодушевено. Аз отварям нова бутилка вино.

— Хм… Кажи нещо на японски — казва Вернер.

— Какво например? — пита Мирко.

— Каквото и да е — настоява Вернер.

Мирко разперва ръце в знак, че се предава.

— Улучи от първия път — отговаря той.

— Ти си знаеш, че трябва да останеш завинаги ерген, нали, Ромео? — подмята Клаудия. — Иначе ще разбиеш сърцата на всяка от твоите гимназистки!

Аз им наливам вино. С ъгълчето на очите си виждам как Мирко, който седи вляво от мен, ме наблюдава усмихнат.

— Сара, твой ред е! — казва Клаудия и тъкмо се чудя как да се измъкна елегантно, когато чувам зад гърба си тих глас:

— Мамо?

Обръщам се рязко и виждам Лео, бос и по пижама.

— Какво има, съкровище? — питам автоматично и оставям чашата с вино.

Синът ми оглежда с ококорени очи възрастните около масата. Клаудия и Вернер му отвръщат с усмивки, Мирко пък става и отива при него. Навежда се, подава му ръка, нарича го „господаря на дома“, което аз намирам за смехотворно, обаче само за миг, защото после виждам усмивката върху лицето на сина ми.

— Ти се качи горе, аз идвам веднага и ще те сложа да спиш — казвам и проследявам с поглед Лео, който се отдалечава с бавни крачки.

После се извинявам пред гостите си и обещавам да сляза бързо долу.

— Виж, честно казано, ние и без това искахме след малко да си тръгваме — казва Клаудия. — Вернер трябва да излиза утре рано.

— A! — казвам. — Добре.

Хвърлям поглед към часовника, едва сега забелязвам колко късно е станало. Времето наистина е прелетяло като миг. Значи трябва да съм се забавлявала. Значи вечерта все пак е била успешна.

— Беше чудесно — казва Вернер.

— Да, прекрасно — добавя Клаудия. — Следващия път вие ще дойдете у нас. Ще направя моето печено „Бьоф бургиньон“.

Двамата стават, целуват ме по бузите. Мирко също се надига от стола си. Аз тръгвам пред тях към входната врата, разделям се с колежката и мъжа й, благодаря им, че дойдоха и че беше хубаво да ги видя в дома ми. Забелязвам, че го казвам искрено, и ги наблюдавам как изчезват в мрака.

— Силна жена! — чувам Вернер да казва на Клаудия. Явно има предвид мен. Мразя този израз. Силна жена. Сякаш е нормално жените да не са такива. Силни.

Обръщам се към Мирко. Благодаря му за приятната вечер и за цветята. Той ме поглежда в очите, потупва ме несръчно по рамото, така, сякаш иска да каже: „Ти се справи“.

От тримата единствено Мирко знае, че днес за първи път от седем години допуснах гости в къщата си. На него могат да се казват такива неща.

Двамата мълчим няколко секунди.

— Време беше — казва той, а аз кимвам.

Той се обръща, а аз наблюдавам как силуетът му се изгубва в мрака.

6

Лео ме очаква. Седи в леглото под завивката си, макар че е топло, присвил колене до брадичката си. Лео обича истории. Имаме си един пазарлък, който се повтаря всяка вечер. Ще заспи само срещу една история. И негова, и моя.

Защото аз се правя, че чета на глас заради него. В действителност обаче този вечерен ритуал е най-хубавата част от моя ден. Аз имам нужда от приказките точно колкото и синът ми. След като цялата изминала година се занимавахме с приказките на Братя Грим, сега стигнахме до Ханс Кристиан Андерсен. Аз не го обичам. Неговите мрачни, странни истории действат по напълно различен начин от приказките на Братя Грим, където добро и зло се отличават съвсем ясно едно от друго и където няма фасети. Намирам, че яснотата в приказките на Грим е утешаваща, с удоволствие бих чула още веднъж тъжната история за пастирката на гъски или поне, от мен да мине, просто за Пепеляшка или Спящата красавица. Лео обаче в момента е напълно заслепен от Андерсеновата „Снежна кралица“. Отначало си мислех, че го запленява самият образ на Снежната кралица. После обаче стана ясно, че е омагьосаното огледало, за което се говори в началото на приказката.

Присядам на ръба на леглото, Лео не казва нищо, само ме гледа. Този кротък, спокоен поглед… понякога толкова прилича на баща си, че аз едва издържам. Отмятам един лепкав кичур коса от лицето му.

— Не ти ли е много топло, миличък? Искаш ли по-тънко одеяло?

Леко завърта глава. Предполагам, че си представя как се е вмъкнал в двореца на Снежната кралица, който е построен изцяло от сняг и лед, а там, естествено, му трябва неговата завивка, без значение дали е в разгара на лятото.

— Какво искаш да чуеш днес? — питам аз само проформа.

— Снежната кралица.

— Е, добре.

Разгръщам книгата и започвам. Повече разказвам, а не толкова чета, вече зная текста твърде добре. Разказвам как веднъж Дяволът създал едно огледало, което правело така, че всичко красиво, което човек виждал в него, да се смалява почти до нищо, а заедно с това карало всичко грозно и лошо, отразяващо се в него, да става още по-лошо. Лео ме гледа с огромни очи, които щом кажа думата „дявол“, стават още по-големи.

— Обаче — продължавам аз — един ден огледалото се пръснало на парчета и това причинило най-голямото зло. Мъничките парченца се разлетели навсякъде и ако някое от тях попаднело в окото на някой човек, той виждал всичко наопаки и имал поглед само за неправилните неща. А при някои хора късче от дяволското огледало попадало дори в сърцето и сърцата на тези хора замръзвали, превръщали се в бучка лед.

Трогва ме, като гледам как на това място Лео всеки път се хваща неволно за сърцето и премигва трескаво, сякаш иска да е сигурен, че неговото сърце не е бучка лед, а очите му са напълно в ред.

— Мамо? — прекъсва ме той.

Аз го поглеждам.

— По какво се разбира, ако имаш бучка лед вместо сърце? — пита той.

В първия момент не зная какво да кажа.

По това, че вече не чувстваш нищо така, както е било преди, мисля си. По това, че радостта вече не е шемет, а само лека усмивка. По това, че гневът вече не е изгарящ като лава, а най-много прохладен. По това, че цветовете стават все по-малко, по това, че вече не знаеш какво имат предвид хората, когато говорят за щастие.

Слагам ръка върху гърдите на сина ми. Усещам как бие малкото му сърчице, тъй бързо, тъй живо. В очите ми напират сълзи, сама не зная какво да правя, но все пак успявам да ги овладея, преди да се появят на повърхността, където би могъл да ги забележи Лео, чието малко, искрено лице е тъй близо до моето и който ме гледа съвсем внимателно, за да види моята реакция.

— Бучките лед не туптят — казвам и успявам насила да изтръгна от себе си една усмивка.

Лео кима, изглежда това успява да го убеди. После слага своята длан върху моите гърди. Не зная какво ми става, но за миг ме връхлита ирационалният страх, че няма да усети пулс и че ме е улучило някое късче от дяволското огледало, без да съм забелязала, и там, в гърдите ми, вече няма сърце, а само голяма колкото юмрук бучка лед. Ръката на сина ми опипва за малко кожата ми, сетне изражението му просветлява. Той не казва нищо, просто дръпва ръката си и се отпуска доволен върху възглавницата. Аз се боря с буцата, заседнала в гърлото ми.

— Чети по-нататък, мамо — казва най-сетне Лео.

И аз му доставям това удоволствие, пътуваме заедно със Снежната кралица през студената и опасна зимна нощ. Сърцата ни бият.

7

Тишината се завърна в моята голяма пуста къща. Лео най-сетне заспа, аз го целунах предпазливо по челото, изгасих лампата, излязох от стаята му и затворих безшумно вратата след себе си.

Лежа в леглото си, когато го чувам.

Странен, неопределим шум.

Някакво… трополене.

Има някого в къщата.

Тутакси скачам на крака. Опипвам панталона си, който току-що събух, в търсене на мобилния ми телефон, докато се сещам, че той е на масата в трапезарията. Стационарният пък е в гнездото си — в другия край на къщата. По дяволите!

Отварям предпазливо вратата на спалнята. Спирам, ослушвам се. Стоя като окаменяла, всичките ми сетива са изострени. Но не чувам нищо, само собственото си дишане и познатото пукане на старата къща около мен. Нямало е нищо. Преуморена съм. Затварям за миг очи, вдишвам дълбоко, издишвам… и го чувам отново. Тропането. Сега вече ми е трудно да си поема въздух. Просто вятърът, казвам си. Вятърът. Или някоя котка. Котка, която по някакъв начин е попаднала в къщата и сега е съборила нещо.

Нищо страшно, казвам си. Но не си вярвам.

Зная, че вероятно не бива да го правя, но тръгвам към шума. Сама не знам защо, но вървя по слабо осветения коридор. Спирам пак, не съм сигурна накъде да се насоча сега. Но този път не ми се налага да чакам дълго, докато го чуя пак. Скалпът ми се свива болезнено. Страх ме е. Шумът идва от хола. Там има нещо, точно зад вратата. Затаявам дъх. Стоя точно пред вратата и съм като окаменяла, настава пълна тишина и вече не чувам нищо, дори и собствения си дъх, чудя се какво да правя, понеже знам, че не мога просто да се обърна и да си тръгна, не зная откъде го знам, обаче знам, че трябва да отворя вратата. И не зная откъде го знам, но знам също така, че нямам друг избор.

Тропотът отново прозвучава, неопределим и ужасяващ. Ръката ми посяга към бравата, без изобщо да съм й заповядвала. Ръката ми натиска бравата, без аз изобщо да го искам, а шумът зад вратата спира. Каквото и да има зад вратата, то чака мен. Натискам силно бравата, дръпвам вратата. Зная, че не бива да виждам какво има зад нея и че това ще ме убие — ако видя какво има там отзад. Обаче ръката ми не ме слуша, тя дръпва докрай вратата и отваря. Очите ми са широко отворени, а вратата полита насреща ми, тропотът преминава над мен подобно на гръм, а аз се мобилизирам за гледката, която ме очаква — и чувам себе си как крещя. И най-сетне се събуждам.

Няколко секунди се взирам в мрака, останала без дъх. Само недей да мислиш сега за този сън, казвам си. Просто заспивай пак. Обаче не се получава, никога не успявам, нощем не съм така неуязвима за мрачни мисли. Лежа, а те се прокрадват и настъпват към мен. Мисля си за слънчевото затъмнение, за онова отпреди много години и за това от днес, мисля си за малката потна ръка на моя син, опипваща гърдите ми над сърцето, за да се увери, че то не е замръзнало, мисля си за всички онези врати, за всички опасности зад тях, от които не мога да се защитя, а него пък съвсем не мога. И си мисля, че светът е опасно, много опасно място, където не мога да съществувам сама.

Отдавна не бях сънувала тропота зад вратата и се питам какво го е отключило, кое е послужило за импулс, за да се върне сега изведнъж този кошмар. Още повече че зная какво има зад вратата. Въртя се и се мятам в леглото така, сякаш с едно движение бих могла да пропъдя нощните мисли подобно на врани.

Светвам лампата. После си казвам, че ми трябва сън, гася я пак. Затварям очи.

Първо, мисля си: Аз съм измамница.

Второ: Аз убих човек.

Трето: Имам татуировка на едно скрито място.

Едно от всичко е лъжа.

Вслушвам се в себе си, напразно търся онова прекрасно чувство от днешната сутрин. Старият лош сън го прогони, а вътре в мен сега отведнъж се пробужда нещо друго, колебливо, ала неудържимо, подобно на малко животно с остри зъби, което за първи път след дълъг зимен сън напуска бърлогата си: предусещането за нещо лошо.

Лятото на 2008 година

Мигът непосредствено преди това, помисли си той, мигът, когато вече знаеш, че то ще се случи, но все още не се случва. Този миг е всичко.

Беше като едно от онези плавни движения, чиято привидна лекота балерините постигат едва след години упражнения, а едновременно с това — напълно спонтанно. Сякаш следвайки някаква тайна уговорка, неизискваща думи, те завъртяха главите си — той своята руса в едната посока, тя своята тъмна и къдрава — в другата. И устните им се срещнаха.

Беше наистина първа целувка, той видя това веднага. Възбудата, която вибрираше помежду им, можеше да се хване с ръце.

Ще се чуди колко меки са устните й, помисли си Филип, докато наблюдаваше с ъгълчетата на очите си младата двойка, седнала насреща му. Всеки път, когато целуваш жена за първи път, се чудиш колко меки са устните й. Без значение колко жени си целувал преди това, всеки път се чудиш отново и отново.

Двамата бяха съвсем сами на света, около тях нямаше чакалня и зала за излитане, пълна с хора с любопитни погледи, нямаше терминал и летище, нито Хамбург, нито държава, нито свят — само те двамата, топлина, влага, дъх, устни. Съвършенство, безтегловност. Естествено, това бяха само биохимични процеси, които протичаха тук и в тях, по принцип двамата само проверяваха инстинктивно чрез обмен на слюнка дали и доколко техните гени са съвместими, в целувката няма нищо повече, всичко останало са измислици, езотерика, шум и дим, помисли си Филип и най-сетне отвърна поглед от младежите. В същия миг шумовете на летището около него станаха отново силни, сякаш някой от един път бе завъртял звука на максимум. В ушите му отново проникнаха нефилтрирани тихите разговори, съобщенията по високоговорителя, тракащи токчета на обувки, звън от мобилни телефони и смехове. Филип се надигна от седалката си в чакалнята до вратите и направи няколко крачки.

Днес е моят единайсет хиляди осемстотин седемдесет и пети ден на тази земя, помисли си той. Да се събудиш за единайсет хиляди осемстотин седемдесет и пети път. Да отвориш очи с един и същи постоянен въпрос в главата: какъв ще е днешният ден? После да изживееш целия ден и отново да легнеш да спиш. Да лежиш единайсет хиляди осемстотин седемдесет и пет пъти и да мечтаеш. Откакто преди време един негов приятел от младежките години беше празнувал вместо рождения си ден единайсет хиляди сто и единайсетия си ден на тази земя, Филип от време на време пресмяташе своите.

Той наблюдаваше излитащите и кацащи самолети и размишляваше къде се намира. За него открай време беше важно да знае, да си прави равносметка.

Имах горе-долу щастливо детство, мислеше си той. Преживях тийнейджърските си години без големи катастрофи. Влюбвах се седем пъти, преди да срещна съпругата си. Следвах икономика. Погребах баща си. Ожених се, създадох един син. Ръководя голяма компания. И го правя добре.

Един пълноценен живот.

Но това не е всичко, помисли си той. Направих и още нещо, друго нещо.

Филип прокара пръсти през косата си, отведнъж го връхлетя копнеж за една цигара, макар че от години не беше пушил. Купи си един пакет и се присъедини към другите мълчаливи образи в пушалнята.

От главата му не излизаше раздялата със Сара.

Той пак не й го беше казал. Бе изпил кафето си и бе наблюдавал детето, което с помощта на Сара правеше крачки из кухнята, клатеше се върху тлъстичките си крачета, които обикновено изтръгваха възторжени викове и възхищение от устата на старите дами. Наблюдаваше го как едва не се препъна в ръба на сметановобелия килим, закрепи се и продължи напред. За миг в главата на Филип се бе появила мисълта какво чудо бе все пак да имаш жена и здраво дете и че би трябвало да изпитва благодарност, ала както повечето светли чувства, и това някак си не искаше да се зароди истински.

Това е наказание, беше си казал той тогава. Знаех си, че по този начин ще бъда наказан за онова, което сторих, и ето сега — това е наказанието.

Сара се обърна към него, сякаш беше усетила погледа му в гърба си, усмихна се насила.

Попитай ме, помисли си той. Попитай ме дали съм в ред. Как съм, попитай нещо. Задай ми някой от твоите тъпи въпроси, които преди толкова ме нервираха.

Сара обаче мълчеше. За кой ли път. Занимаваше се с детето и не го погледна повече. В дългата й разпусната коса все още личеше следата от ластика, там, където през нощта бе държал косата й на опашка. Искаше му се да я докосне, косата й. На масата стояха пъстри цветя, лютичета, ако не го лъжеше споменът. Единственото цветно петно в едноцветно обзаведеното сметановобяло помещение. Цялата къща беше толкова ужасно бежова, никога преди не беше забелязвал това. Сякаш нещо беше изсмукало цвета от всички предмети. Дълго време двамата не бяха променяли нищо от обзавеждането, което майка му бе създала съвсем по своя вкус. От уважение към Констанца, която, след като се премести в едно по-малко, съответстващо на възрастта й жилище, постоянно се самопоканваше на чай и всеки път се оплакваше и за най-малката промяна в „нейната“ къща. А после по някое време явно и двамата се бяха отказали, бяха се нагодили в кухнята в северен ханзейски стил, в сметановобялата изисканост, която подхождаше на Констанца, но не и на него самия, а изобщо пък не прилягаше на жена му — един много земен човек, която обичаше наситени цветове. Бежова мека мебел, много старинно дърво, по стените — поставени в рамки графики с корабни мотиви. Цветята, които Сара седмица след седмица носеше от пазара, бяха единственото, което придаваше цвят на помещенията.

Той се чудеше, че тя все още намира време за тези дреболии. Красиви, безсмислени дейности. Да купуваш цветя. Да ги подрязваш, да ги подреждаш във вази. Но може би тъкмо тези множество малки, привидно безсмислени дейности я крепяха. Външно всичко си беше както винаги, но нещата бяха загубили своята естественост след онова… онова нещо. Той вече не знаеше нищо. Не знаеше как се гали съпруга по косата или как се целува за довиждане, нито как се играе с едногодишното дете, понякога не знаеше вече дори как се вдишва и издишва. Питаше се кога бе излязъл от релсите до такава степен. Наистина ли в онази единствена съдбовна нощ? Или още преди това?

На раздяла Филип бе изпаднал в адско колебание.

Дали да й каже? Бореше се вътре в себе си. Гледаше как се местят стрелките на кухненския часовник, гледа ги толкова дълго, че накрая стана късно за разговора, който трябваше да проведе. Бе целунал Сара по челото и се беше обърнал, за да тръгне.

Тя открай време имаше една привичка — да го придружи до портата и да гледа подире му, когато той поема на по-дълго пътуване. Толкова пъти бе стояла на портата и бе махала с ръка, докато не изчезне от полезрението й. Той усещаше погледа й, докато се качваше в колата. Виждаше Сара в огледалото за задно виждане, тя ставаше все по-малка, докато се отдалечаваше. В началото намираше това за мило, после му бе станало все едно, а в един момент го сметна за глупаво и смешно, накрая вече дори не го забелязваше. Но в този ден той се зарадва на стария ритуал. Означаваше, че тя все още го обича, а междувременно той бе осъзнал, че това не е нещо, разбиращо се от само себе си. И някак си, точно преди тази кратка командировка, която щеше да бъде напрегната, му се стори хубаво да знае какво ще се случи сега. Този малък, любвеобилен жест, който казваше: без значение какво сме хвърляли един срещу друг, без значение колко пръти е залагала Констанца в нашите колела, абсолютно ми е все едно какво изобщо се е случвало: ние с теб все още функционираме. Аз съм благодарен за това. Така си мислеше той и се беше зарадвал, когато му стана ясно, че все пак е способен на такова вълнение.

Беше прекрачил прага. Усещаше погледа на Сара в гърба си, както винаги, и се бе зарекъл този път да направи нещо, което никога не беше правил, понеже всеки път му се струваше някак си нелепо смешно. Зарече се да се качи в мерцедеса както винаги, да включи двигателя както винаги, да потегли както винаги — а после да спусне стъклото и да помаха с ръка в отговор на Сара. И тя щеше да го види и щеше да знае, че той все още я обича. И щеше да се усмихне. Непринудено. Както преди.

Филип слезе по стъпалата пред къщата, обърна се към Сара, усмихна се… и видя как тя затвори вратата и изчезна в къщата. Просто така. Никакво помахване, никаква Сара. Никакъв ритуал. Никаква утеха. Само една снежнобяла врата с табелка с номер 11 отстрани. Докато се спускаше по стъпалата към улицата, той вече бе успял да усети вкуса на есента във въздуха — миниатюрни частици от първия мраз и разкапващи се листа… както котките подушвали, когато смъртта се приближава до безнадеждно болни хора. Дъждът съединяваше небе и земя в сиви нишки, дебели като пръчките на решетка.

Филип загаси цигарата, от която го беше свил стомахът, после седна пак в чакалнята до изходната врата, този път колкото се може по-далеч от влюбената двойка. Повечето черни кожени седалки бяха заети от бизнесмени, от сиви господа като самия него, които щракаха по клавишите на лаптопите или мобилните си телефони. Тук-там между тях, подобно екзотични птици, клечаха няколко от неизменните туристи.

Малко преди това, докато търсеше билета си, той бе установил, че Сара му е пъхнала ябълка в джоба. Не знаеше дали да се зарадва, или да се ядоса. Ако беше искал да си вземе ябълка, щеше сам да си опакова една. Тази странна смесица от прекалена грижа и студенина. Какво означаваше?

Той наблюдаваше хората, бързащи из сградата на летището, всеки тръгнал към своята собствена неизвестна съдба, и както доста често в последно време, го връхлетя мисълта, че свободната воля е само илюзия и че той не се движи свободно из живота, а по-скоро като по релси, насочващи го ту насам, ту натам, без изобщо да им въздейства. Нямаше избор дали да поеме по това или по онова отклонение, дали да избере правилното или грешното, величието или подлостта, любовта или омразата. Всичко, което можеше да направи, бе да се държи здраво, когато влакът влиза в завоя, и от време на време да пъха глава през прозореца и да се наслаждава на попътния вятър, ако отсечката го позволява. Всичко се движеше към неизбежен, отдавна определен край. Той, Сара, Лео, всичко, всеки.

Никога преди не се беше замислял над това, всичко бе започнало с онази, единствена, проклета нощ. А може би пак си въобразяваше. Може би всичко бе започнало много по-рано. Той проследи мислено събитията, както често правеше през изминалите месеци, стъпка по стъпка, и както винаги, се почувства разбит под техния напор. Сякаш на пълна скорост го беше блъснал огромен, тежък тонове влак. Влак, който той не би могъл да спре по никакъв начин. Просто не намери в спомените си нито един момент, в който е могъл да действа различно, а не както бе постъпил в действителност. Кога се беше задвижил този влак? Когато тръгнаха в онази фатална вечер? Или преди това? Не намираше отговори на тези въпроси. И все пак трябваше да каже на Сара. Дори тя да не заслужава.

Филип взе телефона си и набра номера й. После прекъсна връзката, остави апарата настрани. Такива неща не се уреждат по телефона.

Разбира се, че ще й каже. Веднага след завръщането си.

Моят единайсет хиляди осемстотин седемдесет и пети ден, помисли си той. Ден, който почти изцяло ще прекарам на борда на самолет.

От своето място Филип можеше да наблюдава самолетите при излитане и кацане. Той се облегна назад и се загледа как машините се изстрелват по пистата и накрая преодоляват земното притегляне. Летният дъжд беше престанал, небето се простираше в смесица от мръсносиво и петнистосиньо.

Бих могъл да остана, помисли си изведнъж Филип.

Седмици наред беше хранил в себе си едно-единствено желание: да се махне, само да се махне, да изчезне, а сега мисълта да се качи на борда на една машина, която с всяка секунда ще го отдалечава от всичко важно за него, му се струваше почти непоносима. Южна Америка. Какво, по дяволите, щеше да търси той в Южна Америка?

Бих могъл да остана, помисли си пак, да не се кача на самолета, да не бягам. Вместо това да направя поне веднъж това, което трябва.

Той погледна към седалките отсреща, които бяха заети от двойката влюбени. Като че ли там имаше някакъв отговор. Двойката беше изчезнала.

Бих могъл да взема по-късен полет, помисли си Филип. Или изобщо да не пътувам.

Единайсет хиляди осемстотин седемдесет и пет, каза си той.

Имам много. Имам да губя много.

Какво искам?

Какъв ще бъде днешният ден?

Когато започна обработката на пътниците на неговия самолет, той все още не беше взел решение.

8

Лъвовете са уморени. Излежават се лениво под лятното слънце, коремите им се повдигат бавно в ритъма на дишането им. Синът ми ги наблюдава няколко минути, сетне ме дръпва по-нататък към сурикатите, понеже те са много по-интересни от скучните лъвове. Сурикатите поне правят нещо.

Мразя зоопарковете. Мразя да гледам затворени зад решетки животни, но Лео ме моли и моли толкова дълго, че най-накрая отстъпих. Лео е във ваканция, повечето от приятелите му ще заминават с родителите си, затова едно посещение в зоопарка е най-малкото, което мога да направя. А и за мен е добре да пътувам. Не понасям скуката и е добре да си потърся занимание през летните ваканции. Никога не го казвам гласно, защото не искам да ме смятат за странна, но аз никога не се радвам на ваканциите. Обичам ритъма, който работата ми придава на дните, седмиците, месеците. Имам нужда от този ред, да зная, че след като стана от леглото, ще отида на крос, ще взема душ, ще приготвя закуска, ще закарам Лео на училище, ще отида на работа. От понеделник до петък ще преподавам немски и английски в курсовете ми, в петък ще имам допълнителни часове по рисуване. Че след това ще се прибера у дома, ще пиша домашните заедно с Лео, ще разтребвам, ще чистя, ще готвя. А после, според това кой ден от седмицата е, ще помагам в лагера за бежанци, ще се срещна с Мириам или ще спортувам.

Лео ме дърпа нетърпеливо за ръката и ме връща в настоящето. Погледът ми проследява протегнатата му ръка и аз неволно се усмихвам при вида на припряно суетящите се сурикати.

— Мамо? — пита накрая Лео, след като няколко минути сме наблюдавали мълчаливо, притиснати в тълпата посетители, нахлули точно сега, насред лятната ваканция, в зоопарка. — Ще ми купиш ли сладолед?

— Разбира се, врабчо.

Оглеждам се, виждам, че трябва само да заобиколим терена на слоновете, нататък, откъдето идват децата с омазани в розово и кафяво муцунки, и ще стигнем до фургона със сладоледа. Опашката пред него е хаотична тълпа от възбудени деца и изнервени родители. Като по чудо съзирам една свободна пейка само на няколко метра от фургона. Давам на Лео пари и сядам на пейката, а той нервен, но видимо горд, се нарежда на опашката. Затварям за малко очи и се наслаждавам на слънцето по кожата ми. Страховете от отминалата нощ пак се отдалечават много, много надалеч, разтварят се в нищото като призраци при първия слънчев лъч на настъпващия ден…

Отварям очи. И се оказвам лице в лице със слоновете. Те са в нещо като прашен харман, няколко стоят на групи като притеснени пушачи, чиято пауза скоро ще свърши и те пак ще трябва да влязат вътре, за да вършат омразната си работа. Вляво от мен, точно пред стената, стои един самотен слон. Движи главата си насам-натам, тръска я от ляво надясно непрекъснато като пренебрегнато, подивяло дете в хоспис. Сякаш се намира в някакво нежелаещо да свърши отричане на своето състояние. Аз съм в африканската савана, не съм тук в това миниатюрно, прашно поле, не, не съм тук, не, не, не, не, не. Откъсвам поглед от побъркващата гледка, търся с очи Лео, установявам, че е мръднал напред в опашката, но все още не му е дошъл редът. Улавям неговия поглед, той ми се усмихва, дупка от паднал зъб, трапчинки на бузите. Ако имах леден къс вместо сърце, подобно на героите от любимите му приказки, то би се разтопило точно сега, на мига. Насочвам вниманието си пак върху животните. Да си затворен в клетка — това е най-лошото нещо, мисля си и си представям как се връщам тук през нощта. Как отварям вратички, как животните излизат от клетките си и се втурват навън, как се заселват в града. Как на сутринта павианите се хвърлят върху колите, заседнали в трафика, как създават хаос. Как леопардите безшумно се изкатерват по дърветата в градския парк и с присвити очи фиксират нищо неподозиращите бегачи и разхождащи се хора. Как семействата слонове крачат тежко един до друг по широките улици, а излъсканите до блясък витрини отразяват образите им. Как жирафите с големите си, обрамчени от дълги мигли очи се вторачват в прозорците на високите бизнес сгради и карат бизнесмените вътре да подскачат от страх и да заливат с черно кафе белите си ризи.

— Мамо, телефонът ти звъни — казва Лео до мен. Аз се стряскам леко, дори не съм забелязала кога е седнал до мен с висока куличка сладолед в ръка. Той ближе припряно сладоледа, решителното изражение на лицето му показва, че е решен да спечели състезанието срещу слънцето, което безпощадно го топи.

Опипвам вътрешността на чантата си, намирам телефона. Очаквам да видя номера на Мириам или евентуално на някого от моите вчерашни гости, може би Клаудия, която си забрави у нас копринения шал, може би Мирко, който, какъвто е любезен, сигурно иска да благодари още веднъж за хубавата вечер. Но не, номерът е непознат.

В главата ми тутакси бие тревога. За миг ми минава мисълта да прехвърля обаждането в пощенската си кутия. После обаче си казвам, че Лео е до мен, че е добре, даже много добре, с огромния си сладолед, който се стича лепкав по пръстите му. А докато той седи до мен и се бори със сладоледа, не може да има нищо катастрофално. Приемам обаждането.

— Да, моля?

— Казвам се Вилхелм Ханзен — обажда се един овладян, официално звучащ глас. — Със Сара Петерсен ли говоря?

Сбръчквам чело.

— На телефона — отговарям глухо.

— Госпожо Петерсен, аз съм сътрудник на Външно министерство. Толкова се радвам, че се свързах с вас. Звъняхме в дома ви, а сега за щастие открих номера на вашия мобилен. Имаме да ви съобщим нещо много важно и в никакъв случай не искаме да го узнаете от пресата.

Изведнъж устата ми пресъхва.

— Не искате да узная от пресата? Какво да узная? — питам.

Зная какво иска да каже той. Може да има само една причина, за да ми се обажда сътрудник на Външното министерство. Това е обаждането, което чакам от седем години. Знам го, а същевременно просто не мога да повярвам. Сигурно сънувам. Трябва да е сън, ей сега ще свърши и ще се окажа в един коридор, трепереща и наплашена пред заключена врата, зад която отеква глухо потропване.

— Госпожо Петерсен, седнала ли сте? — пита гласът.

— Да, седя — казвам.

Отново се овладявам. Седем години се подготвях за това обаждане. Готова съм. Вилхелм Ханзен от Външното министерство не може да ми съобщи нищо, за което да не съм подготвена. Не може да ми представи никакъв сценарий, по-лош от онези, които са минавали пред очите ми в моите безсънни нощи. Той ще ми каже, а аз най-сетне ще мога да започна отначало. Настроение за тръгване. Не беше ли това думата?

Преглъщам.

— Кажете ми — моля аз.

Следва кратка пауза, после Ханзен започва да говори. Аз го слушам мълчаливо. Сетне разговорът ни приключва, аз блокирам клавиатурата, пъхам телефона обратно в чантата си, дръпвам ципа, оставям я до мен и започвам да повръщам залпово.

9

Всичко ме заслепява. Светът изглежда различен. Някой е сложил върху него филтър, който променя всичко. Небето е по-синьо от преди, кобалтовосиньо. Листата на дърветата са неоновозелени, слънчевата светлина е тъй ярка, че очите ме болят — дори и зад тъмните очила.

Спомням си, че Филип имаше тази способност: да оцветява моя понякога безцветен свят, с ентусиазма си, жизнерадостта и хумора си да обагря в папагалска шарения сивите дъждовни дни или мрачните настроения. Той оцветяваше моя живот, както дете попълва с дебели пастели книжка за оцветяване.

Седя в градината под моето любимо ябълково дърво. Сигурно е горещо, ала аз мръзна. Радвам се, че тук няма никого. Трябва да съм сама. За малко да съм сама, трябва да дам на мозъка си шанса да проумее. Седя под ябълката — както Буда под дървото бодхи, сякаш чакам просветление. Из мозъка ми, подобно на мантра, се върти една мисъл.

Филип е жив.

Той е жив.

Покрай оградата се разхожда котка с бяло петно, спира се за малко, хвърля ми един поглед, сетне решава да ме игнорира, изчезва към имота на съседите. Питам се къде ли е близначката й. Преди време бяха две петнисти котета и ходеха винаги заедно, две игриви мъничета от едно котило — и до днес не зная на кой съсед принадлежаха. Филип ги обичаше.

Продължавам да седя и да се опитвам да си изясня нещата. А после отведнъж в гърдите ми се надига чувството, расте, става твърде голямо за тялото ми, за моя тесен гръден кош, пукам се, не го издържам, не мога повече да седя тук, ставам, връщам се в къщата, отивам до телефона.

Не мога повече да го задържам за себе си и в себе си, трябва да го споделя, да го разделя или да се пръсна.

Но тъкмо хващам телефона в ръка, и вече не зная какво да правя.

На кого да се обадя?

Първият ми импулс е да набера номера на Мириам. Тя е единствената ми истинска приятелка, при нея ходя, когато трябва да говоря. Мириам обаче не познава Филип, никога не го е срещала, с нея се запознахме едва след неговото изчезване. Струва ми се погрешно да въвличам първо нея в случилото се.

Семейството, мисля си. Човек първо трябва да каже на семейството си. Но аз вече нямам такова, само двамата сме — аз и Лео. Бащата на Филип, от когото той е наследил огромния концерн, е починал преди много години, майка му е болна от алцхаймер и от години живее в луксозен старчески дом. Мъжът ми няма братя и сестри. В това отношение си приличаме. Аз също нямах семейство… преди да срещна Филип и преди да се появи Лео.

Пръстът ми все още стои над клавиатурата на телефона. Колебая се. Обзема ме внезапната силна потребност да позвъня на Йохан. Йохан Кербер, стар приятел на семейство Петерсен, човек, когото Филип уважаваше и от когото търсеше съвет, когато се нуждаеше от такъв. А след това, след изчезването на Филип, аз бях тази, която можеше да се уповава на интелекта и уравновесеността на Йохан, на неговите бащински съвети. Той се грижеше за всички финансови и стопански дела. Филип, който все пак бе най-важният съсобственик в един огромен концерн с милиарди оборот, изведнъж бе изчезнал от полезрението. Имаше да се уреждат толкова много неща. Нищо няма да го зарадва повече от това да чуе, че Филип се завръща. Набирам неговия номер, но в този миг ме връхлита угризение на съвестта и се отказвам. Естествено, че майката на Филип е човекът, който трябва първи да узнае. Че синът й е жив. Че е на път към родината си. Какво като има болест на Алцхаймер. Погрешно ще е да не информирам първо нея. Разлиствам малкия си черен бележник с всички важни номера, които ползвам редовно, но не мога да запомня. Намирам номера на старческия дом, където е настанена Констанца, и набирам цифрите.

Още при първото позвъняване отговаря решителен женски глас.

— Добър ден. Казвам се Сара Петерсен — казвам. — Може ли да говоря с моята свекърва?

— Ах, госпожо Петерсен — отговаря гласът. — Много съжалявам. Днес свекърва ви никак не е добре, съмнявам се, че е възможно да се говори по телефона с нея. Но ако искате, наминете насам. Може да я видите по всяко време, няма никакви пречки.

В мен тутакси се надигат угризения. Не съм посещавала Констанца много отдавна. Бях твърде много заета със себе си и с моите собствени проблеми.

— Благодаря — отвръщам. — Ще намина веднага щом имам възможност.

Затварям и веднага след това набирам номера на Йохан. Звъни се — веднъж, два пъти, четири пъти, седем пъти, накрая се отказвам. Набирам мобилния му номер, който зная наизуст, пристъпвам от крак на крак, докато се появи връзка. Този телефон обаче е изключен. Изругавам тихо. Вземам отново бележника си и търся номера в офиса му, той ми го е дал за крайно спешни случаи и не съм го ползвала никога досега.

Едва съм набрала номера и отсреща вече се обажда любезен и служебно делови женски глас.

— Добър ден, казвам се Сара Петерсен. Мога ли да говоря с господин Кербер? — питам.

— Господин Кербер замина служебно в чужбина — отговаря жената от другия край на линията.

— А, да, естествено — изтърсвам аз, защото се сещам, че той искаше да замине за няколко дни по работа в Пекин.

— И кога се връща? — питам.

— Господин Кербер ще бъде в страната след три дни. Желаете ли да оставите съобщение?

— Не, благодаря — казвам. — А знаете ли как мога да се свържа с него там?

— Не ми е разрешено да давам частния номер на господин Кербер. Може би вие ще се обадите пак, когато…

— Оставете, няма значение — прекъсвам я аз. — Имам мобилния му номер. Ще опитам по-късно пак. Благодаря.

Затварям, без да дочакам отговор. Веднага набирам за втори път мобилния му телефон с безсмислената надежда, че в кратките минути, докато съм разговаряла с офиса му, Йохан е включил телефона си.

— Хайде, хайде, хайде — мърморя, докато се осъществява връзката.

После обаче незаинтересовано звучащ глас ми съобщава, че няма връзка с абоната, и аз прекъсвам. Междувременно съм пламнала почти в треска. Непременно трябва да говоря с Йохан. Отново изругавам, премислям няколко секунди, но вече не се сещам за никого, на когото бих могла да се обадя. Така че все пак набирам номера на Мириам. Отново чакам нетърпеливо сигнала, почти съм сигурна, че е заето или че никой няма да вдигне, но накрая прозвучава познат глас.

— Мартин Бекер.

— Мартин! Здрасти! Сара е.

— Супер-Сара! — възкликва Мартин.

Той обича да ми казва така. Сякаш съм някаква супергероиня. Този път по изключение го игнорирам.

— Може ли да говоря с Мириам?

— Не знам дали можеш — отговаря Мартин и дори без да го виждам, знам, че се подхилва накриво.

Обикновено проявявам голямо търпение към неговите майтапи, но не и днес. Трябва да говоря с някого, веднага.

— Там ли е или не? — питам и се опитвам да звуча уравновесено.

Мартин забелязва, че не съм настроена за шеги.

— Не. На пазар е. Аз в момента пазя децата. При теб всичко наред ли е?

— Всичко е отлично — казвам. — Исках да й разкажа нещо, но мога да го направя и по-късно.

— Както искаш — отвръща Мартин.

Казвам чао, затварям телефона. Не мога да дишам. Още веднъж, за последен път, се опитвам да се свържа с мобилния на Йохан. Сега пък дава „заето“. Излизам от къщата и пак се насочвам към градината.

Денят е станал още по-горещ, по небето лениво се влачат няколко весели летни облачета, в тях разпознавам някои от животните, които днес видях в зоопарка, едно бебе слонче, тигър, бяла мечка. Още при първата крачка навън слънцето започва да ме пари по главата, из съседните дворове не помръдва нищо, всички са се изпокрили вътре, опитвайки се да се избавят от мъчителната жега. Няма крещящи тийнейджъри в басейните на съседите, нито вой на косачки, нито деца по люлките, окачени на черешовите дървета. Единственото, което чувам, е бръмченето на пчелите, които не се впечатляват от горещина и летни ваканции, а си работят и прехвърчат от цвят на цвят.

И пак се чувствам така, сякаш ще се пръсна, толкова съм подута. Стомахът ми се бунтува, както одеве в зоопарка. Подпирам длани върху бедрата си, навеждам се напред, броя вдишванията си, позивът за повръщане изчезва, остава само лек световъртеж. Там, зад ключицата ми, има едно странно чувство, то се върти и мята из гърдите ми, надига се все по-нагоре и нагоре, после си пробива път. Прихвам. Отначало се кискам тихо, сетне избухвам в бурен смях и се смея кой знае колко време.

Стряскам се, когато внезапно вдясно, отвъд оградата, деляща нашия имот от този на съседката — старата госпожа Тайс, се дочува глас. Госпожа Тайс е прехвърлила осемдесетте, яка, пряма и твърде странна. Тя не обича деца (освен Лео) и казва, че откакто е вдовица, била много по-щастлива. Не че имала нещо против мъжа си, обаче някои хора са създадени, за да бъдат сами, и към тях спадала и тя. Госпожа Тайс винаги има котешка храна в дома си, макар че няма котки. Зарежда я за всеки случай, ако покрай къщата мине някое гладно бездомниче. Пече редовно сладкиши, макар че не обича сладко, прави го просто защото й харесва къщата да ухае на прясно изпечен кекс. Страшно обичам тази жена.

— Толкова се радвам, да ви чуя да се смеете. Изобщо не искам да ви преча — обажда се госпожа Тайс.

— Здравейте, госпожо Тайс — казвам. — Добре ли сте?

— Трябва, да, трябва да съм — отговаря тя и повдига малка кошничка с малини, които явно току-що е набрала. — Работата по градината ме държи във форма!

Подава ми кошницата над оградата, аз си вземам една малина, лапвам я.

— Страхотия! — казвам. — Ама те вече са сладки като захар! Благодаря.

— Но моля ви се, какво правите? — пита госпожа Тайс. — Вземате си само една? Това е направо смешно.

Тя млъква за миг, изглежда мисли нещо.

— Цялата кошница е за Лео и за вас — казва накрая. — Знам, че ги обичате, и още как!

— Колко мило! — отговарям. — Много, много ви благодаря. Лео много ще се зарадва.

Госпожа Тайс махва с ръка и отново се връща към работата си в градината. Няколко минути я наблюдавам мълчаливо. С нея не сме роднини, но тя е нещо като баба заместник за Лео. И за мен също. Рядко контактува с другите съседи наоколо. Откакто миналата година реши да говори само в рими, за да си тренира мозъка, реномето й на безобидна луда се затвърди още повече сред съседите.

— Мъжът ми се завръща — изтръгва се ненадейно от моята уста. — Филип е жив. Намерили са го!

Не издържам повече, просто трябва да го кажа някому, защо не на лудата госпожа Тайс.

Тя ме поглежда, сбърчила вежди, май за миг се пита дали е чула добре. После явно решава да се довери на слуха си.

— Значи ще падне голяма радост! — казва най-сетне.

А после, щом осъзнава, че сега, след близо цяла година в рими не може просто така да изпадне отново в проза, добавя:

— Ще кажа честно, моя мила, това ме прави тъй щастлива.

— Току-що го научих — казвам. — Филип е жив. Идва си у дома.

Става ми ясно, че го изричам за първи път на глас, а това раздвижва нещо вътре в мен. Разхълцвам се и вече не мога да се спра. Госпожа Тайс просто ме гледа, може би не знае какво да каже, а може би не й идва на ум никаква рима.

Аз се овладявам.

— Извинете — казвам. — Трябва да се прибирам. Имам да върша много неща. Още веднъж ви благодаря за вкусните малини.

В къщата е прохладно, аз все още зъзна. В кухнята вземам половината малини, слагам ги в малка купа и ги прибирам в хладилника — за Лео. После сядам на пода и пъхам останалите малини в устата си — една след друга.

10

Лео ме гледа с ококорени очи. Изречението, което казах току-що, все още отеква в стаята. Дълго размишлявах как да му го съобщя. Къде да му кажа. С какви думи точно. „Твоят баща“ или „тати“? „Идва си у дома“ или „Жив е“?

Опитах се да си спомня какво е да си на осем години. Да се катериш на най-високите кестени, безстрашно, понеже все още не си проумял какво е смърт и какво е парализа на долните крайници. С наслаждение да клатиш хлабавите си млечни зъби, докато паднат, и изобщо да не се замисляш при това. Да копаеш гробчета за мъртви птички, които си намерил в тревата, да им правиш малки надгробни паметници, а на погребението ту да гледаш сериозно, ту да се кискаш засрамено, понеже никога не си преживявал истинско погребение. Винаги и навсякъде да тичаш, понеже няма смисъл да ходиш от точка А до точка Б, след като можеш да бягаш.

— Тати си идва — повтаря синът ми, сякаш се опитва да огледа изречението от всички страни, за да открие какво трябва да прави с него.

За него баща му вече не е мисловна конструкция, само един от многото герои от историите, които мама, приседнала на леглото му, му разказва вечер. Като героя от някоя приказка, заключен някъде между черните буквени знаци върху белите страници на книгата. Сега Лео е объркан, а аз не мога да изчистя мислите му. И ми се иска да има повече време. Повече време, за да му обясня на спокойствие, за да може той полека-лека да свикне с мислите. Но няма време, нито за него, нито за мен.

Филип се завръща.

Не някога, а утре.

Лео мълчаливо увива ръце около мен. Известно време седим така двамата. Горкият Лео, сигурно всичко това му идва твърде много. Тъкмо понечвам да го попитам какво мисли за тези неща, как се чувства, когато забелязвам, че диша много бавно и спокойно. С удивление установявам, че синът ми е заспал.

11

Стоя гола пред огледалото и се опитвам да се огледам съвсем безпристрастно.

Жената в огледалото не е висока, но не е и ниска. Стройна е. Има къса коса, която й придава момчешки вид, прави я да изглежда по-млада, отколкото е. Има слънчев загар, малки гърди. На ханша вляво има миниатюрна, изглеждаща като измита татуировка. Малка пеперуда. Погледът й е леко неуверен.

Опитвам се да открия какво в мен се е променило през последните години.

Все още ли съм жената, която Филип помни?

Остаряла ли съм?

Колко съм остаряла?

Не намирам отговор. И въобще каква полза да си блъскам главата над това?

Веднъж (малко преди да изчезне) Филип ми каза, че всъщност не вярва в любовта. Не можело да я има. Нямам представа как стигнахме до този разговор. Но си спомням как го погледнах, сбърчила чело.

— Когато смятаме, че обичаме някого, наистина ли обичаме него? — запита Филип. — Или само чувството, което той ни дава?

Аз завъртях с досада очи.

— Естествено, че любовта я има — казах.

— Но ако я има — отвърна Филип със самодоволна усмивка, така, сякаш съм постъпила точно според неговото очакване, паднала съм в отдалече подготвен капан — как тогава можем някога да престанем да го обичаме?

Не знаех какво да отговоря, тогава не знаех. Филип се разсмя и с едно махване на ръката отхвърли мисловния експеримент. Аз обаче оттогава все си мисля за това.

Откъсвам поглед от огледалото и се обличам. В разгара на лятото сме, затова нахлузвам една широка, лека рокля, обувам сандали на невисоки токчета. Поглеждам пак за миг в огледалото. В тази бяла лятна рокля приличам малко на булка, липсва ми само воал. И така се чувствам. Развълнувана и възбудена като млада, срамежлива булка, която се пита какво ли я чака от другата страна. На прага към новия живот.

12

Носим се из града в един безпощадно охладен от климатика джип. Аз зъзна в бялата си лятна рокля, зъбите ми потракват. Господин Ханзен от Външното министерство изглежда точно така, както си го представях. Висок, строен, елегантен, около петдесетте, тънки очила. Шофьорът е в тъмен костюм и слънчеви очила с огледални стъкла и така, както е седнал пред нас, е сякаш излязъл от холивудски филм.

Пътуваме мълчаливо. През вчерашния ден аз говорих още веднъж кратко с Ханзен по телефона, но не научих кой знае колко новости. Да, Филип бил отвлечен в Колумбия. Не, все още не знаели с точност защо не се е стигнало до искане и предаване на откуп. Може би контактът се е провалил. Може би престъпниците са се уплашили. Да, това, естествено, се проучвало. Да, южноамериканските колеги работели по въпроса. Да, от отговорните лица щяло да се поиска равносметка. Да, Филип сега бил в безопасност. Да, здравословното му състояние било задоволително, но той, естествено, бил белязан от случилото се. И душевно също така. Но не, нямало вече от какво да се страхува. Да, било като някакво чудо.

Освен това Ханзен ме предупреди, че сигурно там ще има тълпа журналисти и фотографи.

Горкият Филип, казвам си аз. Винаги е успявал да избегне пресата, винаги е мразел да го снимат и разпитват. По принцип оставяше на другите да поемат приемите и срещите с пресата за фирмата. Ако може да се вярва на моята свекърва, той още от дете се е страхувал от фотокамери. Винаги ми е харесвало, че Филип не искаше да бъде публична личност. Че нямаше негови фотоси с фалшива усмивка, стискащ ръцете на политици и инвеститори. Че той по принцип принадлежеше само на мен, на мен и на своята работа. Дали ще бъде другояче сега? Дали ще ни обсаждат, разкъсват, дисектират?

Усещам как ръката на Лео търси моята. Той гледа през прозореца. Само ние двамата. Аз дори вече не познавам друг вид живот. Може би трябва да му се насладя още малко.

А после отведнъж, подобно на мираж, пред нас изниква Хамбургското летище. Пристигаме.

13

Понякога светът изглежда като кулиси. Излизаме на пистата за кацане. Дявол знае как Ханзен е издействал разрешение за това. Малкият частен самолет с Филип и придружаващия го екип на борда ще се приземи встрани от нормалния трафик на големите авиолинии. Всички се потят, а аз зъзна. Прокарвам пръсти през късата си коса. До мен Лео възбудено подскача, той обича самолети. При тази гледка аз въпреки напрежението успявам да се усмихна. Благодарна съм, че мога оттук да проследя кацането на самолета, игнорирам, доколкото мога, факта, че освен нас на пистата са заели места и близо дузина представители на пресата. Не е важно. Всичко това не е важно.

Повтарям си наум още веднъж изреченията, които съм си подготвила. Но изведнъж тук и сега те ми се струват някак фалшиви и престорени като редове от монолог. Но иначе какво да му кажа? Сещам се за тазсутрешния ми разговор с Лео и решавам да последвам своя собствен съвет и просто да кажа какво чувствам.

Хубаво е, че пак си тук, казвам си.

Да. Това звучи правилно.

Хубаво е, че пак си тук.

Повтарям си беззвучно изречението като мантра — заклинание за щастие.

— Добре ли сте? — пита Ханзен, а аз кимам.

Не знам защо в последните дни всички постоянно ме питат това. Мириам, Мартин, госпожа Тайс, дори Лео. Мъжът ми е жив. Естествено, че съм добре!

Всички мълчим, мотаем се, не знаем какво да кажем.

— Ето там — обажда се до мен Ханзен и посочва към небето.

Проследявам погледа му и виждам приближаващ самолет.

Хващам ръката на сина ми, двамата се взираме срещу машината.

Хубаво е, че пак си тук, казвам си, докато самолетът се наклонява за кацане.

Той се приземява, профучава като стрела покрай нас по пистата, почти спира. Сетне пак потегля, бавно, непоносимо бавно се насочва към нас. После намира коректната си позиция за паркиране и спира. Опитвам се да различа нещо през малките прозорчета, което, естествено е идиотско и невъзможно. Но знам, че там някъде вътре е Филип, и това е всичко, което трябва да зная.

Хубаво е, че пак си тук, казвам си. Хубаво е, че пак си тук.

Стоим там безкрайно дълго. Така поне ми се струва, но дори Лео не напира и не мрънка, той също само гледа напрегнато.

После вратата на самолета се отваря. Безкрайно бавно. Сърцето ми почти спира, забелязвам, че стискам зъби толкова силно, че челюстите ми пукат. Опитвам се да ги разтворя, не успявам. Ето ги. Показват се хора. Филип, къде е Филип? Прибирам зад ухото си несъществуващ кичур коса. После на вратата се вижда първото раздвижване. Аз се вцепенявам цялата, а около мен избухва адът. Буря от светкавици, викове, блъсканица, побутвания, към мен също са насочени камери, фотографите подвикват и на мен. Аз ги игнорирам напълно, държа сина си за ръка, погледът ми е насочен към вратата на самолета, сега няма да пропусна това, няма да пропусна този момент, в който Филип ще излезе от тази врата, ще се върне в живота ми. Погледът ми е вторачен във вратата на самолета и след като за един кратък момент не се случва нищо и аз вече си казвам, че всичко е било само заблуда и че е имало някакъв страшен провал и че Филип изобщо не е в този самолет и че самолетът е празен, няма пилот, няма екипаж, нито пътници, а е един призрачен полет… точно тогава то се случва. Един след друг от вратата излизат няколко души и се спускат към пистата. Усещам как пулсът ми се ускорява все повече и повече. Те идват. Висока русокоса жена в черен костюм, след нея тъмнокос мъж в джинси и сако, после около шейсетгодишен мъж в сив костюм, след него странна жена на неопределима възраст с къса сламенобяла коса, сетне една стюардеса, после още една и още една, после мъж и жена, и двамата с пилотски униформи. Нервите ми не издържат повече. Къде е Филип? Опитвам се да дишам съвсем спокойно, докато малката група хора стъпва на пистата, казвам си, че съм чакала седем години и мога да понеса още няколко секунди повече. Почти не забелязвам как виковете на фотографите и журналистите стават все по-силни. Вътре в мен, в окото на бурята, е спокойно. Игнорирам хората наоколо, игнорирам групата, която идва насреща ни, погледът ми е насочен към вратата на кабината.

И тогава то се случва. Гледката е толкова банална, толкова всекидневна, че в първия момент дори не проумявам какво означава. Вратата на кабината се затваря. Стълбичката бива откарана встрани.

Сбръчквам чело. Някой е затворил вратата на кабината. В това няма смисъл, няма смисъл, това е самолетът, който трябваше да докара Филип, обаче Филип все още не е излязъл, а сега някой затвори вратата и някой откара стълбичката и как тогава ще излезе Филип от този проклет самолет? Взирам се в затворената врата на кабината. Филип го няма. Филип го няма. Филип го няма.

Някой ме хваща за лакътя, усещам докосването съвсем слабо, но въпреки това се стряскам. Малката група е стигнала до нас. Насила отлепвам поглед от вратата на кабината и го насочвам към хората пред мен.

Къде е Филип?

Защо не е бил на борда?

Какво е станало с него?

Случило ли му се е нещо?

Не може да му се е случило нещо, така не става, не и след всичко, което беше досега, не и след всичко, което той преодоля.

Тъмнокосият мъж и високата руса жена са вече почти до нас. Някой ми казва нещо, аз не го разбирам, едва сега забелязвам шума и хаоса около нас.

— Ето го — повтаря този някой до мен.

Не разбирам какво иска да каже, проследявам погледа му сащисана, объркана. Виковете на фотографите стават по-силни, господин Петерсен, господин Петерсен! А аз все още не разбирам, понеже господин Петерсен — това е Филип, госпожа Петерсен съм аз, загубих моминската си фамилия в една хазартна игра на „камък-ножица-хартия“ малко преди нашата сватба. „Господин Петерсен, господин Петерсен!“ — реват журналистите. И в този миг непознатият мъж с тъмната коса вляво от мен вдига ръка за поздрав, маха за миг към фоторепортерите, сетне вниманието му се насочва към мен. Усещам погледите, залепнали върху мен. Не мога да направя нищо, само стоя. Все още не разбирам нищо. Само усещам, че от мен се очаква нещо, някакво изречение, някаква реакция, изобщо нещо. Но мога само да стоя. В главата ми бръмчи. Тук става нещо ужасяващо неправилно. Адски неправилно. Стоя с повдигнати рамене, сякаш искам да се защитя от някаква буря, която мога да усетя само аз. Онзи някой до мен ме избавя от мълчанието ми, казва:

— Господин Петерсен, казвам се Вилхелм Ханзен. От името на целия екип искам да ви кажа: добре дошъл у дома!

А мъжът казва:

— Много благодаря, господин Ханзен.

Само това. Четири думи.

Гласът му е тих и хриплив. Гласът на чужд човек.

Светът спира. Законите за време и пространство вече не важат. Безтегловност. Гледам в земята и забелязвам, че ходилата ми вече не я докосват, изпъвам пръстите на краката си, търся опора, не я намирам. Вися, напълно без опора. Опитвам се да се вкопча в нещо, но всичко се люлее заедно с мен. Предметите, хората. Отначало съм само на няколко сантиметра над земята, но после отведнъж на един метър, два метра, десет. Махам, греба с ръце и крака, а там няма нищо, за което бих могла да се хвана, нито съпротивление, само празнина. Издигам се по-високо и по-високо, над върховете на дърветата, до ръбовете на небостъргачите, бавно и неспирно, а светът под мен става все по-малък.

После гравитацията се завръща отведнъж, аз падам. Светът стреля по мен, приземявам се твърдо.

Пак стоя тук, на пистата. На краката си.

Непознатият мъж стои пред мен. Поглежда ме с очакване. После, след като аз не давам признаци на реакция, той пристъпва мълчаливо към мен, движенията му са ръбести и като на робот. Изобщо не прилича на човек, мисля си аз, действа като автомат! И той ме притиска към себе си. Изпъхтявам уплашено, понечвам да се отдръпна, но не мога да се движа. Като парализирана съм. Непознатият не ме пуска.

Вторачвам се в лицето на мъжа, застанал тук пред мен, търся някакъв знак, че го разпознавам, не намирам нищо. Не е фактът, че Филип беше висок и атлетичен, а този мъж е малко по-висок от мен. Не е и брадата, покриваща бузите му, така че не бих могла да кажа дали има трапчинки, каквито имаше Филип. Не е дори странният начин, по който се движи този мъж. Очите са. Очите, на които липсва всякаква топлина и които са много по-тъмни от онези, в които се влюбих през 74-та, преди толкова много години. Косата на тила ми настръхва. Колкото и изтощен да изглежда непознатият, от него струи някаква обезпокоителна енергия.

ТОВА НЕ Е ФИЛИП.

Аз съм в плен на някакъв кошмар. Всичко, което става тук в момента, е толкова странно и гротескно, че мозъкът ми просто не успява да разпознае някакъв смисъл зад случващото се.

Кой е този човек?

Защо ме притиска?

Защо хората го наричат „господин Петерсен“?

Аз тръскам глава като разтревожен кон. Непознатият продължава да ме държи.

Те наистина ли вярват, че това е Филип?

Вече не ми достига въздух.

Те наистина си мислят, че това е Филип.

Какво става тук?

Не разбирам това, какво става, защо той го прави, кой е този човек, никога в живота си не съм го виждала, защо е тук, защо се представя за Филип, как има наглостта да ме докосва и къде, къде, по дяволите, е моят мъж?

Непознатият все още ме държи в ръцете си, аз съм като заклещена в менгеме, сърцето ми се съпротивлява, бие неравномерно, нямам въздух, изпадам в паника, отведнъж ме обзема страх, че този мъж ще ме задуши. Тук, просто така, пред очите на всички.

После той все пак разхлабва хватката си, аз отварям уста да си поема дъх, на ръба на зрителното ми поле се появяват светли точици — като агнозия при инсулт, те се умножават, първи предвестници на приближаващ припадък. Но не, няма да припадна сега, трябва да кажа нещо, важно е, много е важно да го кажа. Мозъкът ми обаче не работи, не мога да оформя ясна мисъл, загубила съм дар слово. Тръсвам втрещено глава, опитвам се да изтръгна от гърлото си своя протест, ала не намирам думите, които биха могли да изразят моя ужас и шок и всички тези въпроси в главата ми. И мозъкът ми казва първото, което ми хрумва:

— Хубаво е, че пак си тук.

А думите, думите, те имат вкус на горчиви бадеми.

Непознатият се усмихва доволно, изглежда съм казала точно това, което е искал да чуе. После той кляка до мен, а аз едва сега се сещам, че все още държа Лео, малката му ръчичка, пареща и влажна, лежи в моята по-голяма суха длан. Лео ме пуска и позволява на непознатия да го вдигне във въздуха. Със сина ми на ръце, непознатият се обръща към пресата. Тутакси честотата на фотосветкавиците се увеличава. Аз съм като в транс, чувам като отдалече как непознатият казва, че се радва да е отново у дома. Благодари на всички за интереса, но се надява, че ще позволят на него и семейството му да се оттеглят в частната сфера, която е нужна, за да се върне в нормалния свят.

Аз се оглеждам. Това някаква шега ли е? Знам, че не може да е шега, никой човек не прави такива жестоки шеги. Въпреки това чакам разкритието, въпреки това се оглеждам. По гърба ми лазят студени тръпки, от тила до долу.

Хората около мен гледат непознатия и се усмихват. Непознатият гледа мен.

Той не се усмихва.

14

Тялото ми отново става много леко.

Оглеждам се отчаяно. Това не може да бъде! Просто не е възможно аз да съм единствената, която забелязва, че това не е Филип! Но в този миг се вглеждам в лицата около себе си — всички тези представители на пресата, всички тези официални лица — и ми става ясно, че тук аз съм единствената, която е познавала лично Филип, която знае как е изглеждал той. Няма дори официални негови снимки, по дяволите!

Краката ми отказват. Спъвам се, едва успявам да запазя равновесие. Не бива да падам на колене тук. Не и пред всички тези фотокамери, пред всички тези хора, пред сина ми, пред Непознатия.

— Всичко наред ли е, госпожо Петерсен? — пита загрижено високата руса жена, която беше и в самолета.

Мозъкът ми се старае да схване ситуацията, в която се намирам, но това не е лесно. Аз стоя на пистата на едно летище. Стоя в окото на един ураган. Около мен цари шум.

Фотографите се надвикват, блестят светкавици от фотоапарати.

Днес трябваше да е денят, в който Филип се завръща.

Но не е. Той все още е изчезнал. Това не е моят мъж. Този човек, който държи сина ми на ръце и привидно изтощен, но доволен се усмихва в обективите на фотографите, а те направо откачат при тази гледка — отдавна изчезналият безследно баща със сина си… това не е моят мъж. А той държи на ръце моя син.

Кожата по цялото ми тяло настръхва, космите ми се изправят, отръсквам се от вцепенението, отново функционирам. Правя крачка към Непознатия, за да взема от него Лео, който и без това е твърде голям, за да бъде носен на ръце — изобщо какво е това, направо е смешно, Лео е на осем години. Точно в този миг Непознатия тъкмо го пуска на земята. Аз дръпвам Лео към себе си, явно малко прекалено рязко, защото той се ококорва изненадано, но никой освен мен не забелязва това, всички погледи са насочени към Непознатия, а мен направо ме влудява това, че хората го наричат Филип. Все още се занимавам с това да подреждам мислите си, когато малката колона, част от която сме ние, служителите от Външно министерство, няколко охранители, един полицай, се задвижва извън пистата, в посока към сградата на летището. Зад нас се блъскат журналистите, няколко фотографи ни задминават на прибежки, за да могат да ни снимат фронтално, докато влизаме в сградата.

Непознатият върви пред мен, разговаря с белокосата жена, която слезе заедно с него от самолета. Аз се оглеждам припряно, съзирам само чужди лица. Къде е Ханзен? Трябва да говоря с Ханзен!

Заобиколени сме плътно от тълпа журналисти, а аз съм дезориентирана, трудно успявам да овладея клаустрофобията си, коства ми усилия да не се задъхам и заедно с това да не изпускам от поглед Лео, който се е отскубнал от ръката ми. Между двамата мъже, които вървят след мен, се отваря малко пространство и аз съзирам сдържаното спокойно лице на Ханзен. Хвърлям поглед към Лео, любезната блондинка, която ме заговори одеве, мимоходом се навежда към него и му казва нещо, но така, както се говори на възрастен, а не на малко дете. Лео й отговаря, усмихва се гордо, той обича, когато с него се държат като с голямо момче. Не мога да чуя какво си говорят двамата, ревът около нас е твърде силен, но с Лео всичко е наред, това е добре. Аз изоставам нарочно, за да стигна до Ханзен, проправям си път към него, избутвам с лакти хората. Мъжете, между които се бутам, ми хвърлят по един объркан поглед, но не казват нищо. Ханзен ме поглежда с повдигнати вежди. Така съм се запъхтяла, че едва говоря.

— Това не е моят мъж! — успявам да изрека.

Ханзен сбръчква чело, а мен за миг ме връхлита детинската мисъл, че сега всичко ще бъде добре и че той ще се погрижи за всичко. Ей сега ще каже, че и той е имал своите съмнения и че ще поправи грешката си.

Ханзен тръсва леко глава.

— Моля? — изкрещява той, за да надвика виковете на фотографите.

Слага длан на ухото си, за да ми даде сигнал, че не ме е разбрал.

Аз си поемам дълбоко въздух, тъкмо понечвам да му изкрещя, че това не е мъжът ми и че всичко е някакво ужасно недоразумение, но в този миг групата, в която се движим, изведнъж се сбутва и спира.

Ханзен сваля очи от мен и аз хвърлям един поглед напред, виждам, че сме стигнали входа на летището, но там са се изпречили група фотографи. Ханзен вдига показалеца си, сякаш за да ми укаже, че ще трябва да се погрижи за това и че веднага ще се върне при мен.

— Чакайте! — крещя аз, посягам инстинктивно към ръката му, стискам я. Той ме поглежда така ужасено, че аз го пускам.

— Това не е Филип! — казвам.

— Веднага се връщам при вас — отвръща Ханзен така, сякаш съм казала нещо съвсем банално, което може да се изясни и по-късно. Сетне изчезва от очите ми.

Аз изругавам тихо, оглеждам се трескаво, установявам, че Лео все още разговаря с милата руса жена. Погледът ми шари наоколо… и неволно среща погледа на Непознатия. Той ме фиксира с очи. Сякаш ток ме пронизва до мозъка на костите. Извръщам се бързо. Виждам, че Ханзен е на входа на летището и говори с фоторепортерите, успял е, входът е свободен. Тръгваме пак. Аз отново си пробивам път до него, достигам го, заедно влизаме в сградата.

— Госпожо Петерсен — казва той. — Всичко наред ли е с вас?

— Не. Нещо не е наред! Това не е мъжът ми.

Ханзен ме поглежда през скъпите си очила и за момент ме обзема чувството, че преглъща една въздишка.

— Разбирам, че никак не ви е лесно с всичко това — казва той. — Вашият мъж е преживял и понесъл доста. Съжалявам, че не можах да ви подготвя по-добре за тази среща.

Сякаш по главата ме удря парен чук. Какво става — той не разбира или не иска да ме разбере?

— Не, вие не разбирате! — казвам, след като се овладявам. — Това не е…

— Моля да ме извините! — прекъсва ме Ханзен. — Една колежка ме вика.

Да не би да бяга от мен?

— Хей! — викам подир него. — Хей! Изслушайте ме!

Той обаче вече е някъде другаде. Аз се оглеждам, установявам, че сме прекосили залата и почти сме стигнали до един от изходите.

— Какво е чувството да сте пак на родна земя? — достига до мен откъслек от разговор.

Главата ми се завърта в посоката, откъдето идва гласът. Виждам, че е белокосата жена, която също беше в самолета, и че тя говори на Непознатия, който твърди, че е Филип.

Не, казвам си. Недейте, това е погрешно.

Някой ме подпира за лакътя. Виждам учтивото лице на русата жена, която говореше така дружелюбно с Лео.

— Какво е погрешно? — пита тя.

Лицето й изглежда открито и загрижено. Мозъкът ми се задейства на пълни обороти.

— Мъжът. — Тази дума е всичко, което успявам да произнеса.

Тя свива вежди.

— Кой мъж?

— Този мъж — казвам. — Този мъж там. Аз не го познавам.

Жената ме поглежда. На лицето й се изписва съчувствие, а в същото време групата, в която все още се движим вкупом, ни пренася през изхода на летището и ни изплюва навън. После жената извръща поглед от мен и започва да рови из елегантната си ръждивокафява чанта.

— Ето ви моята визитка — казва тя и ми подава картончето, което аз механично вземам и прибирам. — Ако имате нужда от нещо, позвънете ми, става ли? Но сега си починете.

— Вие не разбирате ли? — казвам, не, изревавам аз, макар да зная, че би трябвало да съм спокойна, ако искам да ме приемат сериозно. Но съм толкова бясна, че гневът избива извън рамката. — Вие не схващате ли, по дяволите? Това не е мъжът ми! Това не е Филип!

Ревът ми потъва в общия крясък, понеже фоторепортерите са разбрали, че ей сега ще изчезнем, и не искат да пропуснат шанса за една последна снимка. И ако жената действително е разбрала какво й казах, то тя явно не вижда нужда от действие.

Гневът пресича почти напълно дъха ми, отново губя ориентация за секунди, отново търся инстинктивно с очи сина ми, не го съзирам веднага, тутакси ме обзема паника, обръщам се, хвърлям поглед назад към летището, докато в това време групата около мен продължава да ме избутва напред по пътеката и още по-напред, напред. Къде е Лео? Къде е синът ми?

Изведнъж не виждам вече и Непознатия, за няколко ужасяващи секунди си мисля, че най-страшният ми кошмар се е сбъднал, чудовището е дошло и е откраднало сина ми.

— Къде е синът ми? — питам в пространството, никого конкретно, не получавам отговор, сетне все пак успявам между широките гърбове на двамата мъже пред мен да зърна косата на Лео.

Добирам се до него, хващам го за ръка, почти в същия момент стъпвам накриво, ходилото ми се извива, залитам, някой ме хваща за лакътя, днес за втори път ме хващат за лакътя, толкова много хора около мен, съвсем съм замаяна, а къде всъщност е Непознатия, не искам той отведнъж да се появи до мен със застрашителния си поглед, не искам да докосне пак сина ми. А блъсканицата става все по-голяма, после изведнъж усещам нечия ръка в косата ми, ръката нежно, но настоятелно натиска главата ми надолу и отначало изобщо не разбирам за какво е това, съпротивлявам се, опитвам се да се отръскам от ръката, точно тогава обаче мъжете пред мен се дръпват, откриват полезрението ми и забелязвам, че стоя точно на ръба на бордюра, където е паркиран автомобил и очевидно хората се опитват да ни натоварят в колата, и аз им позволявам, защото и без това искам само да се махна, само да се махна оттук, шумът около нас е оглушителен, а блъсканицата е страшна. Усещам как Лео стиска ръката ми все по-силно, всичко това постепенно започва да му идва в повече, нищо чудно, нас направо ще ни размажат!

— Мамо! — обажда се Лео.

Не го чувам, разчитам думата по устните му.

— Всичко е наред, миличък — казвам аз и едва успявам да го избутам на задната седалка на колата, преди нечии невидими ръце зад мен да ме натикат вътре. Едва съм седнала, когато вратата зад нас хлопва, виковете на фоторепортерите долитат вече приглушени в ушите ми. Поемам дъх, затварям очи за миг. Секунда след това колата вече потегля. Когато отварям очи, се вцепенявам. Ние с Лео не сме сами в колата. Завъртам глава. До мен седи Непознатия.

15

Втурвам се в банята и едва успявам навреме. Вдигам капака на тоалетната дъска и се навеждам над чинията. Стомахът ми няколко пъти се свива конвулсивно, давя се, усещам как очите ми се пълнят със сълзи. Повръщам на талази, със студена пот по челото. Както винаги, когато ми се налага да повръщам, си мисля, че ще умра и че това никога няма да спре и че след съдържанието на стомаха си ще изплюя всичките си вътрешни органи, а накрая — и душата си, и ще остана като празна опаковка, ще се свлека на плочките като гумена кукла, останала с малко въздух.

После най-сетне се свършва, надигам се с усилия и пускам водата от казанчето. Цялото ми тяло трепери, адски ми е студено, дрехите лепнат влажни по кожата ми, едва стоя, така се чувства човек при отравяне.

Оглеждам се. Банята, ярко осветена от падащата дневна светлина, със своя строг бял цвят ми напомня на операционна зала. Понечвам, трепереща, да седна на ръба на ваната, бутвам една нежна колба с шампоан, тя се плъзва и звънко пада във ваната. Шумът ми изглежда неестествено висок и силен, ушите ми пукат, после лявото заглъхва, накрая чувам един висок пищящ тон. Наблюдавам шишенцето как се търкаля насам-натам из ваната, а накрая спира. Пищенето в ухото ми става по-силно, пред мен се пръсват светли петна, а миг след това всичко губи смисъл. Очите ми се щурат безспирно наоколо, опитвам се да разпозная някаква зависимост между нещата, които виждам. Бяло, всичко бяло и гладко. Бели студени плочки. Гладката бяла повърхност на ваната. Бяла мивка. Една бяла орхидея, бели кърпи, бели флакони за течен сапун, бяла завеса пред душа. Само няколко цветни петна. Едно тясно шише, което лежи във ваната и е пълно с течност: сапфиреносиня. Малки очила за гмуркане и шнорхел, неоновозелени. Малка пластмасова фигурка на Дарт Вейдър, наситеночерна. Едно свирещо пате, розово. И аз. Поглеждам надолу. Моите загорели от слънцето крака, които стърчат под бялата ми рокля, черешовочервените нокти на краката ми. Примигвам. Усещам хладната гладка повърхност под себе си, усещам как настръхвам и косъмчетата по ръцете ми се изправят, взирам се в плочките пред себе си. Бялото просветва пред очите ми. Някакъв кран капе, шляп, шляп, шляп, шумът става все по-силен, шляп, шляп, шляп, шляп, но аз не мога да стана и да го затегна, трябва да седя тук и да чакам, докато премине оглушаването, треморът, световъртежът. В носа ми нахлува лекото ухание на ароматна свещ, оставена на ръба на ваната, забравила съм какво миришеше така, ванилия? Лимон? Амбра?

Пулсът ми бавно-бавно се успокоява.

В колата не пророних нито дума. Седях сащисана, неспособна да родя една ясна мисъл. Неспособна да намеря решение за своя проблем.

Лео забеляза, че нещо не е наред, притисна се до мен, може би пък беше просто завладян от чувствата. Баща му. Всички тези чужди хора. Фоторепортерите. Не знаех какво да правя. Как да действам? Какво иска този мъж от мен? Трябваше ли още в колата да го разоблича? Да го изхвърля? Да направя сцена? Но как? В присъствието на Лео, на когото бях набила в главата, че татко си идва, татко е имал тежки години, трябва да сме мили и внимателни с него? Грешно беше да не предприемам нищо, но и грешно да казвам нещо в присъствието на Лео. Просто не знаех какво да направя.

О, да, помислих си.

Така се чувства човек, когато е в шок.

Налагам си да успокоя дишането си. Вдишване, издишване, съвсем спокойно. Няколко секунди седя така, после отведнъж си спомням един от разговорите ми с господин Ханзен. Попитах го дали мога да говоря с мъжа ми по скайпа или по телефона още преди пристигането му в Хамбург. Ханзен обеща да се погрижи за това и да ми се обади пак. Което и направи. Звучеше сконфузен, когато ми каза, че мъжът ми не искал предварително да говори с мен, нито да контактува по скайпа. Освен това Филип не искал да водя сина ни с мен на летището и щял да се радва, ако настаня детето за няколко дни другаде. Може би при приятели.

Аз бях направо сащисана от този отказ. След всички тези години Филип не искаше да говори с мен възможно най-бързо? И не искаше да види сина си? Това изобщо не приличаше на Филип. Какво ставаше тук, по дяволите! От друга страна, с някакво недобро чувство в стомаха, си помислих, че през тези седем години може да са се случили доста неща. Никой не го знаеше по-добре от мен. Тогава какво стоеше зад неговия отказ? Реших да изпълня молбата му само наполовина — да взема Лео на летището, но после да го оставя при Мириам. Никога не съм понасяла да ми дават предписания.

Не можех да разбера защо мъжът ми трябва да действа така, защо отказва да говори с мен дори само по телефона, след толкова години. Но сега, естествено, ми става ясно: той по никакъв начин не е искал да ме предупреди, този непознат. Искал е да ме срази на летището. Искал е да създава факти.

И се справи блестящо.

Толкова съм бясна на самата себе си, че направо излизам извън кожата си. Как е възможно да не успея да ги накарам да ме чуят веднага там на място? Откога стана такава безгласна малка мишка, Сара, а? Стегни се, мисля си аз. Твоят свят може и да се е разбил на хиляди малки и големи късчета. Но никой няма да ги смете заради теб и да ти построи нов. Това е твоя работа. Затова: край на хленченето. Ставай! Направи нещо!

Ставам. Заставам пред мивката. Изплаквам си устата и наплисквам лицето си със студена вода, подсушавам се.

Добре. А сега помисли!

Мисля. Макар че тялото ми реагира съвсем вяло, а зъбите ми тракат. Днес трябваше да се прибере у дома моят мъж, моят най-любим мъж, вместо това на борда на самолета бе един непознат. Не успях да го разоблича още там, на летището, натовариха го до мен в колата. Откараха ни вкъщи. Сега съм тук. Отново съм дееспособна, отново се владея. Трябва да се обадя в полицията.

Веднага.

Нямам представа какви намерения има Непознатия.

Какво иска от мен?

Какво толкова може да иска?

Обръщам се, слагам ръка върху бравата… и тогава чувам. Стъпки.

Чувствам как сърцето ми се свива, става малко и твърдо от страх.

Когато се втурнах в къщата с ръка върху устата и едва успяваща да овладея повръщането си, не удостоих дори с един поглед Непознатия, който бе останал в колата — дали наистина хлопнах вратата след себе си?

Преглъщам мъчително.

Непознатия е в къщата.

16

През открехнатия прозорец на банята прониква чуруликане на птици, погледът ми се плъзва навън. Наситеното зелено на кестените сияе на слънцето, откроява се на фона на тъмносиньото небе. Скоро дърветата ще започнат да хвърлят малките си плодове върху хората като миниатюрни бомбички. Майките, които все още играят заедно с децата си, ще правят от тях малки човечета, преди да пуснат дъщерите и синовете си пак на тренировка по футбол или при електронните игри. Аз също. Сякаш идилията иска да ми се подиграе ехидно. Но всъщност какво съм си мислела? Че светът отвън ще престане да се върти само защото моят малък свят се е сринал? Извръщам поглед.

Непознатия и аз сме сами. Търся инстинктивно мобилния си телефон, винаги го нося в джоба на панталона — но лятната ми рокля няма джобове, значи телефонът е в чантата ми, която съм изтървала някъде в антрето. Изругавам тихо. Ако искам да телефонирам, ако искам да повикам помощ, трябва да изляза от тук. Значи, трябва да отида при него. По дяволите! Сядам на капака на тоалетната, захлупвам лице с длани. Иска ми се да не бях ходила сама на летището, иска ми се да бях взела някого да ме придружи. Защо Йохан точно сега трябва да е в чужбина, по дяволите! Минават няколко минути, пред вратата на банята е тихо, но аз знам, че той е там. Прокарвам ръка през косата си, пръстите ми треперят. Не мога да остана вечно тук вътре.

Стани, казвам си и ставам. Тихо броя до три.

Отвори вратата! — казвам си.

Отварям вратата на банята… и точно срещу мен стои Непознатия, гледа ме със странните си тъмни очи.

Той се усмихва.

Усмивката му изглежда като разтворен сгъваем нож.

Става ми ясно, че съм в капан. Остава ми само бягството напред. Гневът ми побеждава страха ми, правя крачка към мъжа, това тук е моята къща. Той стои с понаведена глава, в цялата му стойка има нещо дебнещо. Въпреки усмивката си изглежда напрегнат. Междувременно е съблякъл сакото, с което беше на летището и в колата, и сега загорелите му ръце се виждат до лактите. Късата му брада не е израсла съвсем равномерно и виждам как под нея мърдат мускулите на челюстите му.

— Кой сте вие? — питам.

— Коя сте вие? — отвръща като ехо Непознатия.

Поглеждам го объркана.

— Какво искате от мен? — питам.

— Какво искате от мен? — повтаря той.

За миг излизам от равновесие. Той перфектно имитира моята интонация.

— Какво правите в къщата ми?

— Какво правите в къщата ми? — Отново ехо от него.

— Вън! — изревавам аз.

— Вън! — извиква Непознатия.

Разтърсена, отстъпвам крачка назад. Този е луд!

— Кой сте вие, по дяволите? — питам, почти прошепвам.

Непознатия вдига престорено изненадано вежди, с някакво пресилено пантомимно движение се хваща за гърдите, сякаш иска да каже: „Кой, аз ли?“. Отваря уста, после я затваря така, сякаш е изненадан, да, дори шокиран, тръска театрално глава.

— Но аз съм Филип, твоят мъж! — казва той най-сетне.

Ъгълчетата на устните му потрепват. Очите му святкат подигравателно. Ситуацията го разсмива.

Усещам тялото си напълно изтръпнало. Това някакъв сън ли е? Не, не е сън, случва се наистина.

— Какво значи това? — питам безгласно.

По лицето му се прокрадва усмивка, той не се мъчи да я скрие.

— Не е ли очевидно? — пита той. — Аз съм от секретните служби. Оперираха ми „ен“ на брой пъти лицето, за да мина за вашия мъж. Нос, чело, устни — всичко е ново. Ако се вгледате внимателно, можете дори да видите белезите от шевовете. Филип Петерсен е моята нова идентичност. Бих могъл да ви издам истинското си име. Обаче след това ще трябва да ви убия, естествено.

Той се изсмива в лицето ми.

Аз отстъпвам погнусена крачка назад.

А после дясната ми ръка се вдига почти от само себе си и зашлевявам на Непознатия звучна плесница.

— Къде е мъжът ми? — чувам се да крещя. — Къде е Филип, какво сте направили с него?

Мъжът се хваща за бузата, фалшивата му усмивка е изчезнала.

Той ме сграбчва светкавично за ръката, аз се опитвам да се отскубна, нямам шанс. Той ме дръпва към себе си, вторачва се в лицето ми.

— Да не си посмяла втори път — казва, сетне отведнъж ме пуска, аз се олюлявам безсилно назад почти победена, но тогава той просъсква още нещо, което ме тласка почти на ръба на лудостта. — Та аз съм Филип, твоят любим мъж.

— Вън от къщата ми! — изревавам и го блъскам в гърдите така силно, че той за момент изгубва равновесие.

— Изчезвайте!

Сграбчвам го за ръката, дърпам го към вратата с всички свои сили, пъхтя, в очите ми избиват сълзи от напрежение и омраза. Той ми оказва съпротива, отскубва се. Бореща се за глътка въздух, аз се спирам. Това просто не може да бъде!

— Вървете си! — изревавам. — Не може да смятате сериозно, че този номер ще мине!

Може и да не съм в състояние да го изхвърля собственоръчно, но ще го прогоня от тази къща, пък каквото ще да става.

Той само ме гледа. Съвсем спокойно и овладяно. Отведнъж вече не изглежда луд, а така, сякаш съвсем точно знае какво прави. Той безмълвно разперва ръце, като че ли иска да каже: Но това съм аз.

Аз се сещам за летището. За всички онези хора, фоторепортерите. И за утрешния вестник. Ще се вижда една снимка, на която Непознатия държи моя син на ръце. А под снимката ще стои името на Филип. Спомням си и себе си — обградена от журналисти. Как позволявам на Непознатия да ме прегърне, как казвам единственото, фаталното изречение: „Хубаво е, че пак си тук“.

По дяволите. По дяволите. По дяволите.

Промушвам се покрай него, тръгвам към хола, към телефона, въоръжавам се в очакване той да се изпречи на пътя ми, да се опита да ме спре, да ме атакува физически. Но не се случва нищо подобно. И ето, сега стоя до телефона, вземам го, чувам как измамникът ме следва.

— Аз не бих го направил — казва спокойно той.

За секунда обмислям дали да набера телефон 110. После обаче се сещам какво се случва с известни семейства, които са звънели на полицията: пресата узнава за това. Трябва ми дискретно решение, най-вече заради Лео. Какво да правя, боже, какво да правя?

Притискам до болка слушалката към ухото си, но не чувам нищо. Няма сигнал „свободно“. Вдигам очи. Измамникът държи в ръка телефонния кабел. Издърпал е щекера.

Стоим един срещу друг като дуелисти. През прозореца зад него виждам моравата пред съседната къща. По тревата подскачат четири гарвана. Сещам се как веднъж баба ми разказа, че не може да понася гарваните. Били птиците на смъртта. А мама й отвърна, че това били глупости, но и тя не обичала тези пернати, понеже щели да прогонят малките пойни птички и скоро нямало да има вече синигери и червеношийки, нито малки ястреби, нито врабчета, само гарвани и свраки. По онова време бях почти на същата възраст, на каквато е Лео сега, и много обичах синигерите и червеношийките. Разрешаваха ми да ги храня през зимата. Затова започнах да замерям с камъни гарваните, за да ги пропъждам, докато майка ми не ми каза да престана с това.

Гарваните издават гърлени звуци. Откъде всъщност се появиха така отведнъж? Объркана, отвръщам поглед.

Обзема ме паника — изведнъж Непознатия прави крачка към мен. Двамата сме сами в моята голяма къща, а аз не знам нищо за този мъж, нищо. Само това, че той очевидно е много интелигентен и много дързък. Погледът ми шари из хола, търся някакво оръжие, с което бих могла да се защитя, очите ми се спират на стъклената фасада, зад която се вижда градината ми. Прозорецът е само открехнат, чувам шум от косачка и детски смях. Всичко това изглежда толкова сюрреалистично, аз съм тук вътре с този тип, а там отвън е просто един хубав летен ден.

— Предупреждавам ви — казвам. — Ако се приближите, ще викам и ще събера целия квартал. Съседите ще извикат полицията достатъчно бързо, преди да сте преброили до три.

Гласът ми трепери, не зная дали от гняв или от страх, или от двете. Излъгах, отвън са най-много старата ми съседка и няколко деца. Съседите отляво са заминали. А при госпожа Тайс гърми косачката за трева.

— А ти това ли искаш? — пита той и приближава още една крачка. — Полиция в къщата?

— Предупреждавам ви — повтарям аз по-скоро за да си дам сама кураж, отколкото вярвайки, че ще постигна някакъв ефект.

Той ме гледа. Поклаща глава дълго, и пак, и пак. Напомня ми малко за онзи приличен на аутист слон в зоопарка. Само дето слонът изглеждаше тъжен, а не опасен. Аз търся изход. Трябва да се махна оттук, това поне ми е ясно.

Той прави крачка към мен. Аз отстъпвам една крачка. Той пристъпва към мен.

— Ако вие бяхте мъжът ми, не би трябвало да се страхувате от едно обаждане.

Той прихва, спира се. Изглежда обмисля нещо.

Минават няколко секунди.

Погледите ни се срещат, в очите му отново се появяват онези насмешливи искрици.

— Гледам в моето кристално кълбо — казва Непознатия с висок, треперлив глас и прави пред себе си заклинателни движения из въздуха, сякаш е стара врачка. — Бъдещето е мътно, много мътно… Но не! О! Мъглата се вдига! Да! Сега различавам нещо! И кълбото ми казва, че ти… — Той присвива очи, сякаш се опитва да улови размит образ. После възкликва театрално. — Да! Кълбото ми казва, че ти няма да извикаш полицията.

Отпуска ръце, кимва леко. В първия момент аз не разбирам. Той прикляква — бавно, съвсем бавно, така, сякаш му причинява болка. После се чува леко щракване и ми става ясно, че пак е включил телефона в розетката. Изправя се в цял ръст и ме поглежда. Спокойно, със самочувствие, почти подигравателно. Предизвикателно, сякаш иска да каже: „Добре. Твой ред е“.

Нещо се раздвижва в подсъзнанието ми.

Непознатият ме гледа с тъмните си очи. Една секунда, две, цяла вечност.

— Аха, така си и мислех — казва накрая той.

Непознатия

Да функционираш.

Да правиш каквото има да се прави.

Свивам се като юмрук. Държа вътре в себе си всичко, което не служи на ситуацията.

В това състояние нищо и никой няма шанс срещу мен.

Аз функционирам. Аз функционирам.

Винаги.

17

Непознатия е като парене. Като сърбеж под гипса, на място, което просто не можеш да достигнеш. Аз стоя в средата на стаята. Той срещу мен. Не се гледаме директно, но и не се изпускаме от очи.

Моят поглед се е спрял върху рамкираната литография на платноход, която ми подариха преди години Констанца и Филип. Сега тя виси в хола, никога не ми е харесвала, сега сигурно за първи път я разглеждам интензивно. Тя ми дава опора в една напълно нереална ситуация.

Вече е късен следобед, одеве телефонирах трескаво. Моят ужас от положението ми само нарасна. Няма да е никак просто да се отърва от фалшивия Филип, това вече ми стана ясно. Особено пък след като самата аз практически го припознах пред включените камери. Господин Бернарди, един сътрудник от кризисния щаб, с когото вчера имах за кратко контакт, просто ме отсвири, както се казва. Естествено, че били проверили подробно идентичността на Филип. Но ако аз въпреки това имам някакви съображения, можело да си уговоря час при него през идващата седмица.

„Съображения“, той наистина каза „съображения“. Така, сякаш става дума за нещо напълно безобидно, а не за въпрос на живот и смърт.

Ханзен пък не се отзова на телефона или наистина го нямаше.

И сега ние с Непознатия стоим тук и мълчим един срещу друг, а в същото време аз обмислям какви да са следващите ми стъпки. Естествено, че не искам полицията в къщата си. Ние не сме истински популярни личности, обаче сме богати, а на мен не ми се ще пресата да надуши нещо, което ще приеме като скандал и съответно ще го разфасова.

Следобед е, в разгара на лятото, а моята кожа е настръхнала. Стискам зъби, за да не затракат от студ. През прозорците лениво проникват няколко снопа слънчеви лъчи и падат върху паркета. Виждам малки прашинки, които танцуват на слънчевата светлина като елфи по горска поляна. Предпочитам да наблюдавам тях, вместо да гледам насреща си Непознатия. Лицето, в което са разположени неговите странни, объркващи очи, е красиво по някакъв странен начин. Кой знае какво става зад това чело, кой знае какво са видели вече очите му. Толкова се радвам, че Лео не е в къщата.

— Трябва да седна — казва мъжът и ме изтръгва от мислите ми.

Аз объркана проследявам как бавно и предпазливо пристъпва из хола и се насочва към дивана. През цялото време ме гледа, сякаш съм някакво наплашено дете, което той в никакъв случай не иска да уплаши още повече. Най-сетне се намества на дивана. Това ме дразни, на този диван обикновено лежим ние с Лео и гледаме рисувани филмчета или документални за метеорити и динозаври. До дивана е оставен багажът, който носеше Непознатия. Един средно голям сак от тъмнокафява кожа, който наистина може да съдържа само най-необходимото.

Бях решила да не говоря повече с него, но не мога да се въздържа.

— Какво искате от мен всъщност? Кажете най-после — изтръгва се от устата ми. — А? За какво е всичко това? Смешно ли ви се вижда?

Той примигва.

— Не намирам абсолютно нищо смешно в тази ситуация, Сара. Можеш да ми вярваш — отговаря накрая.

Направо откачам, когато произнася името ми. Сякаш това, че постоянно се обръща към мен по малко име, ще ни сближи по някакъв начин. Противно ми е. Да не говорим пък че Филип практически никога не ме назоваваше с истинското ми име. Непознатия обаче няма как да знае това, естествено. Гледаме се един друг. Не зная защо той разиграва пред мен тази шарада — че не може да ме заблуди. Та той би трябвало да е съвсем наясно. Възможно е да го е страх, че мога по някакъв начин да го разоблича, ако дори и за секунда излезе от ролята си. Може да се бои, че тайно записвам нещо? Или че някой случайно може да го чуе. Между нас отново се възцарява мълчание, а през това време аз се опитвам да си съставя план. Върху мен тегне погледът на Непознатия.

После той отново се надига.

— Е, добре — казва. — Приятно прекарване с твоите телефонни шегички.

Взема чантата си и изчезва към кухнята.

Аз стоя съвсем тихо и се вслушвам. Чувам как стъпките му се отдалечават, малко след това хлопва врата. Може би трябва да го проследя, обаче тялото ми не ме слуша. Просто се радвам, че вече не съм в една стая с него. Сърцето ми подскача, сетне в тунела пред мен просветлява. Стоя в хола, примигвам. Ето там сметановобелия диван със сметановобялата възглавница върху петното от какао, където вечерно време седя с Лео. Там — моето кресло за четене, до него портокаловото дръвче, което точно сега цъфти и излъчва зашеметяващо ухание. Там — телевизорът, музикалната уредба, рафтът с плочите на Филип, до него моите рафтове с книги. Там — первазът на прозореца, семейни снимки в рамки, Лео, Филип и ад. Ощипвам се сама, чувствам се глупаво, като го правя, усещам болката в ръката си като през упойка, но все пак я усещам така, както усещам и земята под краката си. Това тук е реално, това се случва наистина, не е един от моите кошмари, не е врата, зад която чака ужасът, не е тропане, нито зъл дух, който седи на гърдите ми и пие дъха ми, няма да се събудя след миг, плувнала в пот и със залепнали очи, но облекчена. Никой няма да ме събуди. Не. Това тук е истинско, всичко е в мен.

Най-сетне съм в състояние да размишлявам, без Непознатия да наблюдава всяко мое движение. И веднага ми хрумва решението. От Бернарди и Ханзен не мога да очаквам помощ, това вече го знам, обаче как стоят нещата с високата руса жена, която ми даде визитката си на летището? Изравям от чантата си картичката. Ето името й — Барбара Петри, телефонен номер, всичко изписано с прав, наситеночерен шрифт. Набирам номера, задържам дъх. След второто позвъняване тя се обажда.

— Барбара Петри.

— Ало, обажда се Сара Петерсен.

— Госпожо Петерсен!

В гласа й прозвучава изненада, вероятно според нея в момента би трябвало да тъна в шемета от завръщането и срещата ни, вместо да я удостоявам с обаждания.

— Какво мога да направя за вас? — добавя тя.

Преглъщам мъчително, гърлото ме боли, толкова е сухо.

— Спешно ми трябва вашата помощ — казвам. — Можете ли да дойдете при мен за малко?

— Случило ли се е нещо?

Как да й го кажа, та да ме приеме сериозно?

— Зная, че звучи откачено — казвам. — Но мъжът, който вие и всички други смятате за Филип Петерсен, не е Филип Петерсен. Не знам кой е, но това не е моят мъж.

За секунди в слушалката настъпва тишина. Очаквам да ме попита какво става.

— Тръгвам веднага — казва вместо това тя.

Аз й благодаря, усещам как в очите ми напират сълзи на облекчение, примигвам и ги прогонвам.

— Ама разбира се — казва Петри. — Затова съм тук.

В телефона щраква, после прозвучава сигнал „заето“.

Сядам на дивана и пак се заглеждам в поставения в рамка кораб. Чувствам се почти така, сякаш корабът се движи по вълните. Затварям за миг очи. Тутакси в ушите ми отекват виковете на фоторепортерите. Господин Петерсен! Госпожа Петерсен! А после гласът на Ханзен: „Госпожо Петерсен? Всичко наред ли е?“.

Мислите ми се отнасят нанякъде, а аз се сещам, че Филип ми викаше „госпожа Петерсен“ винаги, когато го нервирах с нещо и когато ме намираше твърде строга или твърде сериозна. Това всеки път ме вбесяваше, не харесвах новото си фамилно име, така и не можах да свикна истински с това, от тук нататък да се казвам както родителите на Филип, а вече не както моите. Когато решавахме въпроса дали ще имаме обща фамилия, дълго време не можехме да стигнем до единомислие. По цели нощи спорехме преди сватбата, дискутирахме на червено вино и пица от кутия. Накрая Филип предложи да играем да камък-ножица-хартия. Правехме го винаги, когато изобщо не можехме да се съгласим един с друг. Бяхме решили, че така ще действаме и при избор на имена за децата ни, защото Филип не отстъпваше от Артур за момче и Финда за момиче, а аз пък харесвах Лео или Амели. Така играхме за моята моминска фамилия и аз загубих. Никога не съм била добра в губенето.

Сещам се за една от екскурзиите ни до Северно море. По онова време бях в напреднала бременност. Седяхме върху хавлия на пясъка, миришеше на защитен крем и на море, а ние спорехме за някаква глупост. Накрая Филип вдигна ръце като при капитулация и рече: „Окей. Ти си правата, госпожо Петерсен. Дай да не спорим повече“.

— Видя ли? — казах аз, понеже точно това разпали желанието ми да споря. — Това е една такава работа… Това име.

Филип изпъшка.

— Наистина ли, Сара? Пак ли тази стара тема? Не ми побира главата, че до днес продължаваш да ме упрекваш. Нали играхме на комар, ти загуби. Постоянно ли трябва да говорим за това?

— Ти ме измами, изигра ме някак си — казах аз.

— Добре. Сега наистина ставаш смешна. При тази игра няма как да се лъже, точно в това е номерът.

— Естествено — отвърнах аз иронично. — Ясно.

— Мислиш, че бих направил подобно нещо? — попита той, искрено възмутен.

— Знаеш ли, ти чисто и просто си свикнал винаги да получаваш каквото искаш. Вероятно дори нямаш вина за това.

— Какво искаш да кажеш?

Не му отговорих.

Казах си, че моят син във всички случаи ще се нарича Лео.

Бих предпочела да си остана завинаги в този спомен за нашия ден на Северно море, без значение, че имаше спор. Но трябва да се изправя срещу действителността.

Може би не би трябвало да седя тук, а да тръгна да търся мъжа, който не е моят мъж, ала броди тук някъде из моята къща. Не, мисля си. Не. Без слепи акции. Нямам представя какво иска непознатият мъж от мен, но пък и всичко това скоро вече няма да е мой проблем. Трябва да издържа само още съвсем мъничко. Само докато пристигне тук Барбара Петри. Най-добре е дотогава да остана тук и просто да седя, да не помръдвам от мястото си.

Не зная колко дълго гледам така стената и чакам. Непознатият не се мярка повече. Цялото ми тяло вибрира от нетърпение. Няма да издържа повече.

Къде отиде той?

Непознатия

Жената е в съседната стая.

Говори по телефона. Аз отначало изчаквам. Момчето не е тук.

Това е добре.

В кухнята съм.

Пия чаша вода.

Вадя храна от хладилника. Не усещам глад, ям въпреки това.

Дъвча. Гълтам. Функционирам.

Пътят бе дълъг. Но сега съм тук. Мога да действам. Да копая до дъното на нещата.

Чувствам се силен.

Каквото и да направи жената, няма да се оставя да ме откаже от моя план.

18

Намирам го в кухнята. Там, където чета вестници и пия кафе, варя мармалад, където мажа сандвичи за Лео и вечер седя с него на масата и слушам как е било в училище, коя учителка е тъпа и че новият съученик в класа май бил готин и кой с кого се е бил на двора пред училището, кой в класа вече имал нов смартфон и колко голове е вкарал Лео на тренировката по футбол.

Когато влизам в кухнята, Непознатия ме поглежда съвсем спокойно. Изглежда е взел душ и се е преоблякъл, косата му е влажна и блести, облечен е в черни джинси и черна тениска. Изтегнал се е в стола си, сложил е крака върху масата. Познавам този мъжки маниер. Обсебване на пространство, демонстриране на надмощие. Поставил е пред себе си отворена бутилка бира от хладилника, яде шунка от опаковката. Прилошава ми от миризмата на месото, което ми бе донесла Мириам, когато идва наскоро на закуска. В момента, в който се изправих пред него, забравих какво исках да кажа.

— Сара — казва дружелюбно Непознатия. — Седни!

Сваля краката си от масата и побутва към мен шунката, после отново кръстосва ръце зад тила си.

— Гладна ли си?

Изобщо не би трябвало да му отговарям. Но вместо това казвам:

— Аз не ям месо. Точно както и мъжът ми.

Непознатият прихва:

— Вегетарианка с шунка в хладилника.

Преди да успея да му отвърна нещо, на входната врата се позвънява. Отдъхвам си. Непознатия се стряска, очите му се свиват като чертички. С облекчение в душата, аз се отправям към входната врата, за да отворя на Барбара Петри. В антрето едва не се спъвам в моята ръчна чанта, вдигам я, окачвам я на закачалка, изпъвам дрехите си… и отварям вратата.

Барбара Петри е като извадена от кутийка въпреки високите летни температури. Изглежда, че е от хората, които никога не се потят.

— Госпожо Петри — поздравявам я аз. — Благодаря ви, че успяхте да дойдете толкова бързо — казвам и й подавам ръка. — Влезте.

Отвеждам служителката в кухнята, а през това време се опитвам да подредя мислите си. Вече знам, че Петри също принадлежи към кризисния щаб, който е работил в екип, за да намери Филип, а сега се хвали и чества из медиите — въпреки че той все още е изчезнал. Междувременно вече съм наясно, че тя трябва да е познавала фалшивия Филип по-отдавна. Слезе заедно с него от самолета, значи го е придружавала по време на полета, а вероятно се е запознала с него дни преди това. Сигурно е прочела предварително хиляди информации за Филип, запознала се е с биографията му и накрая се е запознала лично с мнимия Филип в тази наситено емоционална ситуация, смятайки, че си има работа с жертва на отвличане, която е преживяла страшни неща и трябва да бъде под защита. Интересно ми е как ще се поздравят двамата.

— Той е тук — казвам, когато влизам в кухнята… и млъквам сащисана.

На кухненската маса седи един изтощен на вид мъж, белязан от дълго пътешествие. Той изглежда слаб, почти крехък, така както е седнал отпуснат и сринат. Удостоява Барбара Петри с една слаба, но сърдечна усмивка. Бирата и шунката са изчезнали, във въздуха се носи само една доловим мирис на пушено месо.

— Барбара — казва той, а гласът му звучи толкова мило и любезно, че аз едва не получавам пак позиви за повръщане.

Надига се предпазливо, сякаш измъчван от болки. Около очите му се появяват бръчици от смях, когато Петри му подава ръка, тя също му се усмихва в отговор, явно напълно сразена от неговия чар, от топлотата му. Съвсем се е предала на влиянието му. Барбара Петри също е облечена в черно, сега забелязвам това — две черни фигури насреща ми, а аз в бялата си рокличка. Шахматни фигурки.

— Моля, седнете — казвам, мъчейки се да спечеля отново контрол над положението.

— Благодаря — отговаря Барбара Петри и се настанява на един кухненски стол, окачва елегантната си чанта на облегалката.

Докато прави това, тя за миг обръща гръб към Непознатия. Неговият леденостуден поглед се плъзва по мен като лъч от прожектор, ала щом Петри отново се обръща към него, той в същия миг е наместил пак любезната си маска.

И така седим край кухненската маса. Барбара Петри на челното място, Непознатия и аз съответно от двете страни, един срещу друг. В кухнята е топло, през големия прозорец, който гледа към градината, пада слънчева светлина. Поглеждам за миг навън — картината, която се разкрива пред мен, прилича на застинал натюрморт на лятна идилия. Не, не, мисля си, не е съвсем застинал, ето че се появи една пчела. Все пак поне вече няма гарвани. Сетне насила връщам мислите си в настоящето.

Пред всекиго от нас има по чаша кафе от филтъра и чаша вода. Сякаш сме седнали на уютни приказки на кафе. Всъщност всичко би трябвало да стане съвсем лесно и бързо: това не е моят мъж. Значи какво търси този човек в къщата ми? На мен не ми трябва посредник, трябва ми някой, който да вземе Непознатия и да го отведе, за да не ми се налага да го гледам никога повече и най-сетне да мога да си живея живота.

Наблюдавах го как най-необезпокоявано си сипа в кафето голяма доза мляко и три лъжички захар и старателно ги разбърка. Сега пие на малки глътки чорбата, която сигурно е непоносимо сладка. Петри не докосва кафето си, само пийва малко от водата.

— И така, още веднъж отначало — казва тя. — Как точно мога да ви помогна?

Насочила е поглед към мен и аз се чувствам като на изпит пред комисия. Сърцебиене, червени уши, страх да не кажа нещо неправилно, и всичко това въпреки че съм научила наизуст всички думи, формули, всички цифри за годината.

Потискам една въздишка, защото вече й казах по телефона къде е проблемът. Изглежда, че тя не е склонна да ми повярва.

И въпреки това е тук.

Трябва да ме е взела на сериозно. Тогава, значи, ще се стегна, за да не изглеждам неразумна.

— Първо, много ви благодаря, че дойдохте — казвам. — Прекрасно е, че стана толкова бързо и без усложнения.

Жената ме дарява с усмивка, която не достига до очите й. Какво ли става там, зад челото й? За миг се поколебавам, защото ми става ясно колко е важно сега да намеря правилните думи. Няколко секунди наблюдавам ръцете си, които са пред мен на плота на масата, погледът ми пробягва по венчалната халка. Това, че Непознатият не носи халка, ми направи впечатление още в колата. Поемам си дълбоко дъх.

— Аз съм наясно, че това, което ще ви кажа сега, сигурно звучи абсолютно откачено. Ясно ми е също така, че вие не ме познавате и засега не можете да прецените доколко внушавам доверие. Но ви уверявам, че този мъж тук не е Филип Петерсен. Никога в живота си не съм виждала този човек. Да, той прилича на Филип. Но не толкова много, че човек да ги сбърка. Всеки, който е познавал лично Филип, ще ви го потвърди.

Непознатия седи неподвижно и гледа мълчаливо масата, само за миг тръсва глава, сякаш не може да повярва на моята глупост. Барбара Петри отваря уста, ала аз не я оставям да вземе думата. Представям си какво иска да каже. Че идентичността „на моя мъж“, естествено, е била проверявана, но и не е чудно, че се чувствам претоварена от цялата ситуация. И че това не е нищо необичайно, и че тя не за първи път преживява такова нещо. Не искам да слушам още веднъж чиновническите й нищо незначещи изречения. И съвсем не искам да се успокоявам.

— Сигурно не е нужно да ви казвам, че мъжът ми е извънредно заможен човек. Това направо привлича криминални елементи, сама можете да се сетите. В такъв случай мога да изхождам от това, че ще ме приемете сериозно, когато казвам: този тук не е моят мъж, това е измамник!

Барбара Петри, изглежда, за миг излиза от равновесие.

— Каква причина бих имала, за да лъжа? — питам аз.

Непознатия изпръхтява едва чуто, но и Барбара Петри, и аз, естествено, го забелязваме.

— Добре — казва Барбара Петри, без да се спира повече на казаното. — Можете ли да обосновете малко по-точно вашите съмнения?

С периферното си зрение виждам, че Непознатия е вдигнал поглед от плота на масата и гледа право в мен.

— Аз нямам съмнения — казвам, но ми е трудно да се удържа да не изрева. — Аз съм сигурна. И тук няма нищо за обосноваване! Това не е моят мъж! Така че за какво е всичко това? Няма какво да дискутираме!

Барбара Петри протяга за миг пръсти към слепоочията си така, сякаш има главоболие и ей сега ще го премахне с масаж. После се усеща за този неволен жест и отново слага на масата дланите си с лакирани нокти. Става ми ясно, че съм я разочаровала. Ако е била готова да ми повярва, тя се е надявала на доказателства.

В този миг Непознатия ненадейно взема думата и аз се стряскам.

— Ти току-що каза, че всеки, който ме познава, трябва веднага да забележи, че аз не съм Филип — казва той и мести поглед от мен към Петри и отново към мен. — Какво ще кажеш, ако помолим някого за това? Някой, който ме познава. Това би ли те убедило?

Влудява ме това, че ми говори на „ти“ и че се държи тъй, сякаш се познаваме. Не издържам повече това безумие.

— Нищо, ама абсолютно нищо не може да ме убеди, че вие сте Филип Петерсен.

Не го изричам, а направо го изплювам. Естествено, че той знае всичко за мен. Естествено, знае това, че нямам семейство и че двамата с Лео живеем сами. Мръсник. В мига, в който думите ми отзвучават обаче, ми става ясно, че изпадам във все по-лошо положение. Непознатият, какъвто е хитър, току-що направи предложение, което за Барбара Петри сигурно звучи конструктивно, а аз го отбих. Ако откажа да привлечем някого, това ще изглежда така, сякаш се боя да не ме изкарат неправа. Затова казвам бързо, обърната към Петри:

— Но по принцип, разбира се, съм „за“.

Опитвам се да не гледам измамника.

— Все едно кого ще попитаме, всеки ще ви потвърди, че това не е моят мъж.

Настъпва кратка пауза.

— Ами добре — казва накрая Петри. — Вие кого предлагате?

Това е лесно. И вътре в мен се разстила нещо като облекчение. Защо ли не се сетих по-рано? Защо бях толкова блокирала? Бащата на Филип е мъртъв, майка му Констанца — не върши работа. Предишните му колеги и служители познавам едва-едва, но пък Йохан, естествено! На лицето ми се появява усмивка на облекчение.

— Какво ще кажете за Йохан? — пита Непознатия.

Аз го поглеждам объркана. Той познава Йохан? Откъде познава Йохан, как така знае за Йохан?

— Кой е Йохан? — пита Барбара Петри.

— Йохан Кербер е стар приятел на моето семейство. Той ме взе под крилото си, след като баща ми почина — казва измамникът. — А и знам, че Сара също има доверие на Йохан. Поне така беше преди.

Разпадам се вътрешно, на всичките си съставни части. Но не позволявам да ми проличи външно.

— Йохан е заминал — успявам да кажа накрая. — В командировка е в Китай. Вече няколко пъти се опитвах да се свържа с него, за да му кажа, че Филип е жив, но не можах да говоря с него.

— Кога ще се върне? — пита Петри.

— След три дни, така казват от офиса му — отговарям аз. — Аз обаче не мога да чакам толкова дълго!

— Не, естествено, не — казва тя. — Но въпросният Йохан сигурно не е единственият човек, който би могъл да потвърди идентичността на мъжа ви.

— Това не е мъжът ми — упорствам аз.

Дори и на думи няма да отстъпя нито за миг, все едно колко нервирам с това Барбара Петри. Не е мой проблем. Неин проблем е.

— Е, сигурно има още някой, който би могъл да помогне да… — тя се поколебава за миг — да изясним нещата тук.

Аз отново си мисля за майката на Филип, която не би познала дори себе си в огледалото, а тя е единствената му жива роднина (ако не вземем предвид мен и Лео). Не се сещам за никого. Никой от семейството, никой от работата му, с когото да е бил толкова близък. Той, естествено, имаше много приближени сътрудници. Но те дали ще си държат устата пред пресата? И изобщо какво значи това? Моята дума не би ли трябвало да е достатъчна?

Не отговарям нищо и Барбара Петри въздиша. Изглежда съжалява, задето е дошла. Отведнъж в устата ми се събира солена слюнка.

— Извинете ме за момент — казвам продрано.

Барбара Петри и измамникът мълчат.

Напускам помещението с гордо вдигната глава, ала в мига, в който излизам от полезрението им, хуквам. Хлопвам вратата на банята зад себе си, коленича вече за втори път в този ден пред тоалетната чиния и повръщам на груби, болезнени талази. Сетне си измивам устата и подпряна на ръба на мивката, се взирам в отражението си в огледалото. Очите ми са черни от гняв.

Без такива, казвам си, не и с мен тези номера. Вече съм изтърпявала съвсем други неща. Съвсем други. Да ги нямаме такива, не и с мен.

Непознатия

Да накараш други хора да те харесват, това е просто. Седя приведен. Това ме прави по-нисък, по-малък. Не толкова заплашителен. Изтъква моята физическа немощ. Прокарвам ръка пред очите си така, сякаш едва ги държа отворени. Примигвам няколко пъти. После вдигам поглед, усмихвам се храбро.

Да функционирам. Да се отърва от Барбара Петри. После ще видим.

— Какво става тук? — пита тя с приглушен глас.

— Жена ми не е добре — казвам плахо аз. — Мисля, че днешният ден и дойде малко в повече. Всичко, от което има нужда, е малко спокойствие.

Петри бърчи чело.

— Поведението на жена ви, изглежда, не ви изненадва — казва тя.

— Не — отвръщам и въздъхвам тихо. — За нещастие то съвсем не ме изненадва.

— Преживявали сте такова нещо и друг път?

Аз кимам.

— Да. Повече от веднъж, за жалост — лъжа. — Но вие не се притеснявайте. Знам какво трябва да се направи.

Физиономията на Барбара Петри е непроницаема.

— Не искам да се натоварвате с твърде много — казва тя. — Самият вие се нуждаете спешно от спокойствие.

— При мен всичко е наред. Моля ви само да ми обещаете, че няма да разкажете на никого за това. На мен ще ми бъде страшно неприятно, още повече пък на Сара, когато дойде на себе си.

Барбара Петри устоява няколко секунди на моя умоляващ поглед, после изражението на лицето й омеква.

Съчувствие. Добре.

— Разбира се — казва тя и ме дарява с една малка усмивка. — Разбира се.

19

Без да искам, погледът ми пада върху бялата като лотос вана и пред вътрешния ми взор затрептява една картина. Филип и аз заедно във ваната, на перваза й — една бира за него, за мен ябълков сок. Моят корем, надут от бременността, стърчи над пяната. Филип, спокоен и весел. Щастлив. Тъмни очи, трапчинки на бузите, за секунди го виждам точно пред мен — как пийва глътка бира, а пяната от шампоана се стича по гърдите му на милиарди миниатюрни, пъстро искрящи мехурчета и…

Защо не се сетих за това по-рано?

Излизам от банята и отивам към кухнята.

— Какво ви липсваше най-много освен семейството ви? — чувам гласа на Петри.

— Пържоли и ракия — отвръща Непознатия, а Барбара Петри се смее.

Няма и пет минути да съм го оставила насаме с нея и той вече я е омотал.

Двамата се държат така, сякаш са седнали уютно на приказки на кафенце. Отново ми се повдига.

— Искам да му задам няколко въпроса — казвам, когато влизам при тях.

Върху челото на Барбара Петри се появява отвесна бръчка. После тя хвърля питащ поглед към фалшивия Филип. Той се колебае.

— Може би това съвсем не е лоша идея — подхвърля, а от предвзето снизходителния му тон ми прилошава още повече. — Може би ще помогна на Сара, ако й отговоря на няколко въпроса.

Той прокарва длан по лицето си.

— Само дето съм невероятно уморен — казва той. — Тези мъки, продължителният полет, часовата разлика…

Той прекъсва изречението, оставя го да се разпадне.

— Не сте длъжен да го правите — казва Петри с разбиране. — Абсолютно понятно е, че първо искате да си починете. След всичко, което сте преживял.

Упрекът в гласа й е категоричен, аз много добре разбирам, че е насочен към мен. Трябва да я убедя, но отново ставам нервна. Щом като Непознатия знае за Йохан, какво ли още знае за Филип… и за мен?

— Не, няма нищо — казва Непознатия. — Всичко, което може да помогне.

— Ами добре — съгласява се Петри.

Тя ми хвърля подканващ поглед. Аз отпивам голяма глътка кафе, но все едно колко време се измъквам, няма да успея бързо да си изградя някаква стратегия. Затова решавам да действам направо.

— Кога е рожденият ден на Филип? — питам.

— Моят рожден ден е на 27 януари — отговаря светкавично Непознатия, сякаш изстрелва патрони от пистолет. — Като Моцарт — допълва той. Уверено.

Това, естествено, беше лесно. Всеки би могъл да го научи, стига да влезе в Гугъл. Но аз само загрявам.

— Кога е рожденият ден на Лео? — питам.

Непознатия се усмихва, отговаря уверено и на този въпрос.

— Не мога да повярвам, че ще присъствам на следващия му рожден ден — добавя той. — Всяка година си мислех за него, когато…

— Кога се оженихме ние с Филип? — срязвам го аз.

Няма да позволя той да говори за моя син.

Мъжът ме поглежда. Изглежда объркан.

— В началото на лятото — казва накрая той.

— Искам дата — отвръщам.

— О, боже — възкликва той.

Изглежда откровено уплашен. Мести очи насам-натам между чиновничката и мен.

— О, боже, вече не знам. Аз… не, не… знам, само че не се сещам. Аз…

— С какво бях облечена на сватбата ни? — продължавам да питам, няма да го пусна.

Той се люшка, а това е добре.

— Къде се оженихме?

— Аз… — заеква той, прокарва нервно ръце през косата си, навел глава. — По дяволите, толкова съм уморен, невероятно уморен.

— Коя песен свириха на сватбата ни? — питам.

Непознатият мълчи.

High and Dry на „Рейдиохед“, мисля си аз. Първо имитаторът на Елвис изпя Love me tender, а после пуснаха на запис High and Dry. Обгръща ме лекият повей на спомена, свива сърцето ми, но аз се мобилизирам. Не сега, не сега.

Барбара Петри въздиша. Изглежда й става ясно колко безсмислено е това начинание.

— Мисля, че стига вече, достатъчно — обажда се тя.

— Не! — викам аз.

Петри се надига от стола, личи си, че всичко това й е омръзнало.

— Госпожо Петерсен, имам впечатление, че нищо не може да ви убеди, все едно на колко въпроса ще отговори мъжът ви — заявява тя.

— Това не е моят мъж — отвръщам аз и също ставам.

Сама забелязвам колко инатливо звуча, но какво друго да кажа?

— Помогнете ми! — призовавам я аз.

Петри ме гледа замислено, сетне кима едва видимо.

— Господин Петерсен — казва накрая тя на Непознатия, който сега също е станал. — Предлагам вие на първо време да дойдете с мен. Ще ви настаним в хотел, докато всичко се уреди, а после можете…

— Не — казва Непознатия.

Петри вдига удивено вежди.

— Тази къща от поколения принадлежи на моето семейство — заявява фалшивият Филип. — Днес за първи път от седем години влизам пак в нея. Няма да си тръгвам и да спя в хотел.

Барбара Петри преглъща това няколко секунди, после кима с глава.

— Госпожо Петерсен — казва накрая тя, обърната към мен, а в гласа й се долавя извинителен нюанс. — Вие не бихте ли могли да се подслоните накъде другаде за тази нощ?

Аз се взирам в нея. Недоумяващо. Полудяла ли е? Как може да предположи, че съм готова да напусна къщата си, докато Непознатия остане тук?

— Не — казвам.

Жената отново преглъща една въздишка.

— Така, както стоят нещата, не смятам за добра идеята да останете тук и двамата — казва тя.

— Тогава вземете със себе си този мъж! — заявявам аз.

— Моля ви, проявете разум… — започва Барбара Петри, но не зная дали го казва на мен, на Непознатия или на двама ни, защото преставам изобщо да я слушам.

Време е да извадя своя жокер.

— Искам да видя бенката — казвам аз.

Главата на Петри се завърта рязко към мен.

— Каква бенка?

— Моят мъж има на гърдите си ярко изразена бенка — казвам аз.

Сега вече го пипнах.

Барбара Петри, изглежда, не знае какво трябва да се направи.

— Не зная — казва тя, обърната към фалшивия Филип. — Вие бихте ли евентуално…

— Слушайте, наистина започва да ми писва — сопва се насреща й Непознатия. — Няма да се събличам пред вас.

Тъмните му очи хвърлят искри към нея.

— Извинете — казва Петри. — Не исках да ви засегна. Просто ми се видя несложна възможност да докажете на жена ви, че…

— Днес за първи път стъпих на родна земя, от седем години — сопва й се Непознатият. — Почти четиридесет и осем часа съм на крака. Уморен съм като куче.

Той почти крещи, цялата му глава е почервеняла.

— Дамите дано да не ми придирят, че в момента не ми е до стриптийз.

Барбара Петри е пребледняла. Изглежда за първи път не се чувства добре. Накрая промърморва някакво извинение.

По дяволите.

Няколко секунди никой от нас не казва нищо.

Мисли, Сара!

— Ще ви изпратя до вратата — казва Непознатия.

Барбара Петри изглежда неуверена, не знае какво да прави.

Мисли, Сара, мисли!

Виждам как Барбара Петри се обръща, за да си тръгне, и в този миг ме пронизва. Разбира се!

— Искам генетичен тест!

Триумфиращо установявам, че измамникът ме зяпва с отворена уста.

— Генетични тестове могат да се правят само доброволно — отговаря Барбара Петри.

Поглеждам Непознатия. Той ми отвръща, гледа ме дълго, цяла вечност, две, три.

— Съгласен съм — казва най-после.

Непознатия

Филип Петерсен е роден на 27 януари 1976 година в Хамбург.

Сара Петерсен, по баща Вагнер, се появява на бял свят на 4 април 1978 година в Кьолн.

Лео Петерсен, единственото дете на двамата, се ражда на 28 август 2006 година.

Констанца, майката на Филип, има рожден ден на 18 май. Бащата на Филип Петерсен, който също се е казвал Филип, е роден на 11 ноември, умира на Бъдни вечер през 2002 година.

Сара Вагнер и Филип Петерсен се запознават на един 2 август.

На 27 януари се пада не само рожденият ден на Моцарт, но също така и освобождението на Аушвиц.

На 4 април 1968 година, тоест точно на този ден, десет години преди да се роди Сара, в Мемфис е застрелян Мартин Лутър Кинг.

Лео Петерсен има рожден ден на същата дата, на която е роден Гьоте.

Винаги съм бил добър с датите. Естествено, знам и датата на сватбата — 11 април. Не че я бях забравил одеве. Просто не исках да изглеждам пред Барбара Петри така, сякаш съм назубрил наизуст тези дати, това е всичко.

20

Корабът се люшка пред очите ми. Движи се в някакво безкрайно клатушкане напред и назад, напред и назад върху черно-белите щрихи на вълните. Става ми лошо, като в безтегловност, сякаш се намирам в орехова черупка насред морето, завива ми се свят, извръщам поглед. Светлината, която пада отвън, се е променила, станала е по-топла, не толкова заслепяващо ярка, напомня ми, че скоро ще се свечери.

Не, невъзможно е да прекарам нощта под един покрив с този мъж!

Седя в моето кресло за четене, придърпала крака към тялото си, и се опитвам да се успокоя. Мислите ми отново и отново се връщат към Непознатия, който и сега е някъде из къщата, и към Барбара Петри.

Бях сащисана, когато измамникът се съгласи за ДНК тест. Нямах идея как да реагирам на това. Сигурно съм изглеждала ужасена, изгубих контрол над лицето си. Високомерната усмивка на Непознатия. Повдигнатите вежди на Барбара Петри, която вече ме наблюдаваше с неприкрито недоверие. В един миг ситуацията се бе преобърнала. Ако в началото Петри изглеждаше поне склонна да приеме възможността аз да съм правата, то сега съгласието на Непознатия за генетичен тест промени всичко. Аз загубих. Прииска ми се да съборя масата, толкова огорчена и разочарована бях, но естествено, се овладях. Някак си успях да кажа нещо, вече не знам какво. Мозъкът ми се въртеше единствено около въпроса: Как е възможно той да се съгласи?

Като по даден знак Барбара Петри и Непознатия тръгнаха към входната врата, аз реагирах бавно, за миг тялото отказа да ме слуша и така не ми остана друго, освен да побързам подир тях в моята собствена къща. А после чух как той го каза. Гласът му тих като поверително шептене:

— Моля за извинение, Барбара. Жена ми наистина не е добре. Мога ли да разчитам на това, че вие…

А после Петри, гласът й отведнъж съвсем топъл и такъв, сякаш мен изобщо ме няма там:

— Не се притеснявайте, господин. Петерсен. От мен никой няма да научи нещо, което вие не желаете.

И аз разбрах: сега вече той успя.

Сега я хвана.

А той — съвсем спокойно, съвсем сърдечно, съвсем тихо: „Благодаря ви“.

Аз бях сащисана. Помислих си: По дяволите, бива си го. Добър е.

Когато Барбара Петри си отиде, отново се опитах да изхвърля Непознатия от къщи, но той просто каза „не“ и излезе от стаята.

Той е като едно от онези животни, които проникват в чужда екосистема и я разрушават отвътре.

Гледам книгата в скута ми, която с несъзнателно движение, без да поглеждам, издърпах от един рафт. Преди обичах да играя тази игра със самата себе си — издърпвах слепешката някоя книга, сетне отварях възбудено очи, за да видя към кое томче ме е накарала да посегна случайността и да гадая какво ли иска да ми каже с този избор вселената или моето подсъзнание. Моят литературен хороскоп. Ако улучех Джак Керуак, „По пътя“, това означаваше, че явно пак ще се пътува. Гьотевият „Фауст“ насочваше към предстоящо важно решение, а Чък Паланюк, „Боен клуб“, естествено, към някакъв спор. Моите книги не ми даваха недвусмислени резултати. „Спасителят в ръжта“ например или „Майсторът и Маргарита“. Други пък просто пасваха винаги, като „Непоносимата лекота на битието“ от Кундера. Моите рафтове с книги заемат цяла стена в хола, обичам книги, нуждая се от тях. Всички тези самостоятелни малки вселени между две корици, където така обичам да пътешествам, когато имам чувството, че живея в погрешната вселена. Или когато моята собствена вече не ми стига или ми се изплъзва, или ми причинява болки и вреди.

В скута ми лежи „Престъпление и наказание“ от Достоевски. Изпъхтявам, когато ми става ясно към какво съм посегнала, ставам, връщам книгата, протягам ръка, за да достигна до една от горните полици, без да поглеждам, плъзвам показалец по гръбчетата на книгите, накрая хващам една, издърпвам я. Кафка, „Процесът“. Протягам се, вземам томчето точно до нея, поглеждам корицата: Кафка, „Присъдата“.

Връщам всички книги по местата им. Трябва да престана да играя игри и да се изправя срещу действителността.

Погледът ми пада върху пианото. Когато се нанесохме тук, Филип често свиреше на него. Колкото повече работеше обаче, толкова повече се стопяваше времето, което той прекарваше край рояла. Любимите му групи със записи върху винил заменяха органичния звук на неговото пиано. Помня как за първи път ми изсвири нещо, нещо хубаво, леко, мисля, че беше Моцарт. Беше красиво да го слушам. В един момент Филип се отмести върху табуретката пред пианото и потупа приканващо с длан върху освободилото се място. Аз седнах до него, започна да ми обяснява какъв е инструментът, а аз се радвах, че той се радва, и на трапчинките му, които се появяваха, когато нещо му доставяше удоволствие. Тази весела малка Филипова усмивка. Той ме научи да свиря само една пиеска, съвсем проста, която можехме да свирим двамата заедно и която всъщност изискваше от мен само от време на време да натискам един-единствен клавиш. Ние се кискахме, аз на няколко пъти бърках, беше огромно удоволствие. Естествено, като дете бях вземала уроци по пиано няколко години и много добре знаех как се свири „Котешкият марш“, но не казах това на Филип. Твърде голямо удоволствие му доставяше да ме учи на нещо. Той обичаше да бъде експерт. Често се преструвах пред него, че не умея или не зная нещо, понеже толкова му харесваше да ми показва или обяснява разни неща. Как се сменят гумите на кола. Как се ползва бормашина. Класическа музика, модерна музика. Смалявах се малко повече от време на време, защото обичах той да е големият. Глупаво от моя страна, както се оказа впоследствие.

Идва ми на ум една идея и тутакси скачам. Пианото! Яд ме е, че не се сетих за това още докато Барбара Петри беше тук. Пианото ще го разобличи! Колко голяма е вероятността той да свири така добре, както Филип? От друга страна, той щеше просто да откаже да изсвири нещо, точно както отказа да докаже факта, че Филип имаше бенка.

В момента цялата ми надежда е в генетичния тест. Но това ще отнеме време. Барбара Петри ще се „погрижи за това“, както каза, преди да изчезне окончателно. Като цяло трябвало да „потърпя няколко дни“.

Вероятно би било разумно засега, просто да избягвам Непознатия. В този миг обаче пред вътрешния ми взор изниква една картина. Непознатия, седнал спокойно в моята кухня, пие бира. Тялото ми отново се зарежда с енергия. Само да не си въобразява, че просто ей така може да се настани тук.

Изкачвам на галоп по две стъпала наведнъж, стълбата към втория етаж, където изчезна Непознатия.

Когато стигам горе, се спирам. Къде е той? Инстинктивно тръгвам към гостната. Винаги, когато пристъпвам в стаята за гости, за да проветря или да избърша прах, се чувствам някак недобре. Плашат ме тези неизползвани помещения на вилата с тяхната странна миризма, както всичко, лишено от своята функция. Ако някъде живеят духове, това е точно там. Стаята за гости е малка, прозорците гледат към градината, в нея няма нищо повече от легло, нощно шкафче, малък гардероб и миниатюрна помощна масичка, а на мен и без това никога не ми идват гости.

Отварям рязко вратата, някак си съм очаквала да го намеря тук, но въпреки това се стряскам уплашено, когато той изведнъж застава пред мен.

В последната секунда успявам да видя как Непознатия пъха нещо в кожения си сак и с едно рязко движение дръпва ципа. Сакът е оставен върху леглото за гости.

— Какво носите там? — питам аз, тутакси разтревожена.

— Какво?

— Какво пъхнахте току-що в сака си?

— Нищо — казва Непознатият, без да ме поглежда.

— Оръжие ли? — питам.

Той изсумтява.

— Естествено, че не! Сара, моля те!

— Може ли да видя? — питам и се опитвам да се пресегна към сака, но Непознатият ми препречва пътя.

— Какво искаш сега? — пита той.

— Нищо — казвам. — Но ще ме успокои много, ако мога да видя какво пъхнахте току-що в сака си.

— Ти затова ли дойде тук? — пита той. — За да претърсиш сака ми?

— Не. Дойдох, за да попитам дали не искате да ми изсвирите нещо на пианото.

Трудно ми е да се удържа гласът ми да не прозвучи триумфиращо.

— Не разбирам — казва Непознатият.

— Че какво има тук за неразбиране? — питам. — Филип винаги с удоволствие ми е свирел на пианото, и то много. И тъй като вие, както казвате, сте Филип, помислих си, че би било мило, ако ми изсвирите нещо.

Непознатия пребледнява. Настъпва пауза. Тишината се разтяга, направо пулсира между нас.

— Е? Какво става сега с пианото? — питам.

Непознатия стои пред мен като истукан. Как само демонстрира своята мнима самоувереност, направо ме вбесява; вбесява ме и това, дето всичко, казано от мен, отскача от бронята му; вбесява ме и това, че той, по дяволите, смята за възможно да се намести в гостната ми стая. Правя крачка вдясно от него, отново се опитвам да стигна до сака му, дръпвам ципа.

Онова, което се случва после, става много бързо, за части от секундата.

С един скок Непознатия се озовава до мен, изтръгва чантата от ръцете ми, тя се свлича на пода.

— Не ми пипай нещата! — изревава той толкова силно, че дясното ми ухо започва да пищи, толкова близо до мен, че усещам парещия му дъх по лицето ми.

— Не ми пипай нещата! — изкрещява още веднъж и с плавно движение сграбчва малката масичка от масивно дърво, която стои в средата на стаята до леглото, и я мята към стената. Дървото пада с трясък на пода и се натрошава като кости. Масичката остава да лежи там, със счупени крака като ранено животно. Тишината след трясъка и пукането е оглушителна.

Аз се взирам в Непознатия. Той диша тежко. В погледа му има нещо първобитно, зениците му са толкова разширени, че очите му изглеждат съвсем черни. Никога, никога досега в целия си живот не съм виждала такава ярост.

— По-добре е да си вървиш сега — произнася той в тишината.

Отново се е успокоил напълно. Това прави заплахата в гласа му още по страховита.

Трябват ми няколко секунди, за да си отдъхна от шока. Само миг преди да избухне, Непознатия изглеждаше леденостуден и непоклатим. Имам си работа с напълно непредвидим човек.

Опитвам се да застана стабилно, издавам напред брадичка. Вътрешно може и да съм разтърсена, но няма да се оставя да бъда тероризирана в собствения ми дом.

— Ако си мислите, че можете да ме накарате да побягна, лъжете се — изстрелвам аз срещу него. — Това тук е моята къща.

Непознатият ме фиксира с очи, лицето му има някакво изражение, което не мога да определя. После той измърморва нещо.

Звучи като: „Мания, лабилност“ и още нещо, което не разбирам.

Не мога да направя нищо друго, освен да го гледам. Той става все по-плашещ.

— Ти май наистина не загряваш, а? — казва мрачно.

Тъмните му очи святкат опасно.

— Нямаш представа какво става.

Аз действително нямам представа накъде бие той, но междувременно вече ми е все едно.

— Спестете си опитите за сплашване — сопвам се аз. — Вие нямате представа. Нямате представа с кого си имате работа!

— Ти си истеричка — произнася с наслада Непознатият. — Само да можеше да се видиш! Ако караш така, ще кацнеш в психиатрията! Разбираш ли?

Вътре в мен има само студ, в устата ми — вкус на метал. Поглеждам го право в очите.

— Ти не ме заплашваш — казвам. — Знам съвсем точно какво се върти в главата ти. Виждаш една дребна, слаба жена. Перфектната жертва. Обаче нямаш представа с кого си имаш работа. Говориш с жената, която след изчезването на мъжа си не спа шест месеца, нито за час, а въпреки това не е отсъствала нито един ден от работа. Говориш с жената, която миналата година завърши успешно пет турнира по триатлон. Говориш с жената, която се намесва, когато в метрото бият някого, докато всички други само зяпат. Говориш с жената, която собственоръчно би си ампутирала крака за детето си, и това не е метафора. Това е жената, с която си имаш работа. Това съм аз. И аз ти казвам едно нещо: не ме е страх от теб. Преживяла съм вече по-страшно от това тук.

Студена съм като ясна звездна януарска нощ край река Елба.

— Не зная кой те изпраща — казвам. — Не зная защо го правиш, нито какво правиш. Обаче повярвай ми: ще съжаляваш, че си дошъл.

Непознатия ме гледа и мълчи.

— И така — казвам. — Какво стана с проклетото пиано?

Непознатия не отвръща нищо. Не помръдва нито един свой мускул. Сякаш иска да каже „Никъде няма да отида“.

В безсилието си аз се втурвам към коридора, тичам по стъпалата, сядам пред пианото в хола, отварям капака и започвам да удрям по клавишите с всичка сила. Шумът е ужасен и дисонантен и красив, звучи като моя гняв, като моето отчаяние, а аз продължавам, блъскам ли, блъскам по пианото, докато напълно оставам без дъх, докато ушите ми забучават, докато ръцете ми отмаляват, докато не мога повече. После ставам, струните на пианото продължават да звучат още секунда. Достатъчно. Стига толкова. А ако се появят заглавия във вестниците, на мен ми е все едно. Не искам да ми се налага да виждам повече този мъж.

— Или ще се махнете веднага от моя дом — викам към горния етаж, — или ще се обадя в полицията.

Без да дочакам отговор, се връщам в хола, вземам телефона от гнездото, тъкмо тогава се появява Непознатия. Аз съм почти сигурна, че той ще ме нападне, ще ми изтръгне телефона, ала той спира на прага с непроницаемо изражение на лицето.

— Давай — казва. — Направи го!

Поглежда ме предизвикателно.

— Обаче ако сега повикаш полицията, ще загубиш всичко. Тази къща, работата си, детето си, целия си хубав живот.

За миг изпадам в неувереност.

Какво знае той, какво смята, че знае?

Взирам се в лицето му. Цяла вечност, две вечности. Той издържа на погледа ми.

Не.

Той блъфира.

Набирам номера.

— А може би ти изобщо нямаш вина — казва Непознатия. — И може би полицията даже ще ти повярва.

Аз го зяпвам. Вътре в мен нещо се размества, нещо се освобождава, пробива си път към повърхността, нещо зло. Стоя пред някаква врата. Зад нея се чува тропане. За частица от секундата ми причернява пред очите, а там вече няма нищо. Има само мрак. Чернилка, нощ, трополенето, Филип. И кръв. Кръв по ръцете ми.

Отварям рязко очи, тялото ми става леко, боря се с припадъка, оставам в съзнание, едва успявам.

Какво беше това?

От гърлото ми се изтръгва някакъв звук, който ми е чужд. Преглъщам.

Непознатия ме гледа.

Какво иска той?

Забелязвам, че държа в ръка телефона.

Забелязвам как отпускам телефона.

Бавно.

Оставям го.

Предпазливо.

Непознатия ме гледа още няколко секунди, сетне изчезва.

Непознатия

Сам съм. Това е добре. Пълня енергийния си резервоар. Зареждам се. Казвам си, че съм тук с основание. Черпя сила. Няма нужда да се притеснявам за полицията. Жената проумя. Ако се проваля аз, ще повлека и нея със себе си.

Оставих я да стои там, просто я зарязах, а тя не ме последва. Изваждам от сака си нужните ми неща, отварям безшумно вратата и отивам в банята в края на коридора, влизам, затварям се там. Заставам пред умивалника, оглеждам лицето си в огледалото.

— Филип Петерсен — казвам и неволно се разсмивам, почти се стряскам сам от този звук, аз никога не се смея. Или се смея само когато това служи за някаква цел: да успокоя някого, да изразя съгласие, да подам сигнал за социална принадлежност, да разредя напрежението, за такива неща.

Подготвям си всичко, разтръсквам флакона с пяната за бръснене, после започвам да бръсна брадата, която си оставих да расте през последните месеци. Щом приключвам, оглеждам лицето, което се е показало под нея.

Когато се връщам в стаята, в която се настаних, се замислям. Досега действията ми бяха извършвани под давление на жената, тя ме принуждаваше. Сега е време за акция, а не само за реакция. Мобилният телефон е в джоба ми. Включвам го. Набирам. Оставям го да звъни дълго. Затварям. Набирам отново. Нищо. Потискам чувството си на разочарование. Аз функционирам. Изключвам телефона, пъхам го пак в джоба си. Сядам. Оглеждам помещението. Стая за гости. Светла. Аскетична.

По принцип последната информация, която чакам в момента, не ми е нужна. Отдавна зная същественото. Вината на тази жена е изписана на лицето и.

Но искам да съм сигурен.

21

Чувствам се като главния герой от любимата приказка на Лео. Сякаш живея в замъка на Снежната кралица, където всичко е от лед. Стените, мебелите, килимите на пода, картините по стените, да, дори хората. Треса се от студ. Пъхам се под завивката си, треперя, макар навън да е жарко лято, опитвам се да се стопля. Затварям очи. Искам да се накарам да заспя. Нощ е. Днес няма да мога да направя нищо повече, колкото и да не ми харесва тази мисъл. Каквото и да донесе утрешният ден, трябва да го посрещна поне наполовина отпочинала.

Каква спешна нужда от сън имам, забелязах одеве, когато едва не припаднах. Нямам представа какво ми беше станало, що за картини бяха тези, които изведнъж се възпламениха в мен, филм ли, сън ли?

Не, мисля си. Бяха нещо повече от съновидения, и ти го знаеш.

Сякаш се отвори някаква врата.

Но аз все още не съм готова да мина през нея.

А и без това в момента си имам други проблеми. Трябва да се стегна. В края на краищата нося отговорност не само за себе си, а и за моето дете.

Наистина, не се чувствам добре, когато изпускам Непознатия от поглед, обаче не мога да го охранявам денонощно, за жалост бях принудена да проумея това. Той не може да влезе при мен, заключих вратата на моята спалня и заклещих един стол под бравата. Барикадирах се, нищо не може да ми се случи, той не може да проникне при мен. Поне така си внушавам.

Кой знае какво прави той. Дали спи? Крои планове? Телефонира? Размишлява? Дали се смее? Тресе се от смях над наивността на Барбара Петри и над безпомощността на Сара Петерсен? Какво ли знае? Колко дълбоко е копал в моето минало и в миналото на Филип Петерсен? Какво знае той, което не зная аз? Колко добре съм познавала моя мъж? Колко добре познавам себе си? И отново и отново въпросът: Какво прави той, какво прави? Защо се представя за мъжа ми?

Твърде превъзбудена съм, за да остана да лежа в леглото. Цялата тази работа е просто абсурдна. Все някак трябва да е възможно да го надхитря. Сега. Тук. Не след няколко дни или седмици! Бенката, мисля си аз отново. Ставам, вземам телефона си, включвам камерата му. Не, това е идиотско.

Хрумва ми друга идея и включвам диктофона на мобилния телефон. В началото Непознатия изглеждаше напълно овладян, но след избухването му одеве знам, че фасадата му се пропука. Може пък да се подведе и да направи някое необмислено изказване, ако го провокирам още веднъж? Махам стола под бравата. Отключвам вратата предпазливо, безшумно. Понечвам да я отворя, но сетне се разколебавам. Ами ако той само това и чака? Ами ако ме дебне?

Броя наум до три, после отварям рязко вратата. Очаквам едва ли не да се сблъскам лице в лице с него, с Непознатия, но тъмният коридор пред моята стая е пуст. Отдъхвам си, забелязвам, че неволно съм задържала дъха си. Чакам, докато дишането ми се успокои, а очите ми привикнат с тъмнината, сетне се оглеждам наляво и надясно в коридора, уверявам се, че наистина съм сама, и накрая тръгвам към стълбите. Отдолу към мен прониква слаб сноп светлина.

Промъквам се безшумно по стъпалата надолу, с голяма крачка преминавам над четвъртото от горе надолу, защото то скърца — познавам тази къща като собственото си тяло. Светлината идва откъм хола. Как допуснах да се стигне дотам, да прекарам тук нощта с него?

Дишам колкото се може по-тихо и на пръсти се прокрадвам в хола. Стряска ме някакъв шум — после разбирам, че това е собственият ми куркащ стомах. Надничам предпазливо иззад ъгъла. Телевизорът е с изключен звук. Върви един от частните канали, които никога не гледам, тъкмо дават реклами. Едно семейство — добре изглеждащи млади хора, две деца, момче и момиче, момчето — брюнет като бащата, а момичето русо като майката, ядат кисело мляко и пътуват на излет на село с голям, тъмен семеен автомобил, с голямото, добродушно семейно куче. Три красиви тийнейджърки си говорят за момчета и си мият лицата с някакъв крем против акне, летят пръски вода, момичетата крякат като гъски. Красива двойка на средна възраст се наслаждава на пица от хладилника, гледат се влюбено, някаква домакиня се радва на чистото си пране, манекенка се радва на дългите си и гъсти мигли, спортист се радва на косата си без пърхот. С най-голямо удоволствие бих се излегнала на дивана и бих наблюдавала рекламните семейства в тяхното нормално и щастливо съществуване. Малката лампичка до моето кресло е запалена, но креслото е празно, също както и диванът. Изключвам телевизора. Чувам зад гърба си тихо щракване и се стряскам. Завъртам се рязко, вторачвам се в тъмнината на трапезарията, през която току-що съм минала. Но там няма никого. Никого. Бил е само един от онези шумове, които тази стара къща издава от време на време, за да уведоми обитателите си, че все още е жива. Къде е той? Какво ли прави? Фактът, че не зная къде се намира Непознатия, отведнъж ми става непоносим. Край на предпазливото мотаене. Минавам през къщата и включвам всички лампи. Сетне се изкачвам по стълбата към горния етаж. Разтварям врати, натискам и тук копчетата на лампите. Спалнята, банята, стаята на Лео — всички са празни.

Къде е той?

В стаята на Лео замирам. Погледът ми пада върху чертите и датите, отбелязвани с молив по рамката на вратата — свидетелствата за неговия растеж. Върху леглото е хвърлена една от неговите ризи — тази на сини карета. Не можа да реши коя да облече за срещата с баща си. Преоблече се, а аз го наблюдавах как си маже косата с гел и проверява външния си вид в огледалото. С усилия скрих от него умилението си.

— Трябва да тръгваме — казах накрая. — Готов ли си?

Лео кимна с глава, а после се спря.

— Ей сега, след малко!

Съблече през глава карираната риза, старателно гелосаната му прическа пострада, метна ризата на леглото си и грабна маслиненозелената. Наблюдавах как я закопчава, овладях се да не му помогна с копчетата, за да стане всичко по-бързо. Чаках търпеливо, доколкото можех, докато Лео грижливо си опъне ризата.

— Хайде, ела, отиваме да вземем татко — казах.

Думите едва излизаха от устата ми.

Сега това ми се струва толкова отдавна.

Откъсвам поглед от карираната риза, защото телефонът иззвънява. Втурвам се бързо по стълбите, нахлувам в хола, вземам слушалката.

— Ало?

Нищо.

Не, не е нищо. Нечие дишане.

— Ало? — повтарям аз и усещам как пулсът ми се изстрелва нагоре.

От другата страна затварят.

Със сбърчено чело оставям телефона и тъкмо съм се отдалечила на няколко метра от него, когато той отново започва да звъни. Обаждам се.

— Ало? — казвам.

Никакъв отговор.

— Кой е там?

Щракване. Затварят.

Обезпокоена, аз също затварям телефона и отивам в кухнята. Слагам на масата хляб и фъстъчено масло, донасям си чиния, нож. Зная, че яденето няма да има никакъв вкус, както и всичко, което в последно време слагам в устата си, но трябва да правя нещо. Вземам филия хляб и я слагам в чинията си. Доколкото мога, игнорирам звуците на телефона, който пак звъни. Мажа с ножа малко фъстъчено масло върху хляба и отхапвам. Телефонът замлъква. Никакъв вкус в устата ми, само консистенция. Лепило за тапети върху картон. Телефонът отново звъни. Прилошава ми. Опитвам се да преглътна кашата в устата си, успявам с усилие. Телефонът млъква, сетне пак звъни. Хвърлям филията хляб в кофата за боклук. Бързо прибирам чинията и ножа в миялната машина и се връщам в спалнята си. Изключвам звънеца на телефона. Отпускам се на леглото си, чакам да премине гаденето и размишлявам.

Би трябвало да изпитам облекчение, но ставам още по-неспокойна: Непознатия е изчезнал.

22

Тук навсякъде има паяци. Направо гъмжи от тях в тази хладна стара къща, която с безброй неподозирани места предлага такова прекрасно убежище. Днес отдавна вече съм се сдружила с плашливите същества, които от време на време виждам да пробягват по дюшемето. Преди беше друго. Когато откриех паяк, виках Филип, а той идваше и го махаше. Най-важното в тези моменти беше винаги едно — да не изпускам от очи насекомото. Защото паяците са по-бързи, отколкото си мислим, а най-лошото за мен бе, когато после се разсея за миг, паякът да изчезне някъде. Да не зная къде в този миг се намира онова, от което изпитвам такъв голям страх — това бе най-лошото. Огромен паяк, добре видим на стената, може и да е отвратително, но поне знаеш, че няма изведнъж да те налази по босите крака. Огромен паяк, който не можеш да видиш, но знаеш, че е тук някъде — това наистина е непоносимо. С Непознатия е както с паяците. И затова съм безкрайно нервна — защото нито знам къде е Непознатия, нито какво крои. Дори чантата му я няма.

Толкова много въпроси има в главата ми. Какво иска той от мен? Какво ще прави? Защо прави това, което прави? И — още по-важно от всичко това — как е успял да заблуди властите? Откъде знае толкова много за Филип? Мислите ми отново се връщат към въпроса как е възможно Непознатия да се съгласи за генетичен тест. Всичко това… не…

Потушавам гнева и объркването си, налагам си да се успокоя и да разсъждавам логично, да разгледам проблема отвън.

Непознатият се съгласи за генетичен тест.

Първо: това го поставя (поне в очите на Барбара Петри) в много достоверна позиция.

Второ: докато излязат резултатите от един такъв тест, сигурно ще минат няколко дни.

Трето: каквото и да е замислил, той не може да е предвидил дълъг срок за него. Защото колкото и да се прави на ловък в момента, рано или късно ще бъде разобличен. В краен случай тогава, когато действително направят генетичния тест.

Четвърто: ако генетичният тест, който ще го разобличи за няколко дни, не го притеснява, значи тогава на Непознатия са му нужни по-малко от няколко дни, за да осъществи плана си.

Но какъв, какъв, по дяволите, е планът му? И как се вмествам аз в него? И защо е този телефонен тормоз? Искат да ме смажат?

Не, не и мен.

Когато изкачвам стълбата и отварям капака към тавана, в лицето ме блъсва застоял въздух, нагрят от изминалите жарки летни дни. Сякаш прекрачвам невидима граница. Прахът гъделичка носа ми, не зная кога за последен път съм била на тавана, избягвам го, това помещение, обременено с материализирало се минало. Аз не се интересувам от миналото, не съм от хората, които водят дневници, потапят се в десетилетни стари снимки или плащат на скъпи терапевти, за да разнищват първите години от живота си. Никога не съм ги разбирала. Моите дневници от тийнейджърските ми години се изгубиха, а съм сигурна, че вече не бих открила себе си в мислите на онази личност, която съм била тогава. Когато гледам стари свои снимки, виждам дух, същество, което вече го няма.

Никога няма да разбера хора, които бягат в миналото — било то историческо, или пък частно. Намирам непоправимостта на миналото объркваща, потискаща, а към бъдещето се отнасям с дълбоко недоверие. Настоящето е всичко, което имам, и то е винаги тук.

Таванът е пълен със стари кашони от пренасянето и всички онези джунджурии, които не са ми били нужни през последните години, но които въпреки това не мога да изхвърля — най-вече защото не са свързани с моите спомени, а с тези на Филип. Наследени предмети, които той получи след смъртта на баща си. Дъска за сърф. Още спортна екипировка. Акустична китара. Минифутбол джага. Кихам, подсмърчам, отварям напосоки един сандък. Стари бебешки неща на Лео. Старата фотокамера „Никон“ на Филип — онази, която беше взел в болницата, когато раждах Лео. Фотоалбуми. Преглъщам, налагам си да затворя сандъка.

Веднага откривам кутията, в която прибрах пистолета на Филип. Задавам рождената му дата в кодираната заключалка, отварям кутията. Взирам се в оръжието, колебая се, не ми се ще да го взимам в ръка. Спомням си как Филип тогава ме уговори поне основно да се запозная с оръжието. Зная как се държи, как се зарежда и изпразва. Въпреки това се колебая. Човек никога не бива да вкарва в играта оръжие, ако не е непременно наложително.

Години наред не съм се докосвала до пистолета, отвращението ми към оръжията е толкова голямо, че реагирам почти физически на това. „Човек не бива да убива — мисля си всеки път, щом видя пистолета, — нито животни, нито хора, хора пък съвсем.“ По възможност изобщо не трябва да се избиваме взаимно, но след като човек вече непременно си го е набил в главата, нека поне да бъде трудно, да изисква напрежение и решителност. Който иска да убие друг човек, мисля аз, би трябвало да се опита да го удуши, със собствените си ръце да изтръгне живота от тялото му, да бъде съвсем близо, лице в лице, това е мръсно, това е трудно, такова нещо не го може почти никой, нашите задръжки пред умъртвяването са твърде силни, нашите сили са твърде малки. Но когато трябва просто да свиеш и стиснеш само един пръст? Толкова просто. Толкова ужасяващо просто.

Затварям кутията. Слизам от тавана. Държа оръжието в ръцете си. Ослушвам се. Дълго. Всичко е тихо. Връщам се в спалнята си, отварям сейфа, където има запас от пари в брой за спешни случаи и малка кутийка с патрони, която преди години Филип сложи тук и която никога не съм докосвала.

Отново се колебая. Сетне зареждам пистолета, поставям го пак в кутията ми, затварям я, променям цифровия код, отварям гардероба си и тиквам кутията на най-горния рафт, най-отзад, слагам няколко тениски пред нея. Чувствам се едновременно и по-добре, и по-зле. Събувам сандалите си и се отпускам в леглото. Моментално чувствам как сънят пристига бързо, оставям му се и се спускам в мрака.

Вървя по някакъв коридор. Голи стени. Около мен е тихо. Страх ме е, много ме е страх. Не зная от какво ме е страх толкова, но този страх почти отнема разсъдъка ми. Уплашено задържам дъха си, когато го чувам. Тропане. Макар че ме плаши, все пак тръгвам към него. Там има врата. Спирам на известно разстояние от нея. Ослушвам се. Ето! То отеква отново. Идва иззад вратата. Тръгвам към нея, въоръжавам се вътрешно срещу това, което ме очаква зад вратата, сетне натискам бравата. Дръпвам вратата напълно и виждам какво има зад нея, примигвам объркано и…

Събуждам се, отскубвам се от мелницата на мътното течение, спасявам се, опомням се в белите, пропити от студена пот чаршафи. Когато отварям очи, в стаята ми е пълен мрак. Сърцето ми се мята в гръдния кош като подплашено птиче. Примигвам. Трябва да е среднощ, защото през щорите не прониква никаква светлина. Изпъшквам, тъкмо се каня да протегна ръка към мобилния си телефон, за да видя колко е часът, и изведнъж ме пронизва. Та аз заспах при запалена лампа! Лампата на нощното ми шкафче беше включена!

Някой е бил в стаята ми.

Дъхът ми отведнъж се насича, за миг се парализирам от страх. После излизам от вцепенението и търся опипом копчето на лампата. Ръката ми потъва в празно пространство. Страхът от това да докосна нещо — да докосна някого — в мрака взема надмощие над мен. Опитвам се да се успокоя, казвам си, че сигурно в полусън сама съм загасила лампата, без сега да си спомням това; колко пъти вече ми се е случвало да заспивам на светнато и после в полусън да гася лампата? Сигурно стотици пъти. Облекчено кимам сама на себе си. После откривам копчето, натискам, лампата светва, потопява стаята в топла светлина, а на мен дъхът ми секва.

23

Кошмар в кошмара.

Не съм усетила неговото присъствие. Не съм в състояние да проумея веднага картината, която се разкрива пред очите ми.

Моята спалня. Светлината на лампичката до леглото ми. И в снопа светлина Непознатия. Той се взира в лицето ми.

Стаята около мен се завърта, защото сърцето ми започва да бие все по-силно и по-силно и по-силно.

Той е като дух, няма шум от дишане, няма миризма, нищо. Само една слаба фигура, облечена цялата в черно. Бледа кожа, тъмни очи. Стои до леглото ми и ме гледа.

Задъхвам се. Инстинктивно пропълзявам колкото мога по-надалече от него, докато не усещам рамката на леглото в гърба ми. Непознатия примигва за миг, сякаш съм го изтръгнала от някакъв транс. Присвива очи. Кой знае откога е стоял тук в мрака и ме е наблюдавал. Като сянка.

За няколко секунди оставам така, твърде шокирана, за да реагирам, но после скачам на крака и мигом съм на вратата. Непознатия след мен. Завива ми се свят, все още не съм си възвърнала всички сетива, все още съм твърде замаяна от съня. Спъвам се, докато закачам стола, с който по-рано през нощта бях барикадирала вратата, залитам, блъскам си болезнено кокалчето на глезена — а острата болка ме събужда окончателно. Овладявам се. С един скок прелитам през вратата. Хуквам. Боса. Напред по коридора, усещам студените плочки под краката ми. И Непознатия в тила ми, и крачките му. Ускорявам темпото, прелитам по стълбите надолу, едва не се сгромолясвам, не падам, успявам. Едва сега се сещам за пистолета в спалнята ми, сега, когато отдавна вече е станало твърде късно.

И тогава чувам Непознатия.

— Сара — вика той.

Само това.

И после пак:

— Сара!

Всичко в мен се надига и противи на неговия глас.

Претичвам през партерния етаж в тъмницата, насочвам се към входната врата, неговите стъпки са зад мен, не смея да се огледам, усещам, че той е точно зад мен, по-бърз от мен, точно зад мен, на входната врата ще ме хване, мисля си аз, ще трябва да спра, за да я отворя, тя се отваря навътре, ще загубя няколко секунди на вратата, почти навън ще съм, а тогава той ще ме хване. Тичам бързо колкото мога, виждам вратата, почти се плъзгам към нея в безумна паника, дръпвам я, понечвам да се втурна през прага като през магически портал — и той ме хваща. Сграбчва ме през талията, дръпва ме назад, по-далеч от вратата, аз се съпротивлявам на хватката му, напред, само напред, през вратата и после да тичам, по нощната улица, да тичам и да тичам и никога да не спирам. Не успявам. Той притиска вратата и я затваря. Завърта ме за раменете към себе си, някакво странно въртене, докато се намести между мен и входната врата, аз съм срещу него. Отново се опитвам да се отскубна, удивена съм, че ми се удава, хуквам, отчаяно, без да мисля, правя чупка около телевизора, около дивана, в посока към градината, „Ще успея — мисля си. — Този път ще успея.“

Блъскам задната врата, хуквам, оставям зад себе си терасата, вече съм на поляната, луната е почти пълна, хвърля студена, анемична светлина, усещам под ходилата си росата, толкова хладна, хлъзвам се в мократа висока трева, тичам, към овошките, а после покрай тях, пред мен изниква градинската къщичка. Не чувам нищо зад себе си, съвсем нищо, нито крачки, нито дишане, хвърлям един поглед назад и виждам, че той е на няколко метра зад мен. Мислите ми се блъскат, какво да правя, боже, какво да правя, нямам дори достатъчно въздух в дробовете, за да викам, трябва да се махна, да се махна, продължавам да тичам, през чакъла на нощната градина, настъпвам нещо хлъзгаво, може би гол охлюв или друго, не успявам дори да се погнуся, напред, напред. Пронизва ме мисълта да се барикадирам в градинската къщичка, той е толкова близо, толкова близо, това е единственият ми шанс, там вътре, да затворя вратата зад мен и резето пред нея; боря се със себе си за миг, два, три, не мога да се преодолея, не, тогава наистина ще заседна в капан. Профучавам покрай къщата, тичам към оградата, зад която има малка уличка, водеща към главния път. Зная, че там някъде има дупка, през която понякога се пъха Лео, макар често да съм го молила да не го прави, понеже неведнъж си е късал дрехите там. Затичвам се към мястото, където предполагам, че е дупката, Непознатия зад мен, коленича, опипвам панически, намирам я, наистина я намирам, промушвам се през нея. Изведнъж усещам остра болка в левия си крак, пренебрегвам я, продължавам да пълзя, изправям се, куцукам напред, излизам на улицата. Улична лампа пръска слаба светлина. Понасям се боса по асфалта в посока към главния път, никой не пътува, никакъв човек, дълбока нощ, но главният не може да е пуст, просто не може да бъде. Отново го чувам зад себе си, открил е дупката в оградата, следва ме, все още ме следва, на какво се надява той, какво иска от мен, какво?

Продължавам да препускам бясно по асфалта, покрит с остри камъчета, секунди след това вече съм с разранени нозе — и достигам до главния път точно в момента, в който там профучава автомобил. Размахвам панически ръце, завъртам се, виждам Непознатия да идва към мен. Изглежда променен, обръснал си е брадата, но студените черни очи са си все същите. Обръщам поглед наляво и надясно, не се вижда друга кола, само тъмното комби, което тъкмо профуча покрай мен и най-много да следи в обратното огледало отчаяното ми ръкомахане. Обръщам се. Заставам лице в лице с Непознатия, който се е приближил на няколко метра. Готова съм да се боря. И в този миг го чувам.

Колата. Шофьорът на комбито е спрял и е включил на задна скорост. Със свистене и ръмжене колата се носи към мен. Без да се колебая, аз хуквам към нея. Колата спира пред мен, аз усещам с тила си Непознатия зад мен, по лицето ми струи пот, по челото ми са залепнали кичури коса, бутам ги настрана, шофьорът спуска прозореца откъм съседната седалка. Мъжът е на възрастта на Йохан, може би на шейсет и няколко. Набит, тъмнокос, с брада. Добродушен, силен. С външност на работещ в някой строителен хипермаркет.

— Всичко наред ли е? — пита той.

— Моля — изхриптявам аз. — Помогнете ми. Този мъж ме преследва…

Не успявам да изрека нищо повече, защото Непознатия е вече тук.

— Сара, господи боже, какви ги вършиш?

Извъртам се рязко. Виждам загрижеността на лицето му, която си е залепил като маска заради шофьора.

— Вие не сте моят мъж! — изсъсквам аз.

Това е всичко, което ми хрумва в този момент. Опитвам се да отворя вратата на колата, за да се кача, ала тя е заключена.

— Пуснете ме вътре! — викам. Гласът ми звучи пискливо от паниката. — Пуснете ме да вляза, по дяволите!

— Моля, извинете — казва Непознатия на шофьора. — Жена ми нещо не е добре.

Аз изгубвам самообладание. Дърпам дръжката на вратата.

— Пуснете ме вътре! Не виждате ли какво става тук?!

Погледът на шофьора се мести между мен и Непознатия.

Давам си сметка що за картинка представляваме. Аз напълно отнесена и боса, Непознатия напълно спокоен и овладян. Прилично облечен и пак с тази добронамерена маска, която си беше сложил още при Барбара Петри.

— Ама аз вас ви познавам — казва изведнъж шофьорът. — Вие сте онзи, дето бил жертва на отвличане. Видях ви по телевизията.

Погледът му се отмества към мен, шари по лицето ми.

— И вас също!

Непознатия удостоява шофьора с една примамлива усмивка — с правилната доза изтощение, която би се очаквала от някого, който се е завърнал у дома след дълга одисея.

— Жена ми нещо не е добре — повтаря Непознатият.

Шофьорът кима полека с глава, хвърля поглед към мен.

— Не му вярвайте нито дума — казвам. — Това не е моят мъж.

Шофьорът ме гледа няколко секунди, сетне извръща поглед. Прозорецът се плъзва с жужене нагоре и мъжът включва на първа скорост. Чувствам се тъй безпомощна, че нямам думи.

— Това не е моят мъж! — викам за последно.

После шофьорът на комбито дава газ и се отдалечава. Гледам секунда подир него, после се обръщам към Непознатия. Отново усещам порива да хукна да бягам. Той го забелязва. Тръсва едва забележимо глава.

— Я се погледни само — казва накрая. — Накъде си се запътила?

Поколебава се за миг, после се обръща и се отправя обратно към къщата. Спира, щом забелязва, че не го следвам.

— Идвай — казва.

Аз стоя и го гледам.

„Бягай — казвам си. — Махай се.“

— Предупреждавам те — казва Непознатия тъй, сякаш е прочел мислите ми.

И отново през главата ми минават думите му отпреди.

Ще изгубиш всичко. Детето си. Целия твой хубав живот.

Преглъщам.

— Не знам какво смятате, че знаете за мен — казвам. — Обаче се лъжете! Аз съм просто една майка! Една учителка! Не мога и муха да убия!

Непознатият се смее. Без никакъв хумор.

Отново прави няколко крачки към къщата и пак спира, щом забелязва, че не го следвам.

— Идвай! — казва той.

Аз съм като вкоренена в земята, не зная какво да правя.

— Ако исках да ти сторя нещо, нощес имах не една възможност за това — казва той. После повтаря: — Идвай!

Сякаш съм някаква плашлива котка, която иска да примами. В главата ми се вихри буря, не мога да мисля ясно. Но после бавно, съвсем постепенно в мозъка ми изкристализира една мисъл, избистря се, става все по-силна, докато накрая изпълва цялата ми глава и там не остава никаква друга мисъл: Няма смисъл да бягам.

Вдишвам дълбоко и издишвам. После си давам тласък и тръгвам след непознатия мъж обратно към моята къща.

Непознатия

Estoy cansado. Уморен съм. Не само защото не съм спал от три дни. А най-вече защото съм под постоянно напрежение.

Никой орган не харчи толкова много енергия както мозъкът. Изнурително е постоянно да си стопроцентово съсредоточен и напълно буден. Това изяжда силите — да не ти е позволена и най-малката грешка.

Цялата тази работа е по-трудна, отколкото очаквах.

Тя е по-трудна.

Аз наистина си я представях другояче.

Отварям сака си, изваждам мобилния телефон от малкото отделение, скрито от вътрешната страна, включвам го. Грим все още не се е обаждал. Озаптявам нетърпението си. Нещо, което се случва, не е добро или лошо. Събитията сами по себе си нямат значение. Ние им придаваме значението. Лягам на леглото, изпъвам се.

Колко често през последните дни мислите ми пътуват към дома. И както винаги, ги обуздавам, щом ми стане ясно, моментално ги връщам в настоящето. Не бива да се отпускам в концентрацията си. Има неща, които мога да правя дори и без информацията от Грим.

Сядам пак, изваждам от сака книгата си, плъзгам пръсти по изтърканата корица. Сун Дзъ, „Изкуството на войната“. Отварям книгата, чета. „Най-умният воин е този, комуто никога не се налага да се бори.“

Търпение. Дисциплина. Функциониране. Да правиш каквото трябва да се направи.

Затварям за миг очи.

Готов съм.

Сетне отивам до прозореца и чакам изгрева на слънцето.

24

Зазорява се, изгревът е близо. Седя в хола, в моето кресло за четене. Просто нямах сили да се кача горе в спалнята. Дробовете ми все още парят. Имам кървава драскотина на прасеца, там, където нощес се закачих за оградата. Ходилата ми, вече обути в гуменки, са разранени. Изведнъж в главата ми се появява мелодия, дявол знае откъде идва така внезапно. Парчето на „Рейдиохед“ Karma Police. И при тази песен аз, естествено, си мисля за Филип. За това как започна всичко. Оставям мислите си да пътешестват.

„Когато Сара и аз се видяхме за първи път, удари светкавица и това не е метафора.“

Така започваше историята си Филип всеки път. Аз не я разказвам тъй добре както моят мъж, но си спомням всичко. Беше най-горещият ден в годината, а „Рейдиохед“ имаха концерт на открито. Бях там сама. Все още не познавах никого в града и нямаше с кого да отида, тъкмо бях дошла да следвам в Хамбург, бях малко самотна и смятах, че е добре така — да съм самотна. Беше най-горещият ден в годината, а аз се намирах насред изцяло разпродаден и препълнен концерт на открито. Хора, докъдето поглед стига. Тела, навсякъде около мен потящи се тела, чувство, сякаш съм пропаднала в яма, пълна със змии. Толкова много хора. Телесна топлина, лепкава кожа, подгизнали от пот тениски. Ние бяхме като пилигрими, поклонници, които игнорират глад, жажда и жега и всички свои потребности, понеже знаят, че са на път към нещо, което ще ги нахрани много по-добре от храна и вода. Музиката беше нашата религия за цяла една гореща вечер. Когато бандата излезе на сцената, бе посрещната от шум, който звучеше тъй, сякаш излизаше от едно-единствено, невъобразимо сухо гърло. През тълпата премина вълна. Аз — в нейния център. А после започна музиката. С нея дойдоха светлините, беше като да хвърлиш поглед през дверите към небето, тъй прекрасно, приказно хубаво, тъй заслепяващо светло. Светлините трепкаха и играеха по ретината на очите ми, а музиката бучеше, чувах я не само с ушите си, чувах я със стомаха си, с върховете на пръстите си, с мъха по бузите си, всяка клетка от тялото ми вибрираше. Музиката напояваше моите изсъхнали корени, аз затворих очи, за да чувам по-добре, а хората около мен изчезнаха и вече нищо не ме болеше, нищо вече не беше важно, просто се оставих да поглъщам, да ме носят, опиянение от недостиг на кислород и рок музика, перфектната буря. Неистов възторг избухваше всеки път, когато бандата забиваше ново парче, зениците на хората около мен отразяваха светлините на прожекторите, по бузите се стичаха сълзи, беше толкова шумно и толкова тихо, тъй непоносимо и тъй невъобразимо хубаво, слънцето потъваше зад сцената и потапяше всичко в светлина, която не беше от този свят, музиката, толкова силна, усилвателите се издуваха насреща ни, петнайсет песни бяха изпълнени тази нощ, единайсет литра сълзи се проляха тази нощ, осемстотин петдесет и един човека се влюбиха тази нощ, толкова много енергия, тревата под краката ни никога повече няма да порасне, хиляди молци и пеперуди изгоряха в лъчите на прожекторите, умряха щастливи. После дойде дъждът. Сякаш от нищото, просто буреносните облаци изведнъж се оказаха тук. Съвсем изведнъж. Единични капки за няколко секунди се превърнаха в порой. А с дъжда дойде вятърът, а вятърът стана буря. Светкавици цепеха небето вляво и вдясно, горе и долу. Отнесените погледи и потъналите в сълзи бузи изчезнаха, изведнъж навсякъде се напълни с щръкнали лакти, ръце, бутаница и блъсканица. Светкавиците проблясваха, секунди подир тях следваше гръм, бурята раздрусваше стоманената конструкция на сцената, музикантите престанаха да свирят, тълпата около мен се понесе като река към изхода, няколко метра ме влачиха в множеството, после залитнах, едва не паднах на земята, борех се да остана горе, плувах в общия поток към изхода, отново политнах, нечий лакът или коляно ме удариха в гърба, изпъшках, едва не паднах, но точно тогава някой ме хвана над лакътя, подпря ме, аз посегнах към ръката, която ми бе предложена, стиснах я, не я пуснах повече, отново имах опора. Вдигнах поглед нагоре, потърсих лицето, принадлежащо към ръката, успях да зърна едно високо, тъмнокосо момче, но около мен бе толкова тясно, а и все още ни изблъскваха към изхода, лицето ми бе забито в гърба на човека пред мен, навсякъде тела, от всички страни, никакво място дори да завъртиш глава. После вече бях преминала през гърлото на фунията, образувала се на изхода, можех отново да дишам. Тревата беше размекната от дъжда, роклята ми бе залепнала за тялото, водата се стичаше вече по скалпа под косата ми, навсякъде тичащи хора, навсякъде гръм и мълнии. Можех само да стоя там и да гледам. Шум. Хаос. Блъсканица. Ярки светкавици. Наблюдавах всичко това като някаква завладяваща картина. Намирах се в окото на бурята, около мен някакъв пашкул, който поемаше като гръмоотвод гръмотевиците. При мен беше тихо. А после усетих нечия длан да докосва ръката ми и се обърнах и видях тъмнокосото момче, и го придърпах към себе си, навътре в моя пашкул, и тук вътре бе тихо, и ние можехме най-сетне на спокойствие да се разгледаме един друг, и се гледахме няколко минути, около нас беше съвсем спокойно, съвсем тихо. Тъмнокосото момче се усмихна и аз видях, че има трапчинки, и сведох поглед, и границата помежду ни се срина, и защитната обвивка около нас се спука, и вятърът зашиба с камшик дъжда в лицето ни, и гръмотевицата бе оглушителна, и непознатото момче ме взе за ръка, и ние хукнахме, ръка в ръка, докато над нас светкавиците цепеха небето и хората изоставаха и се спираха на сто километра зад нас, за да наблюдават отдалече светлините на бурята над концертната площадка. Музика и гръм, електричество и разтуптени сърца. Така беше с нас. Такава нощ бе онази.

Връщам се в настоящето, лицето на Филип е все още в дъното на очите ми, подобно на размитата фотография на някакъв дух. Затварям възпалените си очи, опитвам се да си възвърна картината, не успявам. През прозорците виждам как нощното небе бавно се превръща в утринно небе.

Мисля за Лео.

А после мисля за Филип. Който като дете сигурно е изглеждал точно като Лео, ако се вярва на Констанца. Тя го казва и сега понякога, когато вижда Лео: „Точно като моя Гройн едно време. Сякаш му е откопирал лицето“.

Често пъти питах мъжа ми защо като малък са му викали Гройн. Той така и не ми разказа защо, всеки път се отмяташе от въпроса с едно весело „Ще ти разкажа друг път“. Предполагах, че историята му е малко неприятна и не настоявах. Самата аз не съм поклонничка на прякорите и това, че Филип винаги настояваше да не ме нарича с името ми, а по принцип да ми казва само „Принцесо“, след известно време взе да ме подлудява, винаги съм мразела това обръщение. Вероятно никога няма да открия как мъжът ми е получил своя прякор.

А сега си мисля пак за Лео, който не е имал странен прякор и който тъкмо сега спи в уютния дом на Мириам. Питам се дали тя му е прочела някоя история. Вероятно не, вероятно историите не са нещо „яко“ и неговият най-добър приятел би било по-добре да не знае нищо за това, че Лео обича винаги да му четат. Сещам се за един наш разговор вечерта в леглото, много преди да се разбере, че са намерили Филип. Лео искаше да знае дали баща му е мъртъв. И въобще какво е това, умирането. Аз, естествено, го успокоих, колкото можах. Не, баща му не е мъртъв. Един ден ще се върне. А за умирането няма какво да се тревожи, все още е твърде млад. Седях на ръба на неговото легло и му разказвах най-голямата, най-лъжливата приказка. Тази за един сигурен, подреден свят, където слънцето винаги изгрява и след зимата неизменно идва пролет. Залъгвам сина си, защото искам да се чувства сигурен. А в действителност може всеки миг да се случи всичко възможно и също така нещо ужасяващо. И откъде да знам вечер, когато си лягам, дали той все още ще диша, когато следващия път го нагледам?

Когато узнах, че чакам дете, се вцепених от страх. Филип се радваше, аз не се радвах. Естествено, на всички казвах, че съм извън себе си от радост, но това бе лъжа. Изпитвах единствено страх. Не че не бих била в състояние да се грижа разумно за детето си, не, не беше това. Страх ме беше, че детето ми може да не ми прости, задето съм го изпратила в този свят, без да го питам. В един свят, който не можех да му обясня. Свят, тъй пълен с чудеса и ужас, тъй непонятен и необясним. Беше ме страх, защото нямах отговори на елементарните въпроси. Много размишлявах над това по онова време. Другите бъдещи майки, с които се запознах в подготвителните курсове за раждане, озвучаваха неродените си бебета с Моцарт или ги хранеха с биохрани. Аз не съм толкова отнесена. Аз съм практична жена, обичам реда, обичам яснотата, обичам целенасочените действия. Но през бременността си четях философски текстове. Естествено, напразно. Колкото повече размишлявах, колкото повече четях, толкова по-ясно ми ставаше, че няма отговори на големите въпроси. Откъде идвам? Накъде отивам? Защо аз съм болна, а онзи е здрав? Защо аз съм бедна, а онзи е богат? Защо аз съм точно аз? Какво означава всичко това? Няма отговори на тези въпроси, сега вече го зная. Необяснимо е защо нещата са такива, каквито са. Важното е какво ние ще направим от това. Ето това ще кажа на моя син, когато той ме попита, и това е, което си казвам днес, в края на тази кошмарна нощ. В това вярвам аз.

Непознатият е в хола. След унизителната за мен среща с онзи случаен шофьор, Той се върна в къщата, без да проговори. После се обърна към мен, каза ми, че ще си ляга да спи, и ми препоръча и аз да поспя малко. Накрая се оттегли в стаята и оттогава не е излизал. Обаче не спи. Чувам го, над мен е. Крачките му, които карат дюшемето да скърца. Ходи нагоре-надолу, нагоре-надолу. И той не намира сън.

Но какво иска той от мен? Как да си обясня омразата, която виждам да искри в очите му, когато ме гледа? Прокарвам длан по лицето си. Все още ли мисля ясно?

Не е ли възможно да става дума за нещо друго? Самата аз го казах в разговора с Барбара Петри, без да придавам сериозност на мисълта: Филип беше много заможен човек. Това, естествено, привлича измамници. Светкавично се сещам за един разговор, който наскоро водих с Йохан. Той за пореден път искаше да говори с мен за пари, аз за пореден път го отбих. Аз печеля достатъчно, за да се справяме добре двамата с Лео, живея, без да плащам наем в тази огромна, всъщност твърде голяма за нас двамата къща с прекрасната градина. Имам всичко, от което се нуждая. Не ми трябва богатството на Филип. И за нищо на света не бих го обявила за мъртъв и не бих предприела други усилия, за да мога да разполагам с парите на мъжа ми.

— Дали го искаш или не — каза тогава Йохан, — това са твоите пари. Ти си не само съпруга на Филип, а и негова наследница. Дали ти е приятно или не: ти си една много, много богата жена. Ние трябва да пазим теб и парите ти. Ако не заради теб, тогава го направи заради Лео. Нека да обявят мъжа ти за мъртъв.

Всеки пък, когато заговаряше за това, аз се опитвах да отклоня темата, но Йохан не се отказваше.

— Не зная защо така упорито изключваш този въпрос — казваше той. — Можеш да направиш добрини с парите на Филип. Можеш да помагаш на хората, ако искаш.

— Филип не е мъртъв — отговарях аз всеки път. — Значи и аз не съм негова наследница.

Филип не е мъртъв, казвам си аз и днес. Само е изчезнал. Пробвам тази мисъл, както се пробва ушито по мярка сако, което не съм носила дълго време, гледам дали все още ми става. В продължение на седем години съм я повтаряла като латерна. Филип не е мъртъв. Филип е жив. Но сега тук е този непознат, който ходи наоколо и се представя за моя мъж… и аз вече съвсем не съм толкова уверена в себе си.

И се сещам за още нещо, което каза Йохан, след като му заявих, че мен пари не ме интересуват, парите никога не са били важни за мен и никога няма да бъдат. Тогава Йохан се усмихна кротко и леко наклони настрани глава.

— О, Сара, моля те. Казваш това, понеже нищо не ти липсва. Повярвай ми обаче. Когато нещата загрубеят, винаги става дума само за пари.

Кимам замислено с глава.

Всъщност има само една причина той да се представя за Филип и да се намъква тук при мен. Не зная как му е хрумнала тази идея. Не зная как го е направил. Но сега поне знам защо. Става дума за моите пари, за парите на Филип.

Добре, да започна отначало.

Първо: целта на Непознатия са парите.

Второ: той трябва да е предвидил това, че аз с всички средства ще се опитам да го разоблича.

Трето: сигурно е взел съответните предпазни мерки.

Четвърто — и това е дръзка теза, но все пак е близко до ума: някой трябва да му е помагал. От това следва: трябва да внимавам с кого говоря. И най-вече: не бива да се държа така, както той очаква от мен. Никаква полиция. Никакви власти.

Пронизва ме една ужасяваща мисъл. Щом Непознатия важи като мой съпруг пред правото и закона, може ли тогава да ме изгони и затвори? И ако може, каква друга разпоредителна власт има още? Ако претърпя злополука и изпадна в кома, дали може да се разпореди да ми изключат апаратите? А какво ще стане с Лео? Примка стяга гърлото ми.

Пред очите ми отново минават сцените на сблъсъка ми с Барбара Петри и непознатия шофьор на шосето. Непознатият е умен. И досега разчиташе на това, че аз ще се държа като някаква бясна откачена. Може би… не… съвсем сигурно това е било включено в неговата сметка!

Опитвам се да подредя мислите си, преди отново да се оплета в тях. Ако в сметките на Непознатия е влизало аз да се държа като луда, тогава, значи, досега съм му подавала добри сервиси. Кризата ми на летището, маниакалните ми телефонни обаждания — на господин Бернарди, на господин Хансен, на Йохан. Разговорът с Барбара Петри. И накрая — втриса ме сега, когато при тези условия прекарвам през ума си още веднъж цялата сцена, акцията на шосето през нощта. Аз, напълно извън контрол, боса, запотена, как ругая и блъскам вратата на автомобила, как крещя на шофьора. Дали съседи са наблюдавали тази сцена? Вече отрезвяла, установявам, че досега вероятно съм действала точно както сигурно се е надявал Непознатия. Болезнено ясно ми става, че не мога да се обърна към властите и че съм оставена на самата себе си. Решена съм обаче да извлека най-доброто от ситуацията. Има път, винаги има някакъв път.

А може би наистина е много елементарно: може би той иска чисто и просто да ме докара до лудост… или поне да направи да изглежда така, сякаш съм луда. И аз ще съм победена, а той би могъл да се ползва от парите на Филип.

Забелязвам колко откачено звучи това, неволно тръсвам глава. Никой не прави такива неща. Но в този миг се сещам за всички онези безумства, които хората са вършили за пари, вършат за пари и пак ще вършат за пари. И всичко това вече не ми изглежда толкова невероятно.

Затварям изранените си очи, отпускам тялото си, търся удобна поза, трябва да събера малко сили, толкова съм уморена. Не разчитам на това, че ще мога да спя. „Със сигурност няма да мога след всичко, което се случи днес“, успявам да си помисля, но тялото ми олеква, а съзнанието ми се разтваря като таблетка във вода.

Вървя по някакъв коридор. Голи стени. Около мен е тихо. Страх ме е, много ме е страх. Не зная от какво ме е страх толкова, но това просто изяжда ума ми. Стаявам уплашено дъх, когато го чувам. Тропане. Въпреки че всява страх у мен, тръгвам към него. Там има врата. Спирам на известно разстояние от нея. Ослушвам се. Ето го! Раздава се отново. Идва иззад вратата. Тръгвам към него, въоръжавам се със смелост срещу това, което ме очаква зад вратата, после натискам бравата. Дръпвам докрай вратата и виждам какво има зад нея, примигвам объркана. Зад вратата няма стая.

Зад вратата е нощната улица.

Подскачам уплашена, тутакси се събуждам напълно. Беше някакъв шум, той ме събуди. Какво беше това? Врата? Задържам дишането си. Половината нощ го чувах, Непознатия. Крачките му, от които дюшемето скърцаше. Той ходеше нагоре-надолу, нагоре-надолу. Сега е съвсем тихо. Дали все пак е заспал? Не. Ето, пак чувам нещо. Крачки. Вътрешностите в корема ми бият тревога, пулсът ми тутакси се ускорява и аз осъзнавам, че не крачките сами по себе си са накарали центъра на страха ми да реагира. Видът на крачките е. Предпазливи, опипващи. Там някой се промъква. Наострям уши. Облягам се безшумно в креслото си и затварям очи. Забавям дишането си, правя се, че отново съм заспала след мъките и усилията през нощта. Дълго време не се случва нищо. Вслушвам се напрегнато — не, нищо. Губя усещане за времето, докато седя така, със затворени очи, не знам дали чакам от две минути или от двайсет. Дали съм се заблудила? После отново чувам нещо, едва доловимо. Да. Той идва.

Непознатия се придвижва заплашително тихо, но четвъртото стъпало от горе надолу го издава с едно тихо проскърцване. На Филип това не би му се случило. Поглеждам предпазливо през миглите си. Трудно ми е да дишам спокойно и равномерно, докато мъжът се спуска надолу по стълбите, приближава се бавно и без да спира. Анемичната светлина, която пада в хола, е превърнала пространството в кулиси от черно-бял филм, светът съществува само в оттенъци на сиво. И насред тях в бледосиво стои непознатият мъж. Вече само на няколко метра от мен. Стои там, в средата на помещението, и гледа към мен. Инстинктивно ми се приисква да задържа дъха си, но се насилвам да продължа да дишам, съвсем равномерно, съвсем спокойно, вдишване, издишване. Не смея да погледна Непознатия директно, очите ми са полуотворени, виждам само ходилата му, крачолите на панталона, нищо повече. Ако вдигна глава и го погледна в лицето, тутакси би му станало ясно, че съм будна. Той стои известно време неподвижно пред мен. Струва ми се, че минава цяла вечност. За какво ли си мисли? Надявам се, че няма да ме нападне физически, заради това, което каза миналата нощ, сега ми просветва: ако беше искал да ми стори нещо, отдавна е имал достатъчно възможности за това. Измамникът продължава да си стои просто така. Сетне през тялото му преминава някакъв тласък и той излиза от хола точно тъй тихо, както влезе.

Едва когато чувам вратата към градината, разбирам, че той излиза. Сега имам две възможности. Мога бързо да се кача горе, да претърся багажа му и да се надявам, че там ще намеря нещо, които го компрометира или най-малкото ми дава яснота за това какво точно иска той и откъде идва.

Или мога да тръгна след него. Вслушвам се в корема си. Броя до трийсет, после грабвам чантата си и тръгвам след Непознатия.

Непознатия

Бродя из чужд град. Като дистанционно управляван робот. Знам с точност на кой ъгъл трябва да се обърна наляво и на кое кръстовище — надясно. Чувствам тялото си леко, ясен признак за това колко много се е натрупал недостигът на сън за последните дни и седмици.

При други обстоятелства отдавна да съм се сринал. Обаче тялото следва волята. Удивително е колко много неща понася то, когато духът преследва една основна цел. Докато мозъкът казва „Ходи!“, тялото ще ходи.

Аз ходя.

Ранната утрин е приятно прохладна. Пусти улици. Кестенови дървета. Паркирани коли до бордюрите. Едно около шестнайсетгодишно момче на черен велосипед, със слушалки на ушите. Жена, облечена цялата в червено, около петдесет и пет годишна, с къса гарвановочерна коса. С далматинец на повод. Двама полицаи в тъмносини униформи. Спящ бездомник край вход на къща. До него — голям розов плюшен заек.

Поставям един крак след друг.

Регистрирам всичко, нищо не ме вълнува.

„Изкуството на войната“ учи на десет принципа.

Най-важният гласи: Приеми борбата, изправи се срещу нея.

Изпъвам се, вдишвам дълбоко и издишвам. Дълго чаках този момент. Години наред.

Сега той е тук.

Започва се.

25

След като — този път по-предпазливо — се промуших през дупката в градинската ограда и излязох на улицата, където само преди няколко часа бях тичала като луда, го виждам как завива зад ъгъла. Следвам го предпазливо, но естествено, нямам представа как се преследва някой, без да те забележат. Само да се обърне, и тутакси ще ме види. Той обаче не се обръща. Той върви. Спокойно и отпуснато, сякаш го води някакъв вграден компас. Аз го следвам по алеята, после по главната улица. С периферното си зрение забелязвам, че слънцето изгрява. Алеите са безлюдни, тичащите за здраве и стопаните на кучета, които скоро ще оживят улиците, все още не са излезли. Но по платното вече минават коли.

В главата ми пробягва мисълта за улицата от моя сън. Не сега, казвам си. Не сега.

Хваща ме страх, че той ще махне на някое такси и вече няма да мога да го следя, но покрай него минава едно такси, после второ, той не вдига ръка. Той върви. Нито особено целеустремено и бързо като човек, който има конкретна цел, нито пък бавно и с наслада като разхождащ се. Просто върви. Утринният свят, през който се движим, е черен, бял и зелен. Бели къщи, огради от ковано желязо, зелени морави. Липи. Кестени. Тук-там по някой бук. Розови храсти. Орхидеи или модели на кораби по прозорците на еркерите. Изискано. Всичко в този район е изискано. Докато минавам под липите и за миг насочвам погледа си надолу, правя бързо крачка встрани, за да не настъпя земната пчела, която лежи на земята… и настъпвам друга. Плъзвам поглед по алеята и установявам, че под дърветата е направо засипано с телата на мъртви земни пчели. Първо виждам три, после десет, накрая десетки дебелички малки тела. Поглеждам към короните на дърветата, но естествено, там не мога да намеря обяснение. Трябва да има някакво обяснение, зная, но въпреки това мъртвите космати животинки ми изглеждат като зла прокоба.

Вниманието ми отново се насочва към Непознатия. Внимавам за дистанцията между нас — нито да се увеличава, нито да намалява значително. Сякаш той ме дърпа след себе си с невидима нишка. Наблюдавам тила му и се питам кой ли е този човек. Осъзнавам факта, че и той някога е бил бебе, тежащо няколко килограма, чисто и невинно, и че накрая милиарди малки и големи решения са го довели тук. Точно тук, в този момент на това място. Как ли е попаднал тук? Как трябва да е протекъл животът му, за да го доведе тук?

Отведнъж ме пронизва една мисъл. Ами какво, ако аз не съм първата, която трябва да преживее това тук? Какво, ако той вече го е правил веднъж? Може би зад Непознатия не се крие ничия идентичност. Може би точно това е неговата идентичност: да бъде аферист, да бъде измамник. Може би нещата му се получават, защото е толкова дързък. Може би това тук е неговият модел на действие. А Филип е само неговият пореден голям удар!

Стряскам се, когато Непознатия внезапно спира, аз също спирам, за всеки случай се скривам зад едно от старите дървета на алеята. Стари къщи, стари дървета, стари пари. Непознатия стои там и изглежда наблюдава нещо, което оттук не мога да различа. Но какво прави? Докато се питам това обаче, той отново тръгва. Аз също продължавам, сбръчквам чело, когато минавам оттам, където беше спрял. Тук има контейнер за боклук. Съвсем нормален червен контейнер, на който е залепен един от онези надписи от типа: „Аз също ям хамбургери“. Или в този случай: „Хвърли тук своите грижи“. Не мога да открия нищо друго необикновено, нито скрито послание, нищо. В мен се промъква неприятното чувство, че съм пропуснала нещо решаващо, но нямам време. Ускорявам крачките си, за да не изпусна от очи Непознатия. Той върви към центъра на града.

Денят напредва. Шумовете на града се усилват, набъбват. Колкото повече оставяме зад нас елегантния район, в който живея и в който дори след всички тези години все още се чувствам тъй чужда, толкова повече хора има по улиците. Първите отиват на работа първа смяна, последните са нощни гуляйджии на път към къщи. Ранни птици, които с ентусиазъм възпяват раждането на новия ден. Докато ние се отдалечаваме все повече от дома, пулсът на града се променя, слънцето се издига все по-нагоре. Не зная колко дълго вървим, нямам ръчен часовник и не губя време, за да вадя телефона си от чантата, където нося само него, малко дребни пари и връзката с ключове. Но вече вървим толкова дълго, без Непознатия да се опитва да хване такси или поне да вземе метрото. Ние вървим… и отведнъж градът се е пробудил. Като великан, който скача от сън, дишайки шумно, а из вените му текат хора, трафик и суета.

Непознатия продължава да върви. В един район на града, в който вече почти не влизам, въпреки че едно време толкова го обичах и че той съвсем не е отдалечен от вилната зона, където живея. Тук нищо не е дискретно и нищо не е изискано и всичко е шарено. Ние крачим, минаваме покрай магазини за грамофонни плочи и винарни, край витрини и книжарници и ателиета за татуировки. Край бистра, по чиито тераси тъкмо опъват червените чадъри на „Астра“, и покрай минувачи, които привично похапват мимоходом сандвичи и пият капучино от картонени чашки, тичайки на работа. Докато Непознатия като хипнотизиран продължава да се придвижва към неизвестната за мен цел и от време на време избягва особено припрени мъже с куфарчета или особено небрежни скейтъри, аз минавам край едно кафене, пред което стоят самоделно направени пейки със закрепени но тях метални табелки. Refugees Welcome — „Добре дошли, бежанци“ — пише на едната пейка, на втората — „Съчувствието не е стока за продан“. Толкова съм уморена, иска ми се да се отпусна на една от пейките и да не ставам много, много дълго време. Не зная къде иска да отиде Непознатия, вече се съмнявам, че изобщо има конкретна цел, изкушавам се от мисълта да се върна… в този миг той отново се спира на една оживена улица. На отсрещната й страна има голяма църква. Непознатия отмята назад глава, поглежда нагоре към църковната кула.

Когато светофарът за пешеходци светва зелено, той пресича платното и влиза в църквата. Аз бърча чело. Какво търси той в църква? Докато обмислям дали да го последвам вътре, той излиза от там, оглежда се бързо, продължава още няколкостотин метра пътя си, сетне спира пак. Аз също спирам, наблюдавам го как стои там и оглежда къщите на отсрещната страна на улицата, докато през това време потокът от хора просто тече около него, както около остров в река. Аз също плъзвам поглед към къщите. Съвсем нормални жилищни сгради, някои с графити по фасадите и с велосипеди отпред. Виждам как Непознатия пресича улицата. Спира се пред къщата точно насреща ми. Хвърля поглед в посока към мен, аз бързо се шмугвам зад една вестникарска будка, едва успявам да се скрия. Непознатия изважда от джоба на панталона си някакво листче, разгъва го, чете, отново поглежда към фасадата на къщата, където се набива в очи голямо число 41, пъхва пак в джоба си листчето. Няколко секунди просто стои там. Сетне през тялото му преминава някакъв тласък и той се изкачва по стъпалата нагоре към къщата, звъни. Малко след това вратата се отваря. Не виждам кой я е отворил, но който и да стои там на прага, Непознатия го закрива от моите очи. Само след секунди измамникът изчезва в къщата, вратата се затваря след него.

Какво ли не бих дала, за да можех сега, подобно на вълшебник от приказките, които чета на Лео, просто да се превърна в малка мишка, за да се вмъкна в къщата и незабелязана да подслушам разговора. Така ми се иска да узная с кого и за какво разговаря там Непознатия. Набивам добре в паметта си улицата и номера на къщата и решавам да открия по-късно кой живее там.

Чакам дълго. Вече си мисля, че Непознатия изобщо няма да излезе. Но точно тогава той отново се появява в рамката на вратата. Оглежда се веднъж наляво, после надясно, без да ме забелязва в гъмжилото, което междувременно е завзело улицата. После слиза по стъпалата и продължава пътя си. Аз бързо правя няколко крачки към къщата, от която излезе, искам непременно да зърна лицето, с което говори той.

И наистина успявам, преди вратата отново да хлопне.

Някакъв мъж. Свивам се стреснато, когато съзирам лицето му. В кръвта ми руква адреналин.

Аз го познавам.

Непознатия

Тя ме следва, откакто излязох от къщата. С ъгълчетата на очите си я виждам постоянно как се щура по периферията на зрителното ми поле, усещам я в тила си. Не е лесно да се правя, че не я забелязвам. Първият ми импулс беше просто да се обърна към нея и да предизвикам сблъсък. Но това щеше да бъде погрешно. В момента няма причина да я провокирам съзнателно.

Още повече че за мен би могло да бъде предимство, че тя ме следи. Така ще знам къде е и какво прави. Докато тя ме следва, не може да ми навреди.

Мисля си за разговора с чиновничката. Питам се дали е вярно това, което й сервирах. Дали жената наистина е душевно болна. Не смятам, че се държи нормално. Обаче от друга страна — какво ли разбирам аз от нормалност? Избутвам за момент тази мисъл настрана и се връщам към моята мисия. Трябва да се съсредоточа върху това, което ми предстои. Нямам нужда от разсейващи фактори.

Едно по едно.

Никакви импулсивни действия. Никакво съчувствие. Спазвай принципите, винаги.

Изправи се за борба.

Въведи други в борбата.

Действай внимателно.

Придържай се към фактите.

Бъди подготвен за най-лошото.

Действай бързо и несложно.

Сривай мостовете след себе си.

Бъди иновативен.

Бъди кооперативен.

Не позволявай да надничат в картите ти.

Аз почти постигнах целта си. Прехвърлям наум плана си. Поглеждам часовника. Почти шест. Добре.

26

Нервните връзки вътре в мен изтрещяват и в стомаха ми плъзва тъпо, неприятно чувство. Вече съм виждала някъде този мъж. Познавам го, но не мога да се сетя откъде. Усещам, че е невероятно важно да си спомня кой е този човек — обаче просто не ми идва на ум. Имаше меко, почти младежко лице, макар да беше сигурно около четиридесетте. Дънки, спортна блуза, коремче. Външност, която на пръв поглед извиква симпатия. Но заедно с това в нея имаше нещо заплашително. Странно.

Покрай мен се нижат велосипедисти и минувачи, слънцето се издига все по-нагоре и ме заслепява, но в мислите си съм все още при онзи мъж, който току-що изчезна пак зад вратата. За част от секундата ми минава мисълта просто да звънна на вратата му, за да открия кой е и какво знае, но после си казвам, че винаги мога да го направя и по-късно, ако го смятам за умен ход. И решавам, че е по-добре да продължа да преследвам измамника, който вече е завил зад ъгъла и е извън полезрението ми. Когато и аз стигам до ъгъла на улицата, в продължение на няколко секунди си мисля, че вече съм го изгубила. Изругавам тихо, хуквам напред, плъзвам поглед наляво и надясно, надигам се на пръсти, завъртам се веднъж около себе си — не го съзирам никъде. И тъкмо когато вече съм на път да се откажа и да се върна, малка групичка хора пред мен се разпръсва и го откривам. Наблюдавам го как изчезва в станцията на метрото. Отведнъж се е разбързал? Дали ме е забелязал? Ускорявам крачка, опитвам се да преценя в каква посока е поел. Къде е той? Дали се е насочил към левия перон, където спират влаковете към Централна гара? Или пък надясно, където пристигат онези, които извеждат извън града? Междувременно тук просто гъмжи от хора, час пик на трудовия делник. Пак го изгубих от очи, решавам да избера центъра на града, оставям се на потока от хора да ме отнесе надолу по стъпалата към перона, надявам се, че чувството в корема ми не ме е подвело. Проправям си път през потната, люлееща се маса от тела, която, пиейки кафе и щракайки по смартфоните, запушва перона… и едва не връхлитам върху Непознатия. Той изведнъж се оказва точно пред мен, само дето ми е обърнал гръб. Спирам мигновено, правя крачка встрани, едва не се сблъсквам с един възрастен мъж, отмествам се, без да отклонявам поглед от измамника. Заемам позиция на няколко метра встрани зад него. Тук е толкова претъпкано, че най-вероятно не би ме видял дори ако се обърне. Той, изглежда, се чувства напълно незабелязан и ненаблюдаван. Стои си там, между всички тези хора, най-спокойно, не пие кафе, не зяпа в смартфон, просто стои с една лека, помирителна усмивка на устата, сякаш се вслушва в някаква доловима само от него прекрасна мелодия. Изражението на лицето му хич не ми харесва. Той изглежда определено доволен… Не! Той изглежда щастлив. По дяволите.

Влакът пристига. Изчаквам, докато Непознатия се качи, после изтичвам до една от последните врати и също се качвам. Стоя права, за да мога да реагирам бързо и да го държа под око. Той също стои, отдалечен на няколко метра, с гръб към мен. Вратите бавно се затварят и вече очаквам да скочи в последния момент навън и да ми хвърли триумфиращ поглед от перона, докато аз, безпомощна, съм отнесена от потеглящия влак. Но не се случва нищо подобно. Влакът тръгва и ни отнася в тъмнината, стрелва се заедно с нас през червата на града. Пътуваме, спираме, пътници слизат, нови се качват, аз внимателно наблюдавам Непознатия, той не помръдва. Това се повтаря още два пъти, три пъти, четири пъти… после спираме на Централна гара. Този път той слиза.

Аз за малко да пропусна станцията, не бях заела благоприятна позиция, достигам до вратата твърде късно, влакът вече се пълни с нови пътници, които напират срещу мен. Разблъсквам ги, промушвам се, използвам лактите си, нямам време за любезности, разбутвам ги и се измъквам от теснотията, най-сетне успявам да стъпя на перона, преди вратите отново да се затворят и влакът пак да потегли. Оглеждам се трескаво. През стъклата високо над мен пада ярка слънчева светлина. Вече се усеща, че на града му предстои един горещ ден.

Непознатия се придвижва с ескалатора нагоре, а на мен дъхът ми секва за миг, когато вдигам поглед. Там над нас, на прозорците на фасадата на Централна гара стърчи с гигантски сини букви една дума, която днес за първи път ми прави впечатление: ФИЛИПС. Само една реклама, нищо повече, а все пак гледката ме пронизва до мозъка на костите. Откъсвам поглед от гигантските букви и отново се заемам с преследването. Непознатият се мотае из залата на гарата, край зяпачи и минувачи, край заведения за бързо хранене и кафенета, покрай бездомници и ученици екскурзианти на път към своя коловоз, покрай автомати за паспортни снимки и магазини за цветя и цигари, край влюбени двойки, които облени в сълзи се прощават или празнуват срещата си. Аз почти не удостоявам с поглед всичко това, очите ми са се впили в тила на мъжа, който се представя за мой съпруг. Той спира пред един автомат за сладкиши и го наблюдавам как рови из панталона си за дребни пари. Сетне оглежда различните шарени продукти, изложени зад стъклото на автомата. Питам се дали този автомат не е място за среща. Дали Непознатия не чака някого.

Казвам си, че това са глупости. Никой няма да дойде, това тук не е шпионски филм. Но точно докато си го мисля, наистина се появява някой и се приближава към Непознатия. Някакъв мъж — дребен, жилест, с къса кестенява коса, облечен в тъмни джинси и суичър на футболен клуб „Сант Паули“. Твърде далече съм, за да чуя какво обсъждат двамата, но пък виждам как мърдат устните им. За няколко секунди от погледа ми ги скрива група тийнейджъри, които минават шумно покрай тях. Когато отново имам видимост, ниският жилест мъж е изчезнал, а аз успявам да зърна как Непознатия подчертано спокойно и небрежно пъхва в джоба на панталона си нещо, което не успявам да различа. После той пуска пари в автомата, натиска копчетата, чака нещо да падне, навежда се, за да го вземе от процепа — и тръгва към изхода. Аз се питам какво съм видяла току-що. Непознатия получи информация? Или това беше някаква размяна?

Измамникът излиза от гарата. Отново изглежда така, сякаш просто си се разхожда и сякаш няма никаква друга цел, аз обаче вече знам, че не е така. Той не прави нищо без основателна причина. Сега тук пред мен се осъществява един очевидно разработен план, за чиято цел и замисъл мога само да гадая. Пред вътрешния ми взор отново изниква лицето на мъжа, в чиято къща влезе одеве Непознатия, и изтезавам мозъка си с въпроса откъде го познавам. Просто не мога да се сетя.

Пред зданието на гарата, обкръжени от десетки оси, седят на слънце няколко туристи, допиват кафетата си и поемат няколко последни слънчеви лъчи, преди да хукнат към влаковете си. Тук и там стоят пушачи, които набързо допушват цигарите си, преди да тръгнат със следващата градска железница. Единствените, които не създават суматоха, са бездомниците, които стоят на малки групички, говорят си, пушат, слушат бегло плешивия, дебеловрат проповедник аматьор, които се е изтъпанил пред тях, цитира Библията и настойчиво им разправя как някога Исус го бил спасил. Непознатия спира за миг, сякаш да послуша проповедника, а аз вече очаквам някой отново да се приближи до него и дискретно да му подаде нещо. В този миг обаче той се насочва към бездомниците. Пак не чувам какво се говори, но виждам, че Непознатия изважда от джоба на дънките си пачка банкноти и ги раздава на мъжете. Не вярвам на очите си. Какво, за бога, прави той… и защо? Ясно ми е, че не подарява тези пари от чиста сърдечна доброта. Заплаща ли на тези мъже? Но за какво? После ми просветва: те биха могли да направят доста неща за него. Да държат незабелязано под око някого, който пристига на гарата. Наблюдение, събиране на информация, докладване. Да свидетелстват за нещо, ако се наложи.

Не успявам да стигна до окончателно заключение, трябва да продължа, защото сега Непознатия смени тротоара — и ядейки най-спокойно шоколада си, изчезва в край гаровия квартал. По челото ми избива пот. А сега пък звъни и телефонът в чантата ми, измъквам го, ругая. Мирко. Точно пък сега. Въпреки това приемам обаждането.

— Мирко, не точно сега — чувам се да казвам като пукната грамофонна плоча и затварям.

Малко след това телефонът звъни пак.

Този път отхвърлям обаждането.

Когато вдигам очи, Непознатия е изчезнал в хорската тълпа.

27

Пришпорвам колата си по асфалта. Все още ме измъчва въпросът кой беше онзи мъж от къща номер 41, с когото говореше Непознатия. Размишлявам толкова задълбочено, че ме заболява мозъкът, но не напредвам. Сега трябва да взема Лео. Трябва да се съсредоточа.

Карам като на автопилот, чувствам се съвсем объркана. И ето че мислите ми пак се понасят нанякъде, този път към Филип. Това е като водовъртеж, не мога да направя нищо срещу него. Мисля си за усещането, когато Филип ме държеше в прегръдката си. Тялото ми и днес все още реагира на това. Заражда се в стомаха ми, това топло, приятно чувство. Когато Филип ме държеше в прегръдката си, всеки път отново и отново се удивявах как моето тяло перфектно пасва към неговото. Бузата ми пасваше идеално на трапчинката между рамото и врата му, ние се привличахме подобно на противоположни полюси на магнит, тъй разнопосочни, тъй напълно различни — тъй съвършени един за друг.

Изпреварвам един кабриолет, престроявам се пак в дясната лента, опитвам се да натикам насила мозъка си обратно в подредени коловози, но той ми отказва, мислите се стрелкат насам-натам като топчета в старомоден флипер автомат, от време на време осветяват някоя част от моите спомени, сетне друга. Мисля си за нашата сватба, за Лас Вегас, за дебелия имитатор на Елвис, за пръстена ми от автоматите за дъвки, за ликуващите викове на нашите приятели и ужаса на майката на Филип, когато се завърнахме от САЩ женени. Мисля си за раждането на Лео и за това, че Филип не плака, когато за първи път го взе на ръце, а се смя.

Мисля си за първата ни среща. Младост. Буря. Лятно небе. Много повече предпочитам да си мисля за първата ни среща, отколкото за последната. Не си спомням с какво бе облечен Филип на път към летището, не си спомням дали на раздяла ме целуна по челото или по устата. Помня само незначителността на последния ни разговор.

— Обади се, когато пристигнеш.

— Естествено.

— И не забравяй да се обадиш на майка си. Знаеш я каква е.

— Ясно.

След което той изчезна. В къщата звънна телефонът. Всъщност имах навика да махам с ръка на Филип, докато не изчезне от очите ми. Този път обаче не стоях да гледам подир него, както правех обикновено (защото той и без това никога не хвърляше поглед назад), а влязох в къщата и затворих вратата. Вече не знам дори кой се беше обадил по телефона тогава. Да, много повече обичам да си спомням за първата ни среща, отколкото за последната.

Тъкмо завивам в улицата, където живеят „М и М“, както Лео нарича Мириам и Мартин, и в същия миг мислите ми от един път спират.

Махам крака си от педала на газта, включвам десен мигач, паркирам до бордюра. Нашата сватба в Лас Вегас. Констанца беше ядосана, че синът й не бе избрал да сключи подобаващ брак в своя класов кръг, както искаше тя. Питам се какво ли щеше да каже моята майка за това. Мисля, че щеше да й хареса. Но не можех да я попитам. Фактът, че нямах семейство, което да поканя на сватбата ни, беше причината за предложението на Филип по време на ваканцията ни в Калифорния — просто да отскочим до Лас Вегас и да го направим там. Без семейство, без никого. Само той, аз, длъжностното лице, дебелият Елвис, един нает на място свидетел и светещите реклами, които се отразяваха в зениците ни.

Безвкусица, така го беше определила Констанца. Абсолютна безвкусица. Но протестът й дойде твърде късно. Веднага след завръщането ни от САЩ ние бяхме легализирали брака си в Германия. Филип бе настоял за това, всичко трябвало да си бъде по правилата.

За няколко секунди се замислям за моята свекърва. Дали това, което тъкмо в този миг ми минава през главата, е наистина добра идея? Да, решавам аз и вадя телефона си, за да се обадя на Мириам и да я помоля да задържи още малко Лео при себе си, само за днес следобед. После обръщам колата и отново поемам на път.

Старческият дом, където е настанена майката на Филип, се намира в един от най-красивите райони на града. Паркът около зданията, все още сочно зелен въпреки изгарящата жега, е безлюден. Никакви съвестни грижовни деца или внуци, които бродят под старите дървета заедно с грохналите си роднини, нито санитари, тикащи инвалидни колички от точка А към точка Б. Явно е твърде горещо. Отдавна не съм идвала тук и сега съжалявам за това, макар че ние с Констанца никога не сме си били близки. И това бе факт не едва след сватбата, а още преди това. Тя беше искала нещо друго за сина си, не някаква учителка от обикновено семейство. Може би някоя от красивите дъщери на заможните си приятелки. Една от онези жени, които могат да се обличат в бяло, без да се изпоцапат. Които организират бенефиси. Жени, на които им отиват перлени огърлици и костюми.

Вчера, когато сякаш от нищото се сблъсках с въпроса кой би могъл да ми помогне да разоблича Непознатия, веднага си помислих за Йохан и може би твърде бързо отхвърлих мисълта за свекърва ми. През последните години Констанца, за жалост, доста деградира умствено и едва когато и с професионална помощ у дома вече не вървеше добре, ние успяхме да я подтикнем да се премести. Но тя постоянно има моменти на проблясък. А аз в момента имам само нея.

Тръгвам с решителни крачки към входа на заведението. Отварям вратата и влизам в приемния сектор. Светли пастелни цветове. Орхидеи. Поемам си дълбоко въздух, независимо от наситената миризма на пластмасови подове и дезинфектанти. Ако искам да осъществя плана си, трябва да се държа уверено. Да не демонстрирам нервност. Това също съм го научила от Филип. Размотаването с персонала на старческия дом, което очаквам, след като заявявам, че искам да изведа свекърва си на кафе, за мое удивление липсва. Тъкмо напротив: поздравяват ме. Госпожа Кавацки, директорката на заведението, суха като клечка дребна жена с дружелюбни светлосини очи и къса, къносана в червено коса, ми казва, че вече ме очаквали. Дебелата й руса колежка, която не познавам, кима любезно и на мен ми става ясно. Те вече са чули за завръщането на Филип. Значи трябва да са го публикували във вестниците. Нямам време да се чувствам неудобно заради това. Ако планът ми успее, трябва да съм си у дома, преди да се върне Непознатия.

— Вече си мислехме, че мъжът ви скоро трябва да намине — казва Кавацки. — За да види майка си след всички тези години. А че вместо това я вземате вие, естествено, е хубаво. Така можете да си поговорите всички у дома в уютна атмосфера.

Аз кимам, едва успявам да удържам нетърпението си.

— Ние вчера вече се опитвахме да говорим със старата госпожа Петерсен за сина й, след като чухме добрите новини, обаче тя не разбра — включва се русата колежка. — Но днес, както казах, тя е съвсем добре и вие можете сама да й го кажете, а това е много по-хубаво.

Аз кимам учтиво. Изтръгвам от себе си една усмивка. Обещавам да върна Констанца точно за вечеря… и ми става понятно, че това изобщо не интересува тези две жени. Завръщането на изгубения син, съобщенията във вестниците: всичко е точно както преди седем години. Всеки иска да има дял в драмата. Преглъщам мъчително и вътрешно се въоръжавам за срещата с майката на Филип. Не съм виждала Констанца твърде дълго, за да знам какво означава „съвсем добре“ в нейния случай. Неволно задържам дъха си, когато госпожа Кавацки почуква на вратата й и без да дочака „Влез“, я отваря със замах. Констанца седи в едно кресло с плетиво в ръцете. Вдига поглед, открива ме зад госпожа Кавацки в рамката на вратата, колебае се. Сетне изражението й се прояснява.

— Сара — казва тя. — Каква изненада.

Летим по асфалта, който е толкова напечен, че въздухът над него трепти пред очите ми. Трябваше ми известно време, докато наместя Констанца в колата ми. Тя настояваше да върви сама, вместо аз да я тикам в инвалидната количка. Разбирах я добре. Аз също не бих имала особено желание някой да ме бута в количка, още по-малко пък някой, когото не обичам особено.

Констанца седи мълчаливо до мен и наблюдава зеления летен пейзаж, който прелита покрай нас като в особено грижливо нарисуван кинеограф. Аз й хвърлям един кос поглед. Колко е немощна. Прозрачна кожа, пергаментова хартия, тънка бяла коса. Проскубано птиче. Тя гледа отнесено през прозореца, лека усмивка върху тънките устни. Даже не ми се иска да мисля за това, колко малък е станал нейният свят през последните години. Трябваше да я посещавам по-често. Отръсквам тази мисъл от себе си, съсредоточавам се върху пътя. Радвам се, че Констанца е тъй немногословна, каквато винаги е била.

Вероятно това, което сега правя, не е добро, може би трябва да й кажа какво става тук. Аз обаче искам да видя автентичната й реакция и искам да е пред свидетели. Непременно трябва да се прибера преди Непознатия.

Профучавам с колата по улицата, пренебрегвам табелите за ограничение на скоростта, игнорирам хапливите коментари на Констанца за моя стил на шофиране, идеята, която ми дойде изведнъж, ме наелектризира. Минавам по една алея, спирам рязко на пешеходна зебра, нетърпението направо ме изяжда, решавам да не мина по обичайния път, а по късата отсечка през града, все още е рано, улиците са полупразни, това би трябвало да ми спести няколко минути. Моят солиден жилищен район се е превърнал в хипарски квартал. Забелязвам, че съм допуснала грешка, градът е пълен още отсега, въпреки че е почивен ден. Твърде много пешеходни пътеки, твърде много детски колички, твърде много коли, паркирани в два реда, твърде много светофари. Тъкмо стоя на един светофар и нетърпеливо наблюдавам как бабка с малко, рунтаво куче пресича улицата. В този миг нещо привлича вниманието ми. Едно движение. Един мъж. Той върви по улицата, отдалечава се от мен. Виждам го само отзад. Гърба му. Тила му. Познавам този тил. Познавам тази походка. Бих я познала сред хиляди. Сърцето ми затрептява. Виждам го как върви по улицата и накрая потъва сред хората, които също се носят по пешеходната алея. Тогава най-сетне реагирам. Изключвам двигателя, дръпвам ключа, блъскам вратата, измъквам се от колата. Просто я зарязвам там, където е, със свекърва ми вътре, която се провиква удивено подир мен: „Сара, ама какво правите?“. Не обръщам внимание на гневните клаксони зад мен, нищо вече няма значение, нищо. Спринтирам по улицата, след него. Когато пристигам на мястото, където изгубих от поглед мъжа, спирам за миг. Поглеждам наляво, поглеждам надясно, къде е той, къде отиде? Хуквам, просто така, право напред, водена от чувство, не може да е изчезнал, аз го видях, тук някъде трябва да е. Вече не го виждам. Няма го пред мен, аз съм на ъгъла на улицата, той трябва да е завил наляво или надясно, ако беше продължил напред, щях да го видя. Значи или вляво, или вдясно, вляво или вдясно, не мисли толкова, нямаш време, ляво или дясно, тук или там. Задвижвам се, завивам наляво, тичам, хорската тълпа затруднява напредването ми, аз се отдръпвам, избягвам ги, правя чупки, разбутвам ги, притискам и блъскам, не се извинявам, къде е той, къде е той? В този миг го виждам. Тилът му, бялата тениска, на няколко метра пред мен. Изкрещявам. Рева с цяло гърло.

— Филип!

Няколко минувачи наоколо се обръщат към мен объркани, не им обръщам внимание, пробивам си път към мъжа, почти до него съм, когато той леко извръща лице и съзирам профила му. Не е той. Не е той. Тичала съм подир грешния човек. Спирам се, разбита съм. Той не е тук, взела съм грешното решение, трябваше да свия наляво, изгубих го. Обръщам се, хуквам обратно, срещу потока от хора, в другата посока. Пристигам пак на ъгъла, този път поемам в другата посока, търся с очи тила му, бялата тениска, но не го откривам, не го откривам. Той е изчезнал.

Спирам. Светът около мен изведнъж ми се вижда невероятно припрян, сякаш е само едно видео, чиято скорост някой изкуствено е увеличил. Затварям за миг очи. Но какво направих аз? Просто зарязах Констанца в колата. Ами ако я няма, когато се върна? По дяволите, какво съм си мислила!

По обратния път през главата ми минават най-лошите сценарии, но после стигам до улицата, от която тръгнах, и тя си е там, моята кола. На светофара на пешеходната пътека. Около нея, подобна на скала във водата, тече поток от гневни шофьори. Отдъхвам си. Констанца все още е там. Гледа ме полугневно, полуобъркано.

— Ама какво става? — пита тя.

Аз стоя и игнорирам клаксоните.

— Нищо — казвам. Устата ми е суха като прах. — Мислех, че съм видяла някого.

Потеглям. Констанца мълчи.

Казвам си, че не съм видяла Филип. Казвам си, че съм много уморена. Казвам си, че трябва да се съсредоточа върху моята задача.

Когато пристигаме в къщата, предлагам на Констанца дивана в хола, помагам й да седне, поставям пред нея чаша негазирана вода и накрая се оттеглям в спалнята си, за да телефонирам. Не си правя труда да проверявам дали Непознатия вече се е върнал. Той няма ключ, във всеки случай доколкото аз знам, значи всъщност не може да е в къщата. Но съм сигурна, че рано или късно пак ще се появи. Ако иска да продължи да играе ролята на Филип Петерсен, трябва да се върне. Този път ще съм готова за него. Малката изненада, която имам за него, със сигурност ще му хареса.

Набирам номера на Мириам и я каня на импровизирано кафе по женски. Тя е възхитена, понеже смята, че най-сетне ще се запознае с Филип, и веднага предлага по своя инициатива да задържи още малко Лео у тях, трите момчета тъкмо си играели така хубаво заедно. След като приключих разговора с Мириам, наглеждам набързо Констанца. Тя прелиства едно от томчетата стихове, които са на масичката до дивана. Когато влизам, вдига поглед.

— Литографията ми харесва — казва и посочва картината в рамка на отсрещната стена.

Или е забравила, че самата тя ни я подари, или това е пак нейният странен хумор, който никога не съм разбирала. Констанца ме поглежда, около съсухрената й уста играе тънка усмивка, очите й обаче са напълно будни и ясни. Значи все пак е било шегичка.

— Не се е променило много — казва тя и се оглежда в стаята.

Ей сега ще стане, ще прокара показалец по мебелите и ще провери дали няма следи от прах. Аз изпъшквам вътрешно. Вече знам защо толкова рядко я посещавах.

— Тази етажерка там е нова — казва тя и посочва стената. — И моят килим е изчезнал.

„Търпение, Сара.“

— Е — казва кратко Констанца, — винаги съм смятала голото дюшеме за малко вулгарно, но всеки е с различен вкус.

Аз се стягам, за да не завъртя очи от досада, но не казвам нищо.

— Сара? Вие слушате ли ме изобщо?

— Да. Да, разбира се — казвам.

Как пък досега не ми предложи да си говорим на ти! След всички тези години. След сватба и след внук. Всъщност няма нужда да се знае повече за нас двете. Какво ли ще каже Мириам, като го забележи.

Констанца ме поглежда, сбърчила чело, сетне пак се залавя със стихосбирката.

Аз решавам, че мога без проблеми да я оставя още няколко минути сама, и с омекнали колене излизам от къщата, за да позвъня на съседката ми госпожа Тайс.

Когато се връщам в къщата, забелязвам, че все още съм в бялата лятна рокля, която бях облякла за завръщането на Филип. Втурвам се към втория етаж, светкавично вземам душ, подсушавам се, омотавам хавлиената кърпа около себе си. Отивам бързо в спалнята си, обувам дънки, гуменки, обличам чиста тениска.

После донасям ръчната си чанта, изваждам мобилния си телефон, дори не си правя тепърва труда да пресмятам колко ли е сега часът в Китай, а направо звъня за пореден път на Йохан. Все ми е едно дали ще го събудя, важното е да се свържа с него. Отдавна не сме разговаряли на спокойствие. Неговата фирма е във финансови затруднения, научих от вестника, а не от самия него. Дали това е причината да не мога да го открия?

Все едно. Той ми е нужен.

Но отново не вдига телефона. Огорчена, аз се отказвам.

Счупената масичка в гостната все така лежи на пода, както преди. Сакът на Непознатия също стои там. Дръпвам бързо ципа, преравям вещите в чантата. Дрехи, предимно дрехи. Самобръсначка, пяна за бръснене. Дезодорант, книга, „Изкуството на войната“ от Сун Дзъ, мобилен телефон, зарядно устройство. Недоумявам. Досега не съм видяла непознатия с телефон. Това ли искаше непременно да скрие от мен? Плъзгам пръст по телефона, но той е изключен. Изругавам тихо. Сетне вземам книгата, отварям я напосоки, чета.

„Когато познаваш своя враг и себе си, няма нужда да се боиш за резултата от стотици битки.“

Продължавам да разлиствам, в книгата няма подчертавания, няма бележки, не мога да открия абсолютно нищо особено в нея. Вече понечвам да я оставя, когато в главата ми се стрелва нещо. Невероятно, но въпреки това. Отварям първата страница и не вярвам на очите си. Ръкописно. Синя химикалка. „На Винсент. От татко. Май 2005.“

Винсент.

В този миг чувам Констанца да вика.

Бързо натъпквам всичко обратно в сака.

Малко по-късно седим около моята кухненска маса, върху която са подредени чай и кафе, мляко, захар и лимон, бисквити и други дребни сладки. Госпожа Тайс е донесла далии от градината си.

Констанца се е разположила срещу мен, от дясната ми страна е госпожа Тайс, а срещу нея Мириам. Беше добра идея да поканя Мириам и госпожа Тайс. Не само за да могат да съпреживеят срещата между измамника и майката на Филип, но и защото пълнят кухнята ми с приятно бърборене, което малко успокоява опънатите ми нерви. Госпожа Тайс както винаги говори за своята градина — естествено, в рими — а аз с учудване чувам как Констанца приема обяснението, че това било добре за мозъка, само с една суха реплика: „Може би и аз би трябвало да го пробвам“.

Мириам както винаги говори за децата си, а Констанца, за мое удивление, развеселява двете жени с анекдоти от детството на Филип. Аз би трябвало да слушам, но ми е трудно.

Купонът може да започне.

Непознатия

Намерих дубликат от ключа за къщата, скрит под една кашпа с цветя. Това облекчава донякъде нещата. От една страна, се учудих, че жена като Сара Петерсен е толкова небрежна. Но някои хора просто са такива, мислят си, че ще се отърват от всичко. Отключвам, влизам. Доволен съм от деня досега. Разговорът, който проведох, беше неприятен, но полезен. Напреднах с една решаваща крачка. Сега знам съвсем точно какво трябва да правя. Всичко, което все още липсва, е обаждането от Грим. Последното парче от пъзела. Търпение. Да издържиш, да не направиш грешка малко преди целта. Добре ми се отрази да изляза от къщата и да се поразтъпча. Тялото ми е освежено, мислите ми са подредени. Виждам по-ясно от преди. Блъскам вратата зад себе си, тя се затваря със силен трясък. Тази жена трябва да знае, че съм се върнал. Прекосявам фоайето с твърда крачка. Тя ме изведе за кратко от ритъма ми. Но сега това отмина. Аз ще функционирам.

Спирам се объркан, когато чувам тихи гласове. Докато се питам дали жената говори по телефона, тя изведнъж се появява пред мен. В мига, в който виждам изражението на лицето й, вече знам, че е по-добре да съм нащрек. Бързо пускам ключа в джоба на панталона си. Тя го вижда, но противно на очакването ми, не казва нищо. Какво е намислила?

Първи принцип: Приеми борбата.

Отпускам рамене, трия си очите, слагам си любезната, невинна маска.

Пети принцип: Бъди подготвен за най-лошото.

Аз съм подготвен.

Винаги.

28

Предположението, че Непознатия инстинктивно ще ме последва в кухнята, се оказва правилно. Сега нямам време да се ядосвам за това, че е намерил дубликата от ключа ми, който аз, да си призная, не скрих добре и за жалост не се сетих своевременно за това. Ще се погрижа по-късно за тези неща.

Сякаш е най-естественото нещо на света, сядам пак на стола си, докато Мириам и госпожа Тайс гледат напрегнато към вратата. Само Констанца продължава да пийва спокойно от чая си.

Непознатия влиза в помещението и спира уплашен, когато му става ясно, че не сме сами с него. Тутакси прикрива удивлението си, отново като фокусник си поставя онова изражение на лицето, което насъбралата се хамбургска преса намери за толкова неотразимо. Тази смесица от чар, сила и изтощение. Дарява на госпожа Тайс една усмивка, дарява на Мириам една усмивка. После Констанца се извърта в стола си и се обръща към него. Аз го наблюдавам внимателно. За един миг Непознатия излиза от релси. Изплъзват му се чертите на лицето. Може би той знае или се догажда коя е тя, не е трудно да събереш две и две, още по-малко пък за някого, който съобразява тъй бързо като Непознатия. Той поглежда Констанца. Сетне се овладява, моментално намества пак маската си. Преди да успее да каже нещо, преди да може да си избере тактика, преди Мириам или пък госпожа Тайс да могат да се надигнат, за да се представят, аз изстрелвам:

— Констанца? — казвам и ставам. — Исках да ви изненадам. Филип е тук. Вашият син.

Констанца се вторачва в Непознатия. Той не устоява дори и секунда на погледа й, извръща гузно очи.

— Констанца — казвам аз. — Изобщо ли не се радвате да го видите?

Мириам бърчи чело. Понеже е забелязала, че си говорим на „вие“? Или защото във въздуха има някакво напрежение? Съседката ми май също е затаила дъх. Констанца все така не казва нищо.

Измамникът се колебае още няколко секунди, после изглежда взема някакво решение. Вдига ръце и прави крачка към Констанца, съвсем тъй, сякаш иска да я прегърне. Констанца продължава да седи като окаменяла, докато Непознатия я приближава. После тя, треперейки, се подпира на масата и се изправя, ясно си личи, че това й коства много сили. Отдръпва се от Непознатия. Блъска се в масата и събаря каничката ми за мляко, столът, на който допреди миг седеше, пада с тропот на пода. Шумът е неестествено силен. Чувам как някой уплашено вдишва въздух, може би е госпожа Тайс, с ъгълчетата на очите си виждам как Мириам скача.

— Това не е моят син — казва Констанца с треперещ глас. — Това не е моят син! Никога през целия си живот не съм виждала този човек!

Тя се запъхтява, сякаш думите са й коствали всичките сили. Мириам реагира първа, заобикаля масата, приближава старата дама, подпира я, говори й успокояващо и ми хвърля поглед, бърчейки чело. Зная какво си мисли. Пита се как съм могла да стоваря върху майката на Филип такава изненада, която емоционално вероятно би дошла много дори и на не толкова грохнал човек.

Непознатия се е спрял на място. Като в забавен кадър той отпуска ръце. Аз триумфирам вътрешно. Добре че Мириам и госпожа Тайс чуха това. Добре че целия следобед разговаряха с Констанца и могат да свидетелстват, че тя е била с ясен разсъдък и на себе си, когато е направила това заявление.

Мириам помага на Констанца да седне пак, а аз тъкмо понечвам да кажа на Непознатия, че само дразни Констанца и е по-добре да си отиде, за да мога да обясня всичко на госпожа Тайс и Мириам, когато Констанца отново взема думата:

— Моят син е мъртъв — казва тя. — Моята алчна, подла снаха го уби. Това го знае всеки в Хамбург. Всеки.

Тя запъхтяна се мъчи да си поеме въздух.

Аз усещам как цялата кръв се оттича от лицето ми.

Госпожа Тайс и Мириам, неприятно засегнати, гледат в пода.

— Моят син — продължава Констанца и от гърлото й се изтръгва горчив смях, който изглежда твърде дълбок за грохналото й тяло — вероятно лежи на дъното на Елба.

Аз стоя като окаменяла и гледам как млякото от съборената каничка капе по пода. Стискам облегалката на стола и си налагам да фиксирам очи върху малката бяла локвичка, която се е образувала на паркета. Тя става по-голяма, все по-голяма, пльок, пльок. Изключвам всичко друго, наблюдавам само тази гладка бяла повърхност. Усещам, че устата ми зее отворена, но не успявам да я затворя, тялото ми вече не приема заповеди от мозъка, като парализирана съм. Не само аз съм така, цялото помещение е като замръзнало, няма движение, нито звук, нито думи. Във въздуха висят някакъв ужас и лек дъх на ванилия.

После Мириам разбива тишината. Тя говори на Констанца, която бавно се успокоява и накрая пита за отдавна починалия си мъж. На мен ми е трудно да се държа на крака, отпускам се на един стол, а кухнята отведнъж се изпълва с движение. Госпожа Тайс се надига, извинява се.

— Аз трябва да си се връщам, да си нагледам къщата.

И изчезва за секунди. Не знаех, че може да е толкова пъргава.

Мириам си предлага услугите да закара Констанца у дома, но аз махвам с ръка. Сама ще поема това. Мириам ми хвърля поглед, който не мога да изтълкувам, после кима с глава мълчаливо и започва да подбутва свекърва ми навън, даже успява да съобщи на мнимия Филип, че много се радва да се запознае с него и че следващия път сигурно ще се видят при по-приятни обстоятелства.

Не искам сега да бъда насаме с Непознатия, но загубих напълно контрол над ситуацията.

— И какво беше това? — нахвърля се той върху мен, изпречва се на пътя ми.

Аз не отговарям.

— Може би трябва да поговорим за твоята майка, а?

Това е като удар в мен. Че споменава майка ми.

— Ще съжаляваш за това — изръмжава той.

Непознатия

През изминалите години се научих да се справям с екстремни стресови положения. Постоянно бях изложен на капризите на природата, влага, студ, после пак задушаваща жега. И всички тези животни. Сигурно до края на живота си ще изтръсквам винаги обувките и ботушите си, преди да ги обуя, така както ме научиха моите съкилийници в лагера. Помня как една сутрин седях на нара си, дръпнах ботушите си към себе си, изтръсках левия, изтръсках десния — и с ужас съзрях големия паяк тарантула, който изпадна оттам.

С всичко това се справям.

Тук, в Хамбург, няма опасни животни. Само опасни хора.

Отварям хладилника, изваждам шунка и сирене. Ям направо от опаковките.

Прехвърлям още веднъж в главата си ситуацията, която създаде жената. Решавам, че тя по-скоро навреди сама на себе си. Какво беше това?

Все едно, мисля си. Докато не отиде в полицията, нищо не е загубено. А тя няма да отиде. Сигурен съм в това. Прибирам пак храната, наливам си чаша вода, изпивам я на един дъх.

И тогава изведнъж се сещам. От един път съм напълно разбуден. Как съм могъл да го забравя? Точно този вид пропуск, който би могъл да се превърне в зла орис за мен.

Веднага се залавям за работа.

29

Слънцето бие яко, като с юмрук. Един от онези дни е, в които в болниците докарват деца със слънчев удар, а дементни старци умират от обезводняване. Аз все още не съм преглътнала онова нещо с Констанца, но вече фуча по трептящия от горещината асфалт, тя седи до мен на предната седалка. В отлично настроение е, тананика си тихо, изглежда направо весела. Да разпръсква отровата си — това изглежда я съживява, точно както беше и в миналото.

Включвам десен мигач, пропускам покрай нас един велосипедист и завивам към главната улица. Пътят пред мен е необичайно пуст. Който може, се е изнесъл от този град, вече е на плажа или поне вътре, на хладно. Хвърлям предпазлив поглед към Констанца и виждам, че тя е затворила очи и се усмихва.

— Всичко наред ли е? — питам.

— Благодаря, Моника — казва Констанца. — Добре съм.

Нямам представя коя е Моника, дали е гледачка от персонала на дома, където живее Констанца, или някой от миналото. Във всеки случай едва сега ми прави впечатление колко малко всъщност зная аз за майката на мъжа ми.

Извън моята подредена жилищна зона трафикът е доста бавен. Известно време ние с Констанца си мълчим една до друга. Когато вече не издържам това, включвам радиото. Оттам зазвучава лятна поп музика и аз тутакси го изключвам, решавам да търпя тишината.

— Днес насън видях моя Гройн — казва Констанца ни в клин, ни в ръкав.

Сърцето ми тутакси забива по-бързо.

— Той изобщо не обичаше да го наричам така — допълва тя. — Та затова Филип. Днес видях насън моя Филип.

Все още е със затворени очи, сякаш така може по-добре да си спомни съновиденията си.

— Така ли? — казвам аз предпазливо.

— Да.

Потеглям, на следващия червен светофар отново спирам. Вече си мисля, че Констанца няма да каже нищо повече, но тя продължава:

— Бяхме в една кухня и всичко ми се струваше толкова познато и едновременно съвсем непознато: хората, мястото, както често се случва в сънищата, бяха странни. Ядяхме сладки, струва ми се, и пиехме чай, а аз си мислех за онова откачено чаено парти от „Алиса в света на чудесата“.

— И защо така? — питам аз и навлизам в улицата към старческия дом.

— Понеже всички говореха в рими — отвръща тя.

Сещам се за госпожа Тайс. За кафето у нас.

— А после изведнъж се оказах другаде, пак в моята стая, мисля. Снаха ми беше там — добавя тя и хълцуква престорено.

Не смея да кажа нищо.

— Познато ли ви е това, Моника, когато насън отведнъж за миг мястото се променя и продължаваш да сънуваш съвсем другаде?

Констанца отваря очи и ме поглежда. Само дето не вижда наистина мен, а Моника.

— Да — отговарям. — Познато ми е.

— Нарича се логика на съня — казва Констанца. — Нали?

Аз кимам.

— Твърде често сънувам моята стая. Ако можех да заповядвам на сънищата си, никога не бих сънувала тази стая, защото смятам това за пропиляно време. Кой знае колко още сънища ми остават. Ако можех да избирам сънищата си, бих летяла с хеликоптер, бих се разхождала с мъжа ми по плажа, или още веднъж бих си играла със сина ми, както едно време, когато той беше още малък.

Тя отново млъква.

Шофирам, присвивам очи, ядосвам се, задето не съм си взела слънчеви очила, залязващото слънце ме заслепява, трябва да се съсредоточа, за да не пропусна велосипедистите. Питам се как мога да разбера защо одеве Констанца твърдеше, че аз съм убила сина й. Не е възможно тя да го мисли сериозно.

— Вие сте сънували снаха си? — казвам предпазливо.

Констанца изсумтява.

— И какво сънувахте?

Тя не отговаря.

— Констанца?

Никакъв отговор.

Изминавам примирено последните километри до старческия дом, после придружавам Констанца вътре.

Едва влезли в приемния сектор, където опитите да му придадат по-домашен вид с помощта на приветливи цветове и цветя са направили помещението още по-болнично на вид, и насреща ни вече притичва госпожа Кавацки.

— Двете госпожи Петерсен — казва тя. — Ето ви пак.

С рутинни движения тя намества Констанца в една инвалидна количка. Свекърва ми позволява това, без да протестира, а Кавацки ни придружава до стаята й. Може би се надява да узнае някоя интригуваща информация за Филип. Докато натиква количката в асансьора, тя бъбри за адската жега навън, разказва на Констанца какво има за вечеря.

— Прекарахте ли си хубаво следобеда, госпожо Петерсен? — пита я накрая.

Нейната интонация ми лази по нервите, винаги звучи така, сякаш говори с деца. Констанца не й отговаря и това ме радва. Вратите на асансьора се затварят и настъпва неприятно мълчание. Госпожа Кавацки и аз се взираме в осветените копчета, които показват на кой етаж сме в момента, Констанца гледа в празно пространство.

След като я настанихме в стаята й и казах довиждане, аз си отдъхвам. Искам само едно — да се махна. Вън от тази сграда, далеч от тази жена, която постоянно хвърляше пясък в двигателя на моя брак и която дори днес, въпреки че е остаряла и грохнала, все още притежава толкова голям разрушителен потенциал. Виждам пред себе си лицата на Мириам и госпожа Тайс, ужасените погледи, когато Констанца разпръсна отровата си. Подавам ръка на госпожа Кавацки, благодаря, обръщам се, за да си тръгна.

— Сънувах нещо много странно — обажда се изведнъж Констанца. — За снаха ми.

Аз махам ръка от дръжката на бравата, обръщам се.

Госпожа Кавацки се усмихва мило, сякаш иска да каже: „Ами то е така с алцхаймера. Трябва да имате търпение“.

— Нещо хубаво сте сънували за снаха си, така ли? — пита тя.

Аз преглъщам, неприятно ми е, че Кавацки присъства, но едновременно с това съм любопитна.

— Помня как синът ми го доведе за първи път… мишлето — казва Констанца, без да обръща внимание на въпроса.

Аз преглъщам. Значи така се казвам аз за нея. Мишлето.

— Студентка, учителска специалност, от Райнланд, нито семейство, нито одухотвореност, нито амбиции, откъдето и да погледнеш, обикновена. А в погледа й имаше нещо…

Тя се замисля.

— Лукаво. Май това е най-точната дума — казва накрая. — За мен беше пълна загадка какво намираше в нея Филип.

Госпожа Кавацки гледа сконфузено в пода, обаче съм сигурна, че се наслаждава на това тук. Семейни тайни. Малко разнообразие.

— На пръв поглед изглеждаше тъй, сякаш на мравката път прави, но мен не ме е заблудила нито за секунда. Аз усещам, когато някой има нещо за криене. Моята майка винаги казваше, че съм наследила това от баща си, който все пак е бил съдия.

Тя се прокашля, изглеждаше потънала в спомени.

— Баща ви е бил съдия? — казва Кавацки, на която май все пак й е неприятно и иска да разсее Констанца.

Аз не казвам нищо.

Констанца кима.

— В последно време често чувам гласа на майка ми — продължава тя. — Сещам се пак за всичко, което ми е казвала, когато бях дете, странно е. Изобщо в последно време си спомням много неща. Просто ми се появяват, кой знае откъде. Като миризмите и думите от моята младост. Чаят идваше от котелката, пролетно време ние децата събирахме големи бръмчащи бръмбари бозгуни, понеже носели късмет, а жената до нас помагаше да се раждат малките бебета, наричаха я щръклова леля, на нашия си език. Аз бях щастливо дете. Майка ми беше красива жена. А баща ми беше изискан мъж, само дето той…

Тя млъква, аз поглеждам към нея, виждам сбръчканото чело.

— Докъде бях стигнала? — по-скоро казва, а не пита тя.

— Мишлето — отбелязвам аз. — Вашата снаха.

Гласът ми звучи грубо.

Госпожа Кавацки се прокашля подчертано силно, но не предприема нищо. И не излиза дискретно от стаята.

Все ми е едно.

— А, тази ли — казва Констанца. — Когато той я доведе първия път, аз, естествено, я поогледах малко по-подробно. Задавах й въпроси, които сигурно всяка майка щеше да зададе, обаче Филип твърдеше, че направо съм й провела разпит.

Аз преглъщам мъчително. Тази среща си я спомням до болка точно.

— Когато Филип ми каза… това беше по-късно, не знам точно кога, та когато той ми каза, че иска да се ожени за нея, направо се сринах. Бях ужасена. Направих това, което щеше да направи мъжът ми, ако беше все още сред нас. Поръчах на един човек да направи проучвания. И предчувствието ми се оправда. Мишлето не беше съвсем наред с главата. Събрах всичко и накрая представих документите на Филип. Например докладът за нейния престой в психиатрията.

О, боже.

— И всичко останало.

Тя знае.

— И тогава той видя кого искаше да вземе за невеста. Или по-добре казано: не видя. Изобщо не ме чуваше, блъсна документите от масата, каза, че не иска да слуша това, той бил възрастен мъж, имал доверие в жена си и аз трябвало да се примиря с това. Не искаше дори да се съставя брачен договор. Глупаво момче. Един ден получих картичка от чужбина. Сара и Филип Петерсен. Този брак беше позор. Те нямаха даже приличието да…

Тя оставя изречението да се разпадне.

— Вие днес следобед пихте ли достатъчно течности? В тази жега човек се обезводнява страшно бързо — обажда се Кавацки.

— Одеве казахте, че вашата снаха била убила сина ви — прекъсвам я аз. Просто трябва да знам какво значеше това. Старая се гласът ми да звучи просто като бъбрене, обаче Констанца не отговаря, изглежда, че повече се интересува от плетивото си, опитва се да го придърпа от масата, но не успява, Кавацки й го подава.

— Може би трябва да дойдете друг път — казва тя, обърната към мен. — Явно в момента свекърва ви не е много добре.

Аз кимам.

— Винаги съм предупреждавала моя Филип да не хлътва по жени, които търсят само парите му — обажда се изведнъж Констанца. — А той прави точно това. Глупаво момче.

Гласът й прелива от отвращение.

Аз съм направо като ударена по главата. Усещам, че госпожа Кавацки затаява дъх.

— А вие откъде знаете, че вашата снаха е преследвала само парите му? — питам.

Сега гласът ми трепери от гняв.

— Ами защото я поставих на изпитание — казва Констанца. — Предложих й пари, за да напусне Филип.

Какви ги приказва тя?

— Много пари — добавя Констанца.

Това не е вярно.

— И тя как реагира? — питам.

— Не й бяха достатъчни — казва Констанца. — Искаше повече. Пазареше се.

Аз тръскам глава като замаяна. Налагам си да дишам спокойно.

— Констанца?

Тя обръща глава, поглежда ме в очите.

— Това е лъжа — казвам. — Вие си го измислихте. Може би защото самата вие сте имали такъв ужасяващ брак, не сте благоволили да позволите на сина си да бъде щастлив. Може би защото не сте знаели какво да правите. Може би защото просто сте лош човек.

Констанца премигва няколко пъти.

— О, божичко — казва накрая тя дружелюбно. — И без това всичко няма вече никакво значение.

Аз не зная какво да отговоря.

— Сега един чай — казва Констанца.

Излизам от стаята, без да се огледам нито веднъж. Думите на Констанца обаче продължават да ме преследват дори когато отдавна вече съм седнала в колата и в огледалото старческият дом става все по-малък.

Непознатия

Главоболието ми е толкова силно, че вече почти не виждам нищо. Не мога да удържам гнева си. Претърсих цялата къща и не намерих нищо. Това ме изяжда отвътре. Грим все още не се е обадил. Аз обаче съм окей. Ей сега ще се овладея пак.

Нова тактика. Правя една разходка из къщата, по стълбата нагоре, по стълбата надолу, мотая се от стая в стая. Опитвам се съзнателно да не търся скривалища, а да възприемам всичко като неволен гостенин. Да виждам всичко за първи път. Когато минавам край стаята на момчето, спирам. Постери от „Междузвездни войни“ по стените, на пода — един полуготов замък от „Лего“, на рафта книга с приказки и няколко издания на „Смешни книжки“. Опитвам се да си представя живота, в който съм нахлул, но не успявам. Вземам от етажерката една книжка с комикси, отпускам се на леглото, внимавам да не седна върху синята карирана риза, оставена там. Разлиствам книгата, без да гледам наистина в нея. Връщам я на мястото, излизам от детската стая, отново отварям врата след врата. Една съвсем нормална къща със съвсем нормални помещения.

Накрая стигам до спалнята. Легло и гардероб, нощно шкафче, ракла за бельо. Розов спален комплект, сметановобял килим. Върху нощното шкафче има лампа за четене, крем за ръце, пакетче носни кърпички, няколко тапи за уши, опаковка аспирин, книга, зарядно за телефон. Обръщам книгата. Достоевски. Изваждам една таблетка от опаковката, гълтам я на сухо.

Отварям гардероба. Всичко е перфектно сортирано и подредено. На вътрешната страна на вратата е залепен стар, прастар плакат за концерт на „Рейдиохед“. Няколко секунди го оглеждам, бърчейки чело. Той някак си съвсем не пасва към останалата част от тази спалня.

Затварям гардероба, отварям чекмеджето за бельо, на което досега не бях обръщал внимание, защото ми се виждаше твърде явно за скривалище. Ровя малко из него, както очаквах, не намирам нищо. Нито стари писма, нито дневник, нищо такова. За миг ме пронизва угризение на съвестта.

Да, човек би могъл да изпита съчувствие към жената, която живее тук. Би могъл да я сметне за съвсем нормален човек, да изпита уважение, дори възхищение към нея.

Но тя не е добър човек. Ако някога е била такъв, от него вече не е останало нищо. Тя не е тази мила, малко необщителна учителка и майка, на каквато се преструва пред всички. Никога не бива да го забравям. Вероятно съм единственият жив човек, който знае това.

Затварям чекмеджето и излизам от спалнята, без да съм си свършил работата. Ще опитам пак другаде.

30

Седя с поглед към Аусеналстер, трябват ми няколко минути за себе си. Слънцето напича главата ми, стопля лицето ми. Наблюдавам пешеходците, децата, играещи футбол на поляната, лодките в езерото, наслаждавам се на нормалността. Седя така цяла вечност. Скоро ще се стъмни. По някое време ще трябва да се прибера вкъщи. Но все още не се чувствам готова.

Неволно се сещам за деня на слънчевото затъмнение.

Светът е черен. Слънцето над мен е черно.

Стоя, отметнала назад глава. С широко отворени очи. Опитвам се да поема напълно в себе си този момент. Да го запаметя. Опитвам се да не допускам никакви други мисли. Сега трябва да присъствам напълно трезво в момента. Преди много години дадох сама на себе си едно обещание и сега дойде моментът да го изпълня. Кимам с глава, сякаш за да сложа печат на съюза със самата себе си. Дърветата шумолят тихо, звучи почти тържествено. Само птиците във върховете на короните им не се впечатляват от случващото се. Те пеят напук на мрака, сякаш се борят за живота си. Слънцето е черно, аз стоя и се къпя в гледката му. Вече няма топлина. Нито светлина.

Малко по-късно излизам пак от гората. Връщам се в колата. Сядам вътре въпреки адската жега в купето. Изваждам от чантата си телефона. Виждам, че ми е звънял Мирко, той ще се пита къде съм. Мисля си за нас двамата и ми се струва като предателство. Сещам се как го видях за първи път, новия, млад, хубав колега, по когото така въздишаха Клаудия и другите. Мисля си за първата ни целувка вечерта на входната ми врата, след един училищен празник. Поглеждам телефона си. С нежелание отварям полученото съобщение, докато съм била в гората и се прощавах окончателно с любовта на живота си. Съобщението е от Мирко. Само три думи. Взирам се в тях.

Трябва да живеем, казвам си. Вземам решение.

Каня на гости любимата ми колежка и мъжа й. Обаждам се на Мирко. Каня и него. Казвам му, че е време да се запознае със сина ми. Че е време да сложим край на спотайването.

Най-сетне мога да дишам пак. Купувам зеленчуци. Лимони. Подправки, пиле. Чистя. Готвя. Отварям прозорците, прогонвам навън духовете от миналото, наблюдавам ги как се носят надалече. Подреждам масата. Грижа се за Лео. Жива съм. Мъжът ми е мъртъв, но аз все още съм тук. Имам хора в къщата си, гости. Мирко ми хвърля явни погледи, аз ги игнорирам и им се наслаждавам. Аз съм внимателна домакиня. Смея се. Такъв може да бъде, животът.

Тръгвам напред към входната врата, сбогувам се с колежката и мъжа й, казвам, че беше хубаво да ги посрещна у нас, забелязвам, че го мисля сериозно, наблюдавам ги как изчезват в тъмнината. Благодаря на Мирко за приятната вечер и за цветята. Той ме поглежда в очите, опипва несръчно рамото ми, сякаш иска да каже: „Ти успя“.

Мирко. Единственият от тримата, който знаеше, че днес за първи път от седем години пуснах в къщата си гости. На Мирко могат да се кажат такива неща. Мирко не дава оценки.

— Харесвам Лео — казва Мирко.

— Мисля, че Лео също те харесва — отвръщам.

Мирко се усмихва. Усеща, че е съвсем близо до целта си. Той беше търпелив. Сигурно му е било трудно. Двамата мълчим няколко секунди.

— Време беше — казва накрая. — Искам да кажа… двамата мъже в твоя живот да се запознаят — допълва, а аз кимам.

Той ме целува по челото, после се обръща, а аз гледам как силуетът му се стопява в мрака.

Извръщам поглед, понечвам да се върна в къщата, която първо беше къщата на Филип, после нашата обща къща, а сега е моята къща, тръгвам да нагледам сина си. Но се случва друго.

— Сара.

Гласът на Мирко. Обръщам се изненадано. Вдигам недоумяващо вежди.

— Реших друго — казва той. — Искам да остана тази нощ тук.

Аз се взирам в него.

— Бях много търпелив — казва той.

Такъв беше.

Аз се олюлявам.

Не мога да направя това. Не мога да го приема вътре. Не мога да спя с него в къщата на Филип. В леглото на Филип.

— Хайде де — казва Мирко.

Аз преглъщам.

— Моля те, Сара.

Аз въздишам, гърча се вътрешно. Отстъпвам и влизаме в къщата. Давам сигнал на Мирко да бъде тих. За нищо на света не искам Лео да го чуе.

И докато чета на Лео приказката за „лека нощ“, за която той продължава да настоява всяка вечер, си мисля, че мъжът ми е мъртъв и че Мирко в спалнята ми ме чака.

И ние го правим няколко нощи така, и усещането ми е някак си фалшиво, обаче Мирко настоява, а на мен вече ми писна да противореча, защото зная, трябва най-после да започна нов живот и аз се старая с всички сили, с всички възможни сили. Мирко е уморен от криенето и спотайването, Мирко иска да се съберем и да живеем заедно, Мирко иска Лео да знае за нас. И аз мисля, че така е правилно. Подготвям се за това. Страх ме е от реакцията на Лео, а той забелязва, че с мен става нещо, понеже отведнъж казвам на всичко „да“, отведнъж мама разрешава просто всичко. Дори му обещава да отиде с него в зоопарка, въпреки че мама мрази зоопарковете.

В нощта преди посещението в зоопарка лежа будна.

Задавам си старите въпроси. Въпреки всичко.

Само че отговорите са нови.

Филип е мъртъв. Филип умря. Филип никога вече няма да се върне.

Ставам посред нощ. Обличам се, след кратък размисъл вадя от чекмеджето с бельото ми чиста платнена носна кърпичка. Излизам от моята спалня, промъквам се по стълбите надолу към партерния етаж и излизам в градината. Блъсва ме студен въздух, все пак е поизстинал през нощта въпреки лятната топлина на деня. Въздухът мирише на чисто и свежо, не се чува никакъв звук. Чувствам се като най-самотният човек във вселената, а това е добре, за това нещо трябва да съм сама.

Обичам нашата градина. В първите години след изчезването на Филип се опитвах да я поддържам точно такава, каквато беше, когато той за последен път излезе от нашата къща. Така, както исках да запазя всичко точно такова, каквото Филип го знаеше. Но през последните години позволих на природата да промени градината според собствените си представи. Само от време на време косях тревата около ябълковите и черешовите дървета и в различни кътчета просто оставях, да избуяват дивите цветя, чиито семена донасяше вятърът. Резултатът е едно запустяло място, където Лео и приятелите му обичат да играят и където аз обичам да седя и да наблюдавам малките паячета как плетат миниатюрни мрежи между клоните на касиса.

Сега градината лежи притихнала, огрявана е само от светлината, идваща откъм големия прозорец на кухнята ми. Няма луна, нито звезди. Пристъпвам на поляната, отдалечавам се от снопа светлина, прониквам по-надълбоко в малката джунгла, която природата създаде тук през последните години. Очите ми привикват към мрака, насочвам се към малката градинска къщичка зад ябълковите дървета, достигам я, отварям вратата, няколко секунди опипвам в тъмнината, после намирам лопатата, с която преди копаех зеленчуковите лехи. Затварям къщичката, оглеждам се. Избирам едно място между ябълките.

Забивам лопатата в пръстта, изравям едно квадратно парче трева, оставям го настрана. Копая по-дълбоко, изсипвам пръстта встрани, копая дотогава, докато не се образува дупка с подходящи според мен размери. Въздухът на ясна лятна нощ се смесва с пикантния дъх на земя. Оставям лопатата. Взирам се в дупката, която изкопах.

Мисля си за мъжа ми. Виждам го пред себе си, до водата, на нашето място, на крайречния плаж на Елба. Там, където се целунахме за първи път, там, където решихме да се оженим. Мисля си за това какъв беше той преди. Какви бяхме ние преди тази нощ, млади и безгрижни и свободни. Мисля си за това как мирише косата му, за извивката на горната му устна, за трапчинките на бузите му. Мисля си за това с каква лекота можеше да ме вдигне във въздуха и че след него никой никога не го е правил. Мисля си за това, че винаги искаше да спори докрай за всичко, винаги се оплакваше от моето мълчание. Мисля си за неговия хумор. Мисля за това колко лесно двамата с него влизахме в спор, след като се събрахме да живеем заедно. Карахме се за най-смешните и най-дребните неща. Заради това, че той постоянно слушаше Do You Love Ме на Ник Кейв, безброй пъти на ден, а това направо ме влудяваше. Заради това, че винаги оставяше всичко отворено, просто защото бе твърде мързелив, за да завърта пак капачките на шишета за вода, буркани с мармалад, туби с паста за зъби. Заради това, че винаги плащаше сметките едва след първото предупредително писмо, макар че наистина имаше повече от достатъчно пари. И заради това, че винаги поставях резервния ключ от къщата под голямата кашпа с цветя пред вратата, понеже постоянно се заключвах отвън.

— Ама как може човек да е толкова глупав? — казваше той. — Да слагаш ключа под сандъка с цветя? Къде се намираме ние? В един от тези идилични сапунени сериали ли? Да не си мислиш, че сме в „Идеалния град“?

— Успокой се — отвръщах кратко аз. — На никого няма да му хрумне, че крием ключа на такова очевидно място.

Чудесни дреболии. Караници, които рано или късно приключваха със смях или със секс.

Поне през първите години.

Знам какво трябва да направя сега, само дето не знам дали мога. После вдишвам дълбоко и издишвам, и го правя. Просто изведнъж разбрах: седем години са достатъчно. Свалям брачната халка от пръста си. Плътта ми протестира, не се дава, не я пуска, обаче аз я дърпам с всичка сила, изтръгвам я през кожните гънки около кокалчетата ми, накрая я поемам в дланта си. Вземам старомодната платнена носна кърпичка, която някога принадлежеше на моята любима баба, увивам пръстена в нея. Коленича бавно, тържествено, както човек се движи на погребения. Внимателно, съвсем внимателно полагам моята брачна халка в дупката, която изкопах. Сетне се изправям пак. Имам чувството, че трябва да кажа нещо, но не зная какво. През всички тези самотни безсънни нощи, които са зад гърба ми, казах всичко, което имах да казвам. Почувствах всичко, което имаше да се чувства.

Мисля, че любовта не е състояние и не е чувство. Любовта е организъм. С глад и жажда. Същество, което може да расте и да се свива, да боледува и да е здраво, да заспива и да умира.

По бузата ми се търкулва самотна сълза, стича се по врата ми и накрая бива попита от яката на фланелката ми, а аз вземам лопатата и покривам халката си с пръст.

— Сбогом, Филип — казвам.

Сетне оставям лопатата настрана. Постоявам така още миг, оголеният ми безименен пръст тупа. Накрая се задвижвам и се връщам в къщата.

Скоро след това отиваме с Лео в зоопарка. Двамата заедно наблюдаваме уморените лъвове и енергичните сурикати. Очаквах, че ще тъгувам, но се чувствам леко. Затапих всички връзки към миналото. Ново начало. Бяла жилетка. Толкова съм благодарна. Усмихвам се плахо. Изведнъж ме обзема чувството, че всичко може да бъде отново наред и че ново щастие е възможно.

Наблюдавам сина ми, докато търся правилните думи, и в този миг телефонът ми иззвънява. Когато се обаждам, някакъв мъж ми казва, че Филип е жив и утре се завръща.

Иде ми да се смея и да плача, а едновременно изпитвам желание да взема от тавана един от старите му стикове за голф и просто да разбия на парчета цялото обзавеждане на къщата ми. Не зная какво трябва да чувствам, срината съм на земята в истинския смисъл на думата. Не мога да ям, да спя, лъкатуша като увивно растение. Опитвам се да викам за помощ, обаждам се на най-добрата ми приятелка и не се свързвам с нея, обаждам се на Йохан и не се свързвам с него, крещя отчаяно в един телефон, а на другия край на линията няма никого. Чувствам се празна. Ям малините, които ми подарява съседката, после ги повръщам, яркочервени малки локви върху паркета. Превръщам се в робот, който ходи насам-натам, прави нещо, казва нещо, но отвътре е напълно кух. Говоря с Лео. Обаждам се на Мирко и му казвам, че скъсваме и да не ми се обажда повече.

Не чувствам нищо. Когато ми звъни Мирко, отхвърлям обаждането му. Пренареждам къщата. Опитвам се да върна всичко в състоянието, в което беше, когато Филип го видя за последен път. Изравям брачната си халка. Усещам главата си странно, тялото ми е странно леко, целият свят изглежда странно изкривен, всички цветове са други, червеното вече не изглежда като червено, зеленото вече не изглежда като зелено, но аз не обръщам внимание на това, аз нямам време за тези неща, защото седя в една кола, за да взема мъжа си от летището.

Дори не ми идва на ум да правя нещо друго освен това, което се очаква от мен.

Спомням си усещането. След седем години мътно съзнание: настроение за тръгване и ново начало. И Мирко. Няма Филип, няма фойерверки, няма избиващи извън борда емоции. Обаче нов шанс за щастие.

Горкият Мирко. Това с нас двамата приключи, толкова поне е ясно.

Само за част от секундата вече бях готова да се откажа от него, още в мига, в който ми казаха, че Филип се завръща. Не мога вече да бъда заедно с него. Той ще го разбере, все някога. И може би един ден аз ще простя сама на себе си, че съвсем напразно разбих всичко, което мъчително си бях съградила. Че отблъснах от себе си Мирко — заради един непознат.

Надигам се с въздишка от пейката, която си бях избрала, за да отдъхна. Животът ми стана твърде сложен. Вече не знам какво да правя.

Непознатия

Трябва да съм заспал за кратко въпреки всичко. Сядам замаян в леглото. Не биваше да лягам. Нима през последните месеци и години не съм научил нищичко?

Пулсът ми се успокоява. Всичко е наред. Ситуацията е под контрол. Ако жената се беше върнала, щях да го забележа. Никога не спя дълбоко, нащрек съм дори когато не съм буден. Въпреки това трябва да погледна и да се уверя.

Погледът ми пада върху снимките в рамки на стената. Досега съзнателно избягвах да ги разглеждам по-подробно, каква полза бих имал от това. Сега се приближавам. Повечето снимки показват жената и момчето. Но има и една, където е тя, смееща се и щастлива, в ръцете на мъжа си. От снимката не става ясно къде е направена, но двамата изглеждат много млади и щастливи. Откъсвам се от сияещата усмивка на жената и разглеждам по-отблизо Филип Петерсен. Той е със синя поло фланелка, самоуверено ухилен в стил „светът-ми-принадлежи“. В мен тутакси се надига някаква антипатия към него. Някога и аз бях такъв. Някога и аз бях един Филип Петерсен. Един от онези, на които всичко им пада наготово и които си нямат представа колко са добре всъщност.

Колкото и голяма да е физическата прилика, идиотско беше от моя страна да смятам, че бих могъл да измамя жената дори и за секунда. Тази стара снимка на двамата ми го демонстрира още веднъж ясно пред очите. Може да изглеждам като Филип Петерсен. Може да се движа, както той се е движил, може да се опитвам да говоря, както е говорел той. Обаче есенцията на един човек не може да бъде имитирана. Душата не може да се фалшифицира.

Извръщам поглед. Ще ми се пак да си легна. Искам само да спя. Но трябва да се дисциплинирам. А дисциплина означава да правиш каквото трябва да се прави, когато трябва да се прави. Дори това да значи да будуваш, когато си смъртно уморен.

Ставите на коленете и лактите ми изпукват сухо, когато ставам от леглото. Протягам се, завъртам рамене, пренебрегвам болката. После прекосявам хола и тихо, колкото мога, поемам по стълбите към горния етаж. Безшумен съм, това съм го научил. Прескачам четвъртото стъпало от горе надолу. Аз се уча бързо. Няколко секунди стоя пред вратата на dormitorio — спалнята. Забелязвам, че все още ми е трудно да мисля на немски. Трябва да овладея това.

Вратата е затворена. Че помещението зад нея е празно, зная още преди да съм я отворил. Отдъхвам си. Присъствието на жената ми е толкова противно, че се радвам да имам още няколко минути без нея.

31

Злобните думи на Констанца все още кънтят в ушите ми, докато паркирам колата си на улицата при Мириам. Дръпвам ръчната спирачка, изравям от чантата си мобилния телефон и звъня на Йохан. Лека-полека в моето нетърпение започва да се примесва притеснение. Йохан е работохолик, който не би могъл да живее без телефона си и обикновено с него може да се свържеш денонощно. Ами ако му се е случило нещо?

Връзката се осъществява бавно, сигналът се съпровожда от някакво металическо тракане, звъни се веднъж, втори път, трети, четвърти, пети, шести — никой не се обажда. По дяволите. Още два дни и две нощи, докато Йохан кацне отново тук и би могъл да ми помогне. Разочарована, оставям телефона настрана, слизам от колата и изминавам пеша няколкото метра до къщата на Мириам. Цветята, на които обикновено обичам да се възхищавам, цъфтят с пълна сила и пчелите жужат около тях подобно на нервни сателити, но днес не ги поглеждам. Карах близо час напред-назад из града и напразно се опитвах да подредя мислите си. Ясно ми е, че Констанца е болна от алцхаймер. Но все отнякъде ще да е дошла тази откачена мисъл, че аз съм била убила сина й. Кой й е втълпил това?

И каква беше тази глупост с парите? Наистина ли е разказала на Филип такава лъжа? Пред мен той никога не е споменавал нещо подобно. И все пак…

През главата ми минават толкова много мисли. Какво правеше Непознатия на Централна гара? Каква цел преследва? И кой, по дяволите, беше мъжът от къщата с номер 41, който ми се вижда до болка познат? Трябва да намеря отговор на тези въпроси, но като начало сега трябва да нагледам Лео и да обмисля къде да го настаня за следващите дни. Не е добре да го вземам с мен в къщата. Дали да не отидем с него в хотел?

Изпъвам рамене и натискам звънеца.

Когато отваря вратата и ме вижда, Мириам тутакси ме дръпва към себе си и ме прегръща. Мирише на ядене и на свежа пот.

— Горкичката ти — казва тя.

Прегръдката й ми е неприятна, тя смята, че имам нужда от утеха, а това ме дразни. Аз съм на трийсет и седем години и съм по-силна от повечето, не ми трябва никой да ме утешава.

— Добре ли си? — пита тя.

— Естествено — отговарям.

— Винаги можеш да говориш с мен, знаеш това.

— Благодаря ти, Мириам.

— Няма за какво.

Тръгвам след нея в кухнята.

— Констанца добре ли е? — пита тя.

— Да, всичко е наред.

— Вероятно денят просто й е дошъл в повече. И после срещата с Филип и…

— Къде е Лео? — прекъсвам я аз.

— Горе — отговоря Мириам и се усмихва.

— Невероятно е колко си приличат двамата. Той наистина е като копие на мъжа ти — добавя тя.

— Кой? — питам аз глухо,

— Как кой? — отвръща развеселена Мириам. — Лео естествено.

Аз примигвам объркано. Не казвам нищо.

— Питах се дали вие с Филип не искате да дойдете някой път на вечеря у нас — казва Мириам. — Ние страшно ще се радваме. Е, разбира се, ако това не е твърде много за него.

Аз не казвам нищо, Мириам просто продължава да дърдори. „Странно — мисля си, докато седя така срещу нея, сякаш нищо не се е случило. — Вътре в мен всичко е друго, а отвън изобщо нищо не се е променило, отвън всичко си е както винаги.“ За първи път в моя живот ми става ясно, че всички хора, които познавам, са айсберги, от тях аз виждам само миниатюрния, сияйно бял връх, под който в мрака лежи конус със заплашителни размери.

— Страхотно е да ви види човек двамата заедно — казва тя. — Приличате на двойка от холивудски филм.

Тя се закисква. Сякаш сме две тийнейджърки, които си приказват за момчета.

— Макар че… Да си кажа честно, аз познавах Филип само от снимките, които висят при тебе по стените. Ако не знаех кой е, днес следобед сигурно нямаше да го позная.

Аз отпивам глътка от водата, която е поставила пред мен.

— Направо невероятно как човек може да се промени — продължава тя. — Искам да кажа, не ме разбирай погрешно, вие изглеждате страхотно заедно. На него възрастта му отива.

Аз пак отпивам глътка.

— Знаеш ли за какво се замислих? — пита Мириам.

Не казвам нещо.

— Промяната, която той е изживял, ми напомня за една изложба, на която веднъж ходихме с Мартин. Имаше фотоси на американски войници, които са участвали във войната в Ирак. По три портрета на мъжете, един отпреди войната, един, правен през войната, и един след това. Страхотно.

Тя отпива глътка.

— Помня как стояхме с Мартин пред снимките и аз се опитвах да свържа младите, открити лица, които мъжете са имали преди войната, с белязаните лица след нея. Само няколко години, а напълно променени хора.

Мириам изглежда направо надута от гордост, все едно се е срещнала с известна личност. Аз нямам сила да се ядосвам на това.

— И Филип изглежда така — заключава тя. — Сякаш си идва от война.

Аз изпивам чашата си.

— Това не е Филип — казвам.

— Ъ? — възкликва Мириам. — Какво искаш да кажеш?

В този момент на вратата се появява Лео. Очите му съвсем са се смалили и са зачервени.

— Не ща вкъщи — сопва ми се той, обръща се и пак изчезва натам, откъдето е дошъл.

Ние с Мириам си разменяме погледи, после аз излизам от кухнята, изкачвам се по стълбите горе и тръгвам подир сина ми. Намирам го в банята за гости. Поне не се е заключил там. Искал е да дойда и да говоря с него.

Лео седи на ръба на душкабината и ме гледа недоверчиво. Аз влизам вътре, сядам по турски пред него върху морскосинята постелка пред ваната. Банята е малка, по плочките са налепени стикери с пъстри рибки. Колебая се. Дали наистина да отидем на хотел с него? Та това е абсурдно!

— Слънчице, можеш всеки ден от лятната ваканция да си играеш с приятелите си — казвам. — Обаче не можеш да останеш вечно тук. Мириам и Мартин си имат малко бебе, ти не можеш постоянно да палуваш с Юстус!

— Не е това — отвръща Лео. — И освен това ние не палуваме.

Той се цупи. Бърчи нос. Това сладко лице. Немирник с лунички.

Докато бях бременна с него, започнах да уча всевъзможни неща, за да имам винаги отговори за своя син, когато започне да пита. За да знае, че майка му е умна и че може да разчита на нея. Не исках постоянно да влизам в Гугъл, ако синът ми има въпрос. И така, учех всичко за това как работят автомобилите и мобилните телефони, колко планети има в нашата слънчева система, как точно протича фотосинтезата, какви са листата на липата и какви на бука. Какво означава пасивно странично и как да различим зелена мухоморка от печурка. Лео обаче никога не питаше за такива неща. Той винаги ме питаше за неща, които не знам. За живота и смъртта и за голямото „Защо“.

Сега той мълчи. Надява се, че аз ще кажа нещо, но аз изчаквам.

— Няма да дойда с теб — изрича накрая и става.

Аз инстинктивно правя същото. Ставам.

— Защо не искаш вкъщи, миличък? — питам, макар вече да зная отговора.

Синът ми вдига очи и ме поглежда така, сякаш съм най-недосетливият човек на планетата, но продължава да мълчи.

— Лео, какво има?

— Не искам да си ходим вкъщи — казва накрая той. — Аз… — той преглъща. — Страх ме е от…

Той се замисля, изглежда търси правилния израз.

— Страх ме е от мъжа.

Той не казва „от баща ми“ или „от татко“ или от „тате“ или от „тати“, той казва „от мъжа“. Аз го гледам една-две секунди, сетне го гушвам. Лео всъщност не обича това, или поне не го обича, когато някой би могъл да ни види, тогава то няма да е „яко“. Но сега ми позволява да го притисна. Обмислям трескаво какво трябва да му кажа. Ситуацията е толкова объркана. Не зная какво да кажа на Лео за Непознатия. Знам само, че освен мен и Констанца моят син е единственият, който, изглежда, е в състояние да вижда зад любезната фасада на измамника. Лео не познава баща си съзнателно, следователно не може да знае, че Непознатия не е негов баща. Обаче усеща, че с този мъж нещо не е както трябва. Лео има антени. Като мен.

Въздишам, пускам го. Отдавна вече отхвърлих кратковременната си мисъл да отидем с него на хотел, докато всичко се уреди. Нищо няма да се уреди, ако аз не го направя. Оставена съм сама на себе си. И няма да предоставя на Непознатия моята къща, в никакъв случай, никога. Ако той разчита на това, че ще избягам от него, излъгал се е. Когато стоиш пред нещо, което те плаши и не знаеш изход, тогава направи крачка към него. Повечето чудовища се страхуват толкова много от теб, колкото ти от тях. Това съм научила от моята умна баба.

— Ела — казвам на Лео и му протягам ръка. — Ще питаме М и М дали могат да те задържат още малко тук.

Непознатия

Тя все още не се е върнала. Питам се какво прави. Сигурно е замислила нещо, тя винаги замисля нещо. Дали накрая все пак не е отишла в полицията? Не. Няма да посмее.

Ставам, вече ми е твърде тревожно, за да седя.

Прехвърлям още веднъж в главата си събитията от изминалия ден. После вадя отново телефона от джоба си, включвам го. Ръцете ми леко се разтреперват, когато виждам, че Грим ми се е обаждал. Проверявам кутията си за съобщение, но няма нищо. Бързо набирам номера му. Звъни се, той не отговаря. Иде ми да запратя телефона в стената. Но няма да го направя. Трябва да контролирам импулса. Трябва да функционирам. Вдишвам дълбоко, издишвам, натискам бутона за повторно обаждане. Отново прозвучава сигналът. Оставям го да звъни дълго, но никой не вдига. Сара може да се върне всеки момент. Пъхам пак телефона в джоба на дънките си и тъкмо обмислям какво трябва да се направи като следваща стъпка, когато стационарният телефон на партерния етаж започва да звъни. Хуквам по стъпалата надолу. На дисплея вместо номер има само надпис: ЧАСТЕН. Вдигам бързо, напълно възможно е Грим да се опита на стационарния номер.

— Петерсен — заявявам аз.

— Ало — в слушалката се чува женски глас. — Обажда се Мириам.

Не отговарям веднага и настъпва пауза.

— Аз съм приятелка на Сара — продължава накрая тя. — Ние… — Тя млъква рязко. — Ние днес се запознахме набързо.

Дружелюбната приятелка с пепеляворуса коса до раменете и кръгли очила.

— Да. Разбира се — казвам. — Здрасти, Мириам. Много се радвам…

— И аз! — казва нервно тя. — Толкова е хубаво, че вие пак сте тук, така се радвам за Сара.

„Интересно — мисля си аз, — Сара все още не е казала на приятелката си нищо за това, че мъжът в къщата не е нейният мъж. Наистина интересно.“

— Да — казвам.

Мириам не отговаря нищо, мълчим си един на друг.

— Сара я няма — казвам най-сетне аз.

— А, така ли? Да — отвръща Мириам. — Знам. Тя беше тук преди малко, но пак тръгна. Исках да използвам времето, докато тя пътува към вас. Исках да говоря с вас.

Аз вече съм напълно буден.

— Ами значи така — започва Мириам. — Честно казано, аз в момента се притеснявам за Сара. Тя в последно време е странна.

Аз потискам циничната си усмивка. „Да — казвам си, — мога да си го представя. Тя знае какво ще последва.“

— И знам, че вие като начало трябва да привикнете и така нататък — продължава Мириам. — Обаче…

Оставя изречението да отзвучи.

Аз просто изчаквам. Главоболието се размърдва зад челото ми.

— Вече няколко пъти се опитвах да говоря с нея. Да я питам дали е добре, обаче тя всеки път се измъква. А след това нещо днес…

— Не се притеснявайте — казвам аз автоматично. — Последните дни дойдоха малко в повече на жена ми. На всички ни. Трябва й малко спокойствие. Тогава нещата ще се оправят.

— Аз мога ли да направя нещо? — пита Мириам.

„Да ме оставиш на мира — мисля си. — По дяволите, да ме оставиш на мира.“ Но ми е ясно, че няма да навреди, ако Мириам ме хареса и прояви малко съчувствие към мен и ако изляза от положението като любящ и загрижен.

— Просто бъдете мила с нея, ако пак дойде при вас — казвам. — И търпелива. И ми се обадете, ако има нещо. Окей?

— Окей — отвръща Мириам.

— А с Лео какво става? — питам аз напосоки. — Сара взе ли го?

— Лео ще остане още малко у нас — казва Мириам и аз си отдъхвам.

— Добре.

— Да. Нали е във ваканция — отбелязва тя.

Аз вече съм си изчерпал речника.

— Благодаря, че се обадихте — казвам само.

— Да. Добре. С удоволствие. И е хубаво, че пак сте тук. Наистина е хубаво.

— Благодаря.

— Да — казва Мириам. Сега изглежда засрамена. Може би и е станало ясно, че не е много мило да говориш с новопоявилия се съпруг зад гърба на най-добрата си приятелка. Не е мой проблем.

Едва успявам да затворя телефона, когато усещам, че мобилният вибрира. Измъквам го припряно от джоба на панталона.

— Тук е Харалд Грим — обажда се глух мъжки глас, когато натискам бутона и приемам обаждането.

32

Лято в Хамбург, черните бързолети пищят над мен. Отмятам глава назад, наблюдавам самолетите, които разрязват небето на различни части, и се чудя, че то не се разпада и не се срутва шумно на земята. Думите на Констанца вече не ми излизат от ума. Витаят над мен като промърморено в мрака проклятие. Седя в колата си. Отминах съседните къщи до Мириам, продължих няколко преки по-нататък и спрях. Вече съм си почти у дома. В края на краищата Мириам не живее много далеч от мен, но все още не ми се иска да се прибирам, трябва ми малко време. Трябва набързо да се събера.

Извиквам в паметта си точните думи на Констанца.

— Моят син е мъртъв — повтарям си тихо на глас. — Моята алчна, лукава снаха го уби. Това го знае всеки в Хамбург. Всеки.

Изтощена, затварям очи само за миг, само един миг спокойствие. Съзнанието ми тутакси се изплъзва, с огромни крачки се втурва към съня. Тишина. Спокойствие. Само за малко…

Не. Сега не бива да заспивам. Отварям очи. Припомням си с ужас сънищата си в последно време. Началото им не е ново. От цяла вечност сънувам тази врата. Винаги е едно и също. Стоя пред затворена врата, зад която се чува призрачно тропане. Гледам я. После, макар да искам само едно — да избягам, я отварям. И накрая се събуждам цялата обзета от паника. Напоследък обаче виждам какво има зад нея. Нощна улица. Тя е черна и лъскава като лакрицов бонбон. Филип е при мен. Очите му са празни. Аз стоя на асфалта и гледам ръцете си, а те са целите в кръв.

Тази част от съня е новост. Моите кървави ръце са новост.

Питам се какво щеше да каже за това психотерапевтът, при когото отидох по настояване на приятелите ми, след като Филип изчезна. Въпреки че терапевтът, як, набит тип, който щеше да пасва много по-добре на някой рок концерт, отколкото в този кабинет, ми беше всъщност доста симпатичен, посетих само един-единствен сеанс. Не обичам да говоря за себе си. Предпочитам да уреждам нещата със самата себе си. Филип често ме упрекваше за това. Гласът му звучи в ушите ми, точно сега. Как го изрича полунашега: „Моята красива, мълчалива жена“.

Пак се сещам за Констанца. Тя сериозно ли смята, че аз съм убила Филип? Възможно ли е това? И ако го вярва, тогава дали има и други, които мислят така? Пред вътрешния ми взор изниква лицето на измамника, който вероятно все още е в моята къща. Отпускам глава върху тилната подпора на седалката, а мислите ми се разбягват във всички посоки, подобно на млади кучета.

„Става дума за пари — казвам си. — Забрави всичко друго около това, забрави заплахата, забрави проклетия сън и собствените си угризения. Не ги пускай в главата си, не се оставяй да те манипулират. Става дума за пари.“

Един измамник, който прилича на Филип и когото може би са избрали точно заради това и само заради това, че външно прилича на Филип, се представя за милионера бизнесмен Филип Петерсен, опразва банковите си сметки и изчезва пак. И отново чувам в главата си гласа на Йохан: „В края на краищата винаги става дума само за пари“.

Или?

Имало едно време един богат крал, мисля си аз. Навсякъде по света го ценели. Неговата кралица обаче била свадлива и зла. Тя отровила краля с омагьосано питие… и никой повече не видял добрия крал и никой не можел да каже със сигурност какво е станало с него. Всички обаче подозирали, че зад това стои кралицата. А кралят имал много приятели, които искали да отмъстят за него. Само че те не можели да докажат, че е била кралицата, че тя е убила краля. Защото трупът на краля така и не бил намерен. Затова измислили план. Започнали да търсят из цялата страна човека, който най-много приличал на изчезналия крал. От всички краища на кралството идвали млади мъже, за да ги оценят. И след като приятелите на краля цели седем дни гледали само лицата на младите мъже, накрая намерили един, който приличал на изчезналия крал. Научили го да говори като краля, облекли го в дрехи, които по нищо не отстъпвали на одеждите на краля. Когато злата кралица видяла мнимия си съпруг (когото собственоръчно била отровила), тя полудяла: „Не може да бъде! Не може да бъде! Та ти си мъртъв и погребан“, извикала тя и преди да се усетят, в ужаса си се хвърлила от най-високата кула на замъка.

Отварям очи, примигвам, слънчеви лъчи ме заслепяват. Какво изобщо правя тук? Нямам време за тези глупости! Щях ли седем години да се занимавам с въпроса какво е станало с Филип, ако го бях убила със собствените си ръце? Улавям мислите си, стискам ги като заблудени светулки в шепа и паля колата.

Непознатия

След телефонния разговор отивам в банята и вземам продължителен душ. После вадя от малкия си сак чисти дрехи и се преобличам. Вече се чувствам по-добре.

Телефонният звън прекъсва мислите ми. Звънял е няколко пъти, докато съм бил под душа. Звъни дълго, накрая спира за малко, после пак звъни. Аз изслушвам звъна, колебая се за кратко, после се обаждам.

— Ало?

Никой не отговаря.

— Ало?

Някой се прокашля. После прозвучава мъжки глас.

— Да. Ммм, ало. Извинете. Обажда се Мирко. Блюхер. Аз съм колега на Сара.

Аз мълча.

— Ами… хмм. Наскоро чух, че сте се завърнали — продължава онзи. — Това е страхотно. След толкова време. Видях ви по телевизията. На летището. Щура история. Поздравления, честито. Или там каквото се казва в подобна ситуация.

— Благодаря.

— Ами… — казва мъжът.

Аз не казвам нищо. Никога не съм бил от онези хора, които изпитват потребност да запълват тишината с дърдорене.

— Сара може ли да се обади? — пита накрая мъжът.

— Не — отговарям. — Няма я тук.

— А, добре. Благодаря — казва той и затваря.

Взирам се в телефона още няколко секунди, после излизам в градината и сядам под едно ябълково дърво. По принцип не бива да спя, но поне мога да си почина малко. Жената ще се върне. В края на краищата, това е нейният дом и тя няма да ми го предостави просто така. Разбирам достатъчно добре от хора, за да съм наясно с това.

Представях си всичко много по-просто. Но не е така, животът не е такъв. Той може да е всякакъв, но със сигурност не е прост. Усещам как мислите ми искат да се върнат към лагера, спомням си трудностите, които там бяха нещо постоянно — все за дребни неща. Кой да се мие първи, кой оставил на другите твърде малко ядене, кой хъркал или говорел твърде много или се смеел твърде силно. Мен тези неща не ме интересуваха. Само едно не можех да понасям: липсата на лично пространство. И когато някой се приближаваше до нещата ми, често изтрещявах напълно, задето не мога да направя нищо. Всеки си има своите чувствителни зони.

Мисля си за моя най-добър приятел в лагера. Той също имаше жена и дете у дома си. Като мен. Подкрепяхме се един друг, станахме като братя през годините. Деляхме много неща. Четяхме един и същи книги. Спорехме по едни и същи теми. Обичах този тип, беше добър човек. Няма да наруша обещанието, което му дадох.

И практически без да правя нищо, мозъкът ми започва да изрежда моята стара, утвърдена през годините мантра. Издръж. Функционирай. Издръж. Функционирай. Издръж. Функционирай. Издръж. Функционирай. Функционирай. Функционирай. Функционирай.

33

Когато влизам, усещам, че той е тук. Присъствието му е обсебило къщата ми, то е като нисък тон, който човек усеща повече с корема, отколкото с ушите си и който кара всички косъмчета по тялото му да настръхват.

Затварям безшумно вратата, облягам се на нея, затварям за миг очи, опитвам се да обмисля, да извикам в паметта си всичко, което зная. Изчезването му тази сутрин, скитането му из града, фактът, че знае толкова много за Филип и че познава хора тук, в Хамбург, с които се среща, и това, че дава пари на някакви мъже на Централната гара. И че е готов дори на генетичен тест, само и само да си спечели малко време. Генетичният тест. Мислите ми се връщат към разговора с Барбара Петри. Той знае толкова много за нас. Непознатия трябва да е познавал добре Филип. Имал е време да го разучава. Дали двамата са били заедно в плен? Обмислям дали да не говоря още веднъж с властите, но всъщност нямам какво ново да им разкажа. Че съм видяла как Непознатия се е разхождал из града и е говорил с хора — това сигурно не би впечатлило никого. Сещам се за разговора с Барбара Петри, който протече толкова зле за мен.

Непознатия е извънредно убедителен. За да бъдеш толкова убедителен, трябва сам да си вярваш. Никак не е лесно да носиш постоянно маска. Не е достатъчно да изразиш достоверно пред други хора новата истина, която си съчинил. Трябва и сам да си я повтаряш постоянно, като молитва. В мислите си, винаги, отново и отново. Който иска да е достоверен, не само не бива да казва и една погрешна дума. Той не бива и да има погрешни мисли. Трябва постоянно сам да си го преповтаряш: аз съм невинен. Аз съм невинен. Аз съм невинен. Кажи си осемнайсет милиона пъти, че си невинен, и ще си невинен. Пред всеки човек, пред всеки детектор на лъжата… и пред самия себе си. Кажи си осемнайсет милиона пъти, че се казваш Филип Петерсен и че си женен за жена на име Сара, и ти ще се казваш Филип Петерсен. Ти ще функционираш.

С агресивни въпроси няма да стигна доникъде. Трябва да опитам другояче. Ако Непознатия наистина е познавал Филип, ако те наистина са били заедно в плен…

Оттласквам се от вратата и тръгвам да го търся. След като опитах в кухнята, хола, трапезарията и във всички спални, сега хвърлям поглед през вратата на терасата и го откривам в задната градина. Седи там облегнат на едно ябълково дърво, на сянка, изпънал крака. Преоблякъл се е, сега е бос, с дънки и бяла тениска.

„Трябва да променя тактиката си“, казвам си аз.

Той ме е забелязал, че стоя в рамката на вратата и го наблюдавам. Все още е топло, топло и задушно. Непознатия поглежда към мен, в погледа му се чете очакване и една подобаващо голяма порция недоверие.

Отивам там, присядам до него. В погледа му личи изненада. Няколко секунди мълчим и двамата. Аз откъсвам една паричка, завъртам я в пръстите си. Глупаво действие за преодоляване на момента.

— Когато Филип изчезна — казвам накрая, — синът ми беше точно на една годинка.

Непознатия не ме поглежда.

— Лео беше нашият трети опит, последният ни опит.

Преглъщам тежко.

— Преди това имах две помятания.

Гледам цветенцето в ръката си, после го оставям настрана.

— Лесно се изрича това… помятане — казвам. — Сякаш е просто някаква дреболия. Като хълцане. Или пресмятане. Помятане. Нищо сериозно.

Той не ме поглежда.

— След първото ми помятане бяхме разбити. Филип може би още повече, отколкото аз. Казаха ни, че е най-добре да опитаме още веднъж. Направихме го. Много бързо забременях пак и отначало всичко изглеждаше направо страхотно. Нищо чудно по принцип, бях здрава и млада. Тъкмо бях завършила следването. Аз…

Прекъсвам сама себе си.

— Филип обичаше деца, винаги е искал да има деца. Има хора, които не могат да са щастливи без деца. И Филип беше такъв. След второто ми помятане се уплаших. Погребахме второто ни бебе. И се питах как ще преживеем това нещо трети път. За мен три е едно такова число, знаете ли? Някак си все имам чувството, че ако нещо не стане третия път, значи никога няма да стане.

Усещам как по слепоочието ми се спуска капка пот, търкулва се надолу по бузата и по врата ми и накрая попива в яката на фланелката ми.

— Беше ме страх, че това ще е моят живот вече. Да забременявам и да помятам всеки път, отново и отново, три пъти, пет пъти, десет пъти, докато останем вече без сили, ние двамата. Една вечер намерих Филип в детската стая, която бяхме обзавели заедно. Той се взираше в празното кошче. Обърна се към мен, когато влязох. Изглежда му беше неприятно, че съм го сварила така. Онази вечер му казах, че съм готова да опитаме още веднъж, а той каза „не“. Не повярвах на ушите си, защото знаех колко много го иска той… дете. И го попитах защо не, какво е станало. А той каза, че едва е могъл да понесе последните ни два неуспешни опита, а за мен сигурно е било още по-зле. Не искал да минавам още веднъж през това. Разбирате ли? — казвам. — Такъв човек беше Филип.

Пак ми се налага да преглъщам. Хвърлям предпазлив поглед към Непознатия, той упорито гледа право напред, невъзможно е да прочета нещо по лицето му.

— Аз обаче настоявах. За трети, последен опит — казвам.

Непознатия мълчи.

— Вие сте познавали мъжа ми, нали?

Той мълчи.

— Държали са ви заедно в плен? Оттам ли познавате Филип?

Мълчание.

— Ако познавате Филип, тогава знаете, че той е добър човек.

Нещо в лицето на Непознатия се раздвижва, съвсем леко, много под повърхността. Вътре в него става нещо, може би някаква нова мисъл или полузабравен спомен, който изплува към повърхността. После виждам, че преглъща тежко, адамовата му ябълка подскача. Той се обръща към мен, поглежда ме в очите. Трудно ми е да издържа погледа му, но не поглеждам встрани.

— Аз се казвам Филип Петерсен — заявява той.

Дори окото му не мигва.

— Роден съм в един дъждовен ден в Хамбург. Баща ми се казва Филип като мен, майка ми се казва Констанца. Женен съм. Синът ми се казва Лео.

Декламира го на един дъх като скучно стихотворение.

Аз скачам, обръщам се към къщата. Нямам желание да слушам наизустените изречения на този фалшив измамник.

— Всички мислят, че сме нарекли сина ни на Ленард Коен — продължава да говори Непознатия. — Обаче в действителност той се казва така заради отдавна починалия прадядо на жена ми.

Застивам в крачка.

— Ние се оженихме в Лас Вегас — казва той. — Ти искаше татуировка вместо брачна халка, но аз не ти позволих.

Обръщам се.

— Ти обичаш „Рейдиохед“, защото те натъжават, и „Бийтълс“, защото те развеселяват.

Взирам се в него.

— Веднъж по време на крос из гората се спасихме от стадо побеснели глигани, покатерихме се на едно дърво.

Клякам пред него.

— Веднъж заедно отгледахме едно птиче, черен бързолет, паднало от гнездото.

Протягам ръце.

— Ние си обещахме един на друг, че при следващото слънчево затъмнение ще отидем в гората, за да видим дали птиците замлъкват.

Вземам лицето му в дланите си.

— Съжалявам, че ме нямаше, Сара — казва той. — Моля те, прости ми.

Приближавам лицето си съвсем близо до неговото. Усещам как гърлото ми се свива, преглъщам.

— Моля — казвам. — Моля, кажете ми къде е мъжът ми.

Настъпва пауза, в която Непознатия само ме гледа. Мълчи половин вечност.

— Ти изобщо сигурна ли си, че си го искаш отново? — пита накрая той.

— Разбира се!

Преглъщам киселия стомашен сок, напълнил хранопровода ми.

— Аз обичах мъжа си — казвам. — Повече от всичко.

— Сара, моля те — отвръща Непознатия и вперва в мен студените си тъмни очи. — И двамата знаем, че не е вярно.

Какво значи това, по дяволите?

— Моля — повтарям аз. — Престанете. Не мога повече.

В лицето му отново нещо се раздвижва и за един кратък ирационален миг си мисля, че ей сега ще избухне в сълзи. Вместо това той избухва в смях, кратък и горчив. Отблъсва ръцете ми, става.

— Искаш да знаеш къде е мъжът ти? — пита.

Аз кимвам, идиотско е, но все още се надявам, че този човек все някак може да бъде размекнат.

— Стои точно пред теб — казва той, удостоява ме с една любезна усмивка, която ме смразява до мозъка на костите, обръща се и си тръгва.

Аз скачам, гневна като бясна лисица, хуквам подир него в къщата, засичам го в кухнята.

— Права бях — казвам, когато той се обръща към мен.

Изглежда така, сякаш всеки миг ще загуби търпение с мен.

— Вие сте познавали Филип. Откъде иначе ще знаете толкова много за него, за нас.

Той изпъшква, сякаш вече е точно толкова уморен, колкото и аз, от целия този цирк.

Заобикалям масата, която ни разделя. Заставам точно пред него. Казвам си, че моята буза няма да пасне точно в трапчинката на шията му, ако положа глава на гърдите му, и че няма да ме завладее чувството, че съм си у дома.

— Вие сте по-нисък от Филип — казвам. — Не много. Само няколко сантиметра. Обаче видимо по-нисък.

Гледам го в лицето. Той не прави физиономия, само очите му святкат студено, опасно.

— Очите ви изглеждат съвсем другояче, не са като на Филип — продължавам аз. — Добре си вършите работата, признавам го. Адски много напреднахте. Какво обаче си мислите, колко още ще продължи това, преди да ви разкрият?

Той не казва нищо. Не помръдва.

„Изненадай го“, казвам си.

— Да приемем, че аз съм готова да ви повярвам — казвам.

Той изсумтява.

— Не, наистина — вмятам аз. — Аз съм готова. Трябва ми само едно нещо от вас.

„Ей сега ще го пипна“, мисля си.

Той вдига вежди.

— Само едно — повтарям.

— Какво?

— Искам да ви видя гол до кръста.

— До кръста?

Кимам.

— За какво?

— По-точно казано, да видя гърдите ви — уточнявам, игнорирам въпроса му.

— За какво? — повтаря той.

— Е, хайде де. Всичко, което искам, е да хвърля един кратък поглед върху торса ви.

Дръпвам тениската му, той отстъпва назад.

— Но защо не? — питам. Фактът, че отстъпва пред мен, пришпорва желанието ми за атака.

Не отговаря, сигурно се пита какво целя. С мъка се овладявам, за да не му се изсмея победоносно в лицето. Извънредно открояващата се родилна бенка на гърдите на Филип… защо чак сега се сетих за нея?

— Какво целиш с това? — пита Непознатия.

— Но, Филип — казвам аз подигравателно. — Всичко, което искам, е да видя малката бенка на гърдите ти. Нищо повече.

Вдигам вежди в напрегнато очакване.

— Е?

— Не — казва Непознатия.

— Не? — повтарям ехидно. — Моля само за тази малка услуга, а ти казваш „не“?

Той не отговаря.

— Така си и мислех. Почти — казвам злобно аз.

Завъртам се на пети и излизам от кухнята. В рамката на вратата се спирам още веднъж.

— Сега ще се обадя на вашата добра приятелка Барбара Петри — заявявам. — По дяволите, време е вече за този генетичен тест.

Непознатия

Тя ме съсипва. Откакто се прибра, непрекъснато ми приказва. Просто не пуска. Следва ме на всяка крачка, дърпа ме. Прекалено много е. Не знам кога за последен път съм спал. Главоболието ми вече е толкова силно, че постоянно виждам светкавички да проблясват пред очите ми. Нервите ми са оголени. Чувствам, че се образуват пукнатини.

Поглеждам жената, умореното й лице. Чувствам гнева й. В един миг си помислям, че ще ми се нахвърли, лицето й е разкривено от омраза. И изведнъж усещам нещо, което ме плаши: радост. Или не, не е радост. Това не се нарича така, дори усещането да е подобно. Как беше тази дума на немски? Правилно. Злорадство. Усещам злорадство и то е сладко на вкус.

Знам, че това не трябва да ме радва. Аз съм тук, за да бъда зъл. Аз съм тук, за да направя каквото трябва. Аз съм на правилната страна. Зная това. Но в мен нещо се вълнува, нещо дълбоко вътре. Дълго време не знаех какво е. Но постепенно ми става ясно. Доставя ми удоволствие. Доставя ми удоволствие да я виждам отчаяна. Да, тя го заслужава, мисля си аз. Да, харесва ми да виждам отчаянието й.

Но не трябва да се оставям да бъда воден от чувствата си. Правило номер три: Действай внимателно. Аз обаче нямам повече желание да действам внимателно. Да търпя. Искам да доведа това докрай.

Опитвам с всички сили да се успокоя. Страхувам се. От самия себе си.

Следващия път когато загубя контрол, ще бъде строшено много повече от една малка масичка.

34

Даже не знам защо съм толкова шокирана. Трябваше да го очаквам — и въпреки това изречението, казано накрая от Непознатия, ме улучи съвсем неподготвена. Усещам, че се олюлявам, налага се да се хвана за рамката на вратата, за да не загубя съвсем равновесие.

— Кажете го пак — изричам.

— Няма да има генетичен тест — повтаря той.

После се обръща, сякаш с това нещата са приключили, отива до хладилника, отваря го. Вади една опаковка йогурт с ягоди (Филип мразеше йогурт с ягоди) и затваря хладилника. Взема си от миялната машина една чиста лъжица, отваря кутийката, сяда с нея на масата и започва да гребе.

— А, да. Обади се Мирко! — казва Непознатия между две лъжици. — Много здраве!

И продължава да яде. Най-спокойно, сякаш мен изобщо ме няма там.

Пламнала от гняв, аз се втурвам навън от кухнята, нагоре по стъпалата към спалнята ми, заключвам вратата зад себе си и се хвърлям на леглото. Иска ми се да заплача, не мога да плача, твърде уморена съм или твърде бясна, или и двете, за да плача. После гневът изтласква всичко друго, скачам пак на крака, отключвам вратата, отварям я със замах, тя се удря с трясък в стената. Хуквам по стъпалата надолу към кухнята, сварвам Непознатия, на масата пред него има две празни кутии йогурт, а той тъкмо е започнал да яде третата.

— Кажете ми какво сте направили с мъжа ми — настоявам аз.

— Аз съм твоят… — започва той, но аз го прекъсвам, не мога повече да слушам дрънканиците му.

— Тогава ми покажи бенката на гърдите си!

Той тръсва глава.

— Ще отговоря на всеки твой въпрос — казва.

Звучи почти помирително, обаче в очите му искри подигравка.

— Добре. Кажи ми как се казваш — настоявам аз.

— Филип Петерсен.

Грабвам от полицата една чаша за кафе и я запращам в стената. Тя се пръсва шумно и парчетата се посипват по пода.

— По дяволите! — изревавам. — Кажи ми какво си направил с мъжа ми! Мъртъв ли е? Това ли е? Мъжът ми мъртъв ли е? Ти ли го уби? Говори, по дяволите, говори с мен, гадняр мръсен!

Той го вижда по лицето ми, личи му. Вижда го по върха на носа ми, че ей сега ще се превърна в едно диво, неуправляемо, отскубнало се от веригите си Нещо.

Вижда го и се усмихва.

— Ама, Сара, съкровище — казва, като подчертава отделно всяка дума, сякаш иска да се наслади на всяка буква. — Аз съм твоят мъж!

— Не си! — рева аз. — В теб няма нищо от Филип, ти си пълната противоположност на Филип!

Крещя толкова силно, надавам такъв рев, че гласът ми секва, слепоочията ми пулсират. „Бих предпочела да узная, че мъжът ми е мъртъв, отколкото да бъда в плен на този ужасяващ кошмар с някакъв садистичен измамник!“

Непознатият ме гледа съвсем спокойно, сякаш иска да каже: „Свърши ли?“.

После става, взема кутийките от йогурта, който е изял, хвърля ги в боклука. Накрая поставя лъжицата си в миялната машина. После кляка, събира парчетата от счупената чаша, която разбих, и ги хвърля в кофата за боклук. Когато приключва, излиза мълчаливо от кухнята.

Аз стоя няколко секунди така, сетне се втурвам нагоре по стъпалата, заключвам се в спалнята ми, хвърлям се на леглото и притискам възглавницата към главата си. Не намирам обаче покой, дори тишината е шумна.

Ако той иска да ме доведе до лудост, върши си работата добре.

Махам възглавницата, преобръщам се по гръб, вторачвам се в тавана, в който постоянно, отново и отново се блъска една голяма муха и предизвиква странен трополящ звук, питам се колко ли много хора преди мен са лежали точно в тази стая и са зяпали точно този таван. Забелязвам, че там са се появили тънки пукнатини, които не съм виждала никога преди. Точно над главата ми, само там. „Аз съм ги направила, тези пукнатини, с моите мисли“, казвам си. Извръщам очи. Пред погледа ми изниква една картина — Филип, Лео и аз, заедно в това легло. Затварям очи.

Аз се колебах дълго, що се отнася до темата деца. Филип — не. В много ранен етап на нашата връзка той ми каза колко много ще се радва да стане баща. В това отношение не излъгах Непознатия. Цялата скептичност идваше от моя страна. Филип мислеше, че ме е страх да не загубя независимостта си, да се окажа лоша майка, нещо от този род. Но не беше това. Не беше и притеснението, че няма да мога да защитя детето си от света… или не, във всеки случай не бе само това. Не ме беше страх, че бих била лоша майка, а че той би бил лош баща. Филип ненавиждаше баща си, Петерсен-старши беше ужасяващ. Един студен тиранин. Филип не можел да му угоди в нищо, а накрая бил натикан в интернат. Изобщо не прости на баща си, че го е изпратил далече и че никога не го е търпял около себе си за повече от пет минути. А всички ние в края на краищата не ставаме ли като своите родители?

Мина много време, преди да мога да разговарям с Филип по този въпрос.

Как да кажеш на мъжа си, че го смяташ негоден за баща? Беше несправедливо от моя страна, днес вече го знам. Но по онова време мислех така.

Помня добре онзи разговор, дамгосал се в паметта ми.

— Ами ако станеш като твоя баща, изобщо без да го искаш? — попитах аз Филип, цяла обзета от страх от реакцията му. Той се засмя. Не ми се присмя, не. Просто се засмя със своя типичен оптимистичен смях.

— И за това съм си мислил вече — каза накрая той. — Защото така казват, нали? Че жените рано или късно стават като майките си, а мъжете — като бащите си.

И до ден днешен не зная какво смешно намираше в тази мисъл. После стана сериозен.

— Обещавам ти, че по-скоро ще умра, отколкото да стана като баща ми.

Опитах се да прочета нещо в лицето му.

— Ще бъдеш търпелив с нашето дете?

— Ангелски търпелив.

— Ще обичаш то да е при нас? И никога няма да го отпращаш надалеч?

Филип взе лицето ми в дланите си, погледна ме в очите.

— Заклевам се, че никога няма да отпращам детето си някъде. По-скоро адът ще замръзне. Обещавам ти.

Той ми обеща, а аз му вярвах. Мъжът ми може и да е имал своите грешки, но едно беше сигурно: той спазваше обещанията си.

Мисля си за Мирко, с когото бях толкова безсърдечна.

Мисля си за Лео, който в този момент спи у чужди хора, и то само защото неговият мним баща казал да ми предадат, че трябва да го изпратя другаде. И защото аз, идиотката, изпълних това желание. Още тогава трябваше всичко да ми стане ясно. Още от самото начало трябваше да слушам своята интуиция, онова чувство в корема си, трябваше да настоявам за снимка на Филип, за разговор по телефона или по скайпа. По дяволите.

Не мога да си обясня каква е зависимостта във всичко това. Обаче ще я открия. Всички пътища водят към Филип. Може би от самото начало опитах да се приближа откъм грешната страна. След няколко часа, като се съмне, ще се свържа с полицията и с Външно министерство и ще се опитам да науча колкото се може повече за отвличането на Филип. Досега зная все още твърде малко. Дневникът, който си направих, не ми дава почти нищо, което да ме придвижи напред. Въпреки това го грабвам, слагам го на бюрото. После вземам лаптопа си, включвам го, отварям един текстови файл и започвам да вписвам малкото факти, които знам и които са относително неоспорими:

През 2008 година Филип замина в командировка за Южна Америка. Пътуването трябваше да продължи пет дни.

Филип често ходеше в Колумбия по работа.

Тези пътувания бяха рутинни.

Аз го изпратих на пътната врата.

Той обеща, както обикновено, да се обажда всеки ден.

Ден по-късно Филип ми написа есемес, че е кацнал благополучно и че всичко е наред.

След това не чух повече нищо от него.

Един от неговите сътрудници, които го придружаваха в Колумбия, каза, че Филип излязъл сам на среща с потенциален инвеститор.

Изобщо не се появил във фоайето на луксозния хотел в Богота, където била уговорена срещата.

Следата му се губела някъде по пътя между неговия хотел и хотела на деловия му партньор.

Нямаше нищо, което да сочи отвличане, макар това никога да не изглежда изключено при такъв богат човек като Филип.

Но нямаше никакви писмени признания за похищение.

Нямаше никакви искания за откуп.

Нямаше дори един-единствен признак. Нищо.

А после, след седем години, почти на същия ден, се появява някакъв мъж, който твърди, че бил Филип. И на мен ми поднасят тази, трезво погледнато, напълно невероятна история. Разправят ми, че Филип бил отвлечен в Колумбия. Че бил замъкнат в някакъв лагер в джунглата (както, за жалост, все още често се случва в Колумбия), понеже бунтовниците там се опитвали да правят пари и да постигат политически цели чрез такива отвличания. Предполага се, че първото искане на откуп някак се е провалило и че похитителите не са правили повторен опит. Защо — все още не се знаело с точност, сигурно щяло да се разбере, може би вътрешни неразбории, нещо от този род. Въпреки това не убили пленниците, а просто изчаквали. Години наред. И после, след седем години, отведнъж се стигнало до освобождаване и били установили, че един от почти дузина заложници, държани в лагера, е германският бизнесмен Филип Петерсен?

Претърсвам с поглед стаята, намирам ръчната си чанта, отварям я, ровя из нея за телефона си. „Йохан — мисля си, — по дяволите, трябва най-сетне да се свържа с Йохан.“ Той има влияние, може да ми помогне да разоблича измамника и да се отърва от него. Никой няма да посмее да го нарече луд. Отключвам бутоните на телефона и поглеждам уплашено дисплея. Трийсет и осем повиквания в мое отсъствие. Едно от Мириам и трийсет и седем от скрит номер. Сбръчквам чело, тъкмо понечвам да видя дали някой не е оставил съобщения в кутията ми, когато телефонът в ръката ми иззвънява. Взирам се в него. Среднощ е. Почти никой няма този номер.

Обаждам се.

— Ало? — казвам.

Тишина. Но усещам, че там има някой. Изчакващ. Мога да доловя дишането му. После затварят. Пускам телефона на леглото, сякаш би могъл да ме ухапе. Какво значи всичко това? Затварям за миг очи. Сетне си налагам да взема отново телефона в ръка и да набера номера на Йохан. Звъня дълго, а през това време сърцето ми бие обнадеждено в гръдния кош. Пак нямам късмет. Затварям. Набирам номера на пощенската ми кутия — нищо. И понеже така и така съм се захванала, проверявам веднага и електронната си поща, нещо, което досега изобщо избягвах. Отварям входящите писма. Един бюлетин, една реклама, едно писмо от директорката ми с информация за новата учебна година и едно писмо от Мирко. Без заглавие и без „Относно“, то стърчи там и ме зяпа укорително. Излизам от пощата си. После проверявам есемесите — и намирам три непрочетени съобщения от Мириам.

Пулсът ми тутакси скача, надявам се да не е нещо с Лео, дано да не е нещо с Лео. Отварям първото — то е от 20:30 часа.

Сладурче, няма нищо лошо, но те моля да ми се обадиш! Мири.

Изтривам съобщението, отварям второто.

Сара, не мога да се свържа с теб, а сега слагам малката да спи. Исках много да ти го кажа лично. Има нещо, което трябва да видиш. Пускам ти линк. Виж коментарите. Има ги навсякъде. Под много, много статии. Всеки път, щом става дума за Филип. Това тук е само един пример. Мири.

Не разбирам нищо, изтривам и това съобщение, отварям последното. То съдържа само един линк и добавката:

Много съжалявам. Надявам се, че ти си окей. Нека да поговорим утре за това. Сигурно може да се направи нещо. Мири.

Първо решавам да оставя настрана телефона и да игнорирам цялата тази работа. На каквото и да се е натъкнала Мириам, аз със сигурност имам по-големи проблеми. Любопитството ми обаче е твърде голямо и все пак следвам линка. Стряскам се, когато виждам къде отвежда той и съзирам снимката, която се зарежда на малкия екран на смартфона ми. Непознатия. Усмихнат. С Лео на ръце. До него аз — с напълно празно изражение на лицето. Това беше вчера, на летището. Не, завчера.

„Съгражданин най-сетне се завръща у дома“ е написано над снимката. Стомахът ми се преобръща, затова си спестявам прочита на статията. Както Мириам иска, превъртам по-надолу, докато стигна до коментарите. Чета някои от тях, отначало не мога да открия нищо необичайно. После го виждам. Примигвам объркано. Този удар идва напълно неочаквано. Опозоряват ме публично. Обругават ме по най-долен начин. Наричат ме опортюнистична курва, която се е оженила за Филип Петерсен заради парите му, набързо му увесила дете на шията и в негово отсъствие изчукала половината Хамбург.

Недоумявам. Коя е тази редакция, която оставя такова нещо просто така в мрежата? Това ли имаше предвид Непознатия, когато каза, че ако не си мълча, ще изгубя всичко? Това сега началото ли е? Сега ще изгубя всичко, така ли?

Ако е вярно това, което пише Мириам (а тя защо да лъже), такива коментари има във всички онлайн издания на ежедневниците и във всички форуми. Под всички възможни статии за завръщането на Филип Петерсен. Това не е злобата на отделен заблуден човек, това е цяла кампания. Опит да ме натикат в калта.

Мислите ми се насочват към мъжа, който броди някъде из голямата ми къща. „Спокойно, Сара“, казвам си полугласно. Оклеветяването в мрежата. Възможно ли е да е бил той? Има ли смисъл в това? Мисли за обажданията, за онова дишане. Това със сигурност не е бил Непознатия, не може да е бил той. Макар че… обажданията започнаха с неговото появяване. Не мога да проумея нищо.

От няколко дни отчаяно се опитвам да се свържа с Йохан — напълно безуспешно. А в същото време този анонимен човек ми звъни постоянно, отново и отново. Това трябва да има нещо общо със случващото се! Какво става? Искат да ме сплашат ли? Или напротив? Някой иска да ме предупреди? Защо тогава не говори с мен? Страх го е, че бих могла да разпозная неговия глас?

Или нейния?

В главата ми отново се появяват коментарите от интернет.

Гневът ме обзема чак сега, със закъснение. Ами ако Лео узнае това? Съседката? Колегите ми? Учениците ми?

Вземам вазата, която стои на нощното ми шкафче, и я запращам в стената, с чувство на удовлетворение гледам как тя се пръсва на големи парчета. Отивам към гардероба, усещам острата болка в ходилото си. Мятам всичко, до което достигна, книги, възглавници, моливи. Нощната ми лампичка се строшава в стената. С рев изтръгвам от себе си своя бяс. Сетне сядам на леглото, аз съм кълбо от гняв, главоболие и объркване. Тогава най-сетне идват сълзите.

Непознатия

Седя на пода точно пред вратата на нейната спалня и я слушам как плаче.

Тя издава дълбоки, театрални хълцания. И хвърля предмети около себе си.

Съвсем не ми е ясно дали жената плаче, за да ме манипулира, надявайки се да ме спечели, или наистина е отчаяна. Възможни са и двете, обаче аз, разбира се, се надявам да е последното. Ако този момент на слабост е истински, естествено, трябва да се възползвам от него.

Сега се ядосвам двойно повече на Грим, задето ме успокояваше, че все още не бил намерил годна информация за мен.

Изведнъж ме пронизва една мисъл. Ами ако тя посегне на себе си? Все пак аз не искам това. Или поне все още не го искам. Ставам, изправям се пред вратата, вдигам ръка, за да почукам. Колебая се. Отпускам ръката си. Не. Нека жената да се поокъпе още малко в собственото си отчаяние. Тя няма да си нахлузи примката или да си среже вените. Просто не е такъв тип човек.

Ще се нареве. После ще седне, ще си секне носа, ще си бърше очите. Ще се ядосва на собствената си слабост. Ще си казва, че е силна и че може да вземе нещата в ръце. Че това тя го може най-добре — да се изправя отново. Значи ще се изправи. И тогава ще действа.

Нещата ще тръгнат към кулминация. Най-накрая.

Отдръпвам се от вратата. Ще отида да се поразтъпча малко. Ще си поема дъх.

Излизам от къщата, отивам на улицата. Кестени. Възрастен мъж разхожда овчарското си куче, две деца карат велосипеди, птици чуруликат. Каква идилия.

Правя няколко крачки. Е, чувствал съм се и по-силен, но по принцип съм наред. Имам нужда само от сън.

Трябва да издържа.

Стряскам се, когато мъжът с кучето, който междувременно се е приближил, ме заговаря.

— Госпожа Петерсен у дома ли е? — пита той.

— Моля?

За миг се обърквам, не съм предвидил въпроси на любопитни съседи.

— Госпожа Петерсен — повтаря той. — Питам дали си е у дома. Вие нали тъкмо от нейната къща излизате?

— Да — отговарям. — У дома е.

Старият ме оглежда недоверчиво.

— Аз се казвам Фаутербах, живея няколко къщи по-нататък — казва той.

Звучи враждебно.

— А вие кой сте? — добавя той.

— Аз съм Филип Петерсен — отвръщам. — Мъжът на Сара.

Старият се разсмива.

— Това обаче щях да го знам — казва той. — Него го познавам от малък.

И просто ме зарязва там, тръгва след кучето си, което вече е вдигнало крак до следващото дърво.

— Някои хора имат странен хумор — мърмори той пътьом.

Хвърлям инстинктивно поглед нагоре, към спалнята на жената. Тя не се вижда.

Връщам се в къщата.

Засядам пак пред вратата й.

35

Тук в стаята е топло, въпреки че е нощ. Усещам как по челото ми избиват ситни капки пот. Капка пот се търкулва и между гърдите ми и се стича в колана на панталона ми. Малко свеж въздух ще ми дойде добре. Отивам до прозореца, отварям го, очаквам да усетя по лицето си нощен бриз, но всичко, което ме чака отвън в нощта, е тишина, кадифен мрак и няколко неуморими прилепа. Никакъв полъх на въздуха, нищо, което би могло да донесе облекчение за прегрелия ми мозък. Бяха обявили прогноза за буря, но няма такава. Дръпвам се от прозореца и сядам пак. Би трябвало да размисля над толкова много неща, а изобщо не знам откъде да започна. „Непознатия трябва да се махне. Всичко друго е второстепенно“, мисля си. Обаждам се пак на Йохан. Един сигнал, втори, после той се обажда. Толкова съм объркана, че в първия момент не мога изобщо да реагирам.

— Ало? — повтаря той. — Сара?

— Йохан — започвам аз. — Толкова отдавна се опитвам да се свържа с теб!

— Зная — казва той. — Бях в чужбина.

Гласът му звучи хладно, както винаги. Дали все още не знае?

— Ти чу ли… — казвам аз.

— Не мога да повярвам — прекъсва ме той. — Те са го намерили. Наистина са го намерили!

О, боже! Как да му го кажа?

— През цялото време се опитвам да се свържа с теб — прошепвам.

Йохан не ме чува.

— Когато чух, отначало въобще не можах да повярвам.

— Това не е Филип — казвам.

По линията настава тишина. Буквално чувам как Йохан бърчи чело, примигва объркано, сякаш си правя някаква шега и той чака да извикам „априлска шегичка“.

— Не разбирам — казва Йохан.

— Мъжът, когото са намерили, не е Филип! — казвам.

Тишина.

Преглъщам, налагам си да се успокоя.

— Какво искаш да кажеш с това „не е Филип“? — пита той.

Търся правилните думи.

— Аз ви видях по телевизията — произнася Йохан в тишината. — Пред мен е вестник с ваша снимка.

— Йохан, погледни я внимателно. Виж този мъж. Извикай в паметта си точен спомен за Филип, как изглеждаше. Ръстът му. Фигурата му, начинът, по който се движеше. Формата на веждите. Трапчинките на бузите. Косата над челото му. Очите му. Най-вече очите му. А после виж този мъж. Не може наистина да мислиш, че това е Филип.

Ей сега ще откача. Чувствам се като в капана на някакъв кошмарен сън.

Йохан пак мълчи няколко секунди.

— Той се вижда само в профил — казва той. — Обаче…

Замлъква насред изречението.

— Разбирам объркването ти — казвам. — Опитвах се толкова често да се свържа с теб през последните дни точно защото исках да ти спестя това!

Йохан мълчи.

— Ти, естествено, вярваш, че това е Филип — добавям аз успокоително.

Йохан все така не казва нищо.

— Контекст. Причината е в контекста, във връзката.

Преглъщам, отдръпвам един кичур коса от лицето си.

— Ти си чул, че Филип се е завърнал. Може би си плакал. Във всеки случай, си се смял неудържимо. Пръстите ти са треперели. Благодарил си на Бога, макар че всъщност не си вярващ. Знам го. Знам го, защото и аз се чувствах точно така.

Йохан все още мълчи.

— А после отваряш вестника и виждаш един мъж на възрастта, на която щеше да е Филип сега, един мъж, който има приблизително ръста и телосложението на Филип и който при това много прилича на него. Естествено, ти си мислиш, че това е Филип.

Мълчание.

— Контекст — добавям аз.

— Сара, какви са тези глупости? Ако това не е Филип, кой е тогава?

— Един непознат. Мошеник.

— Ти сериозно ли? — пита той. — Какво, за бога, ще иска той от теб?

Не знам какво повече да кажа. Отварям и затварям уста като марионетка.

— Къде е Филип, тоест този мъж, къде е той сега? — пита Йохан.

Аз почти въздъхвам от облекчение.

— Не зная точно, някъде долу — казвам.

— Той е при теб в къщата? — пита Йохан.

Не казвам нищо. Кимам с глава, въпреки че той не може да ме види.

— Сара, не знам какво става с теб, обаче трябва да се стегнеш — казва Йохан.

— Да се стегна ли? — изкрещявам аз.

— Щом това не е Филип — казва той подчертано овладяно, — тогава кой е?

— Не зная — отвръщам. — Повярвай ми, и аз бих искала да знам…

— Щом това не е Филип — прекъсва ме Йохан, — какво прави този мъж посред нощ в твоята къща?

— Аз се опитах да го…

Но вече изобщо не мога да взема думата.

— Щом това не е Филип, защо властите не забелязаха това?

Мъча се да се успокоя, но по тялото ми пълзят армии от мравки.

— Не знам, но ние заедно може да го…

— Щом това не е Филип — продължава Йохан, почти ми крещи, — тогава защо не си извикала полицията?

— Ами аз исках, да! Обаче той каза, че…

— Щом този мъж не е Филип — сега гласът на Йохан отново е съвсем студен, — защо, по дяволите, държи Лео на ръце на тази снимка, която точно в този момент гледам тук?

Аз съм в недоумение. Нещата не вървят така, както си ги бях представяла.

— Остави ме да се изкажа, по дяволите — изкрещявам накрая аз в отговор. — Ако ме изслушаш поне за миг, би разбрал! Той е хитър! Той…

— А сега ме чуй добре, момиче — казва Йохан.

Вече не звучи объркано, звучи заплашително и хладно; знаех, че може да бъде такъв, но никога досега не съм била свидетел на това.

— Не зная какво става с теб, а и не искам да знам. Не искам да знам дали се чукаш с някого другиго, дали си се устроила твърде добре в положението си на тънеща в богатство вдовица, или чисто и просто ти е твърде изморително да приемеш отново мъжа си след седемгодишен плен и по изключение да се грижиш за някого другиго освен за себе си. Това не ме интересува. Но сега, да те вземат дяволите, ще се стегнеш, разбра ли ме? Помисли за детето си, да му се не види!

Той затваря телефона.

На мен ми е студено. Леденостудено.

Усещам се, че съм крачила възбудено насам-натам из стаята, сядам на леглото. Какво му става на този човек?

„Помисли за детето си, да му се не види“, каза Йохан току-що. Добре ли чух? Заплашват ме едва ли не директно, че ще ми отнемат детето? Има ли нещо общо с това кампанията, която се води онлайн срещу мен?

Какво, по дяволите, става тук?

Нямам време дори да си поема дъх, камо ли да предъвквам този разговор. Едва успявам да затворя, а мобилният ми телефон звъни отново. И пак е онзи скрит номер.

Звъни ли, звъни. Сетне млъква. После отново звъни. Изведнъж всичко ми идва в повече. Жестокостта на Непознатия, объркването на Лео, злобата на Констанца, заплахите, страхът, лъжите, моите кошмарни сънища, кръвта по ръцете ми, тази ужасяваща нощ, цялата проклета бъркотия. Лягам на леглото, свивам се на кълбо и давам воля на сълзите, а в същото време телефонът звъни и звъни и звъни. После изведнъж става съвсем тихо, мозъкът ми отново заработва. Най-сетне виждам всичко ясно.

И сякаш пред очите ми пада завеса.

Йохан.

Фактът, че изведнъж стана невъзможно да се свързвам с него.

Финансовите затруднения на неговата фирма.

Многократните му опити да се докопа чрез мен до богатството на Филип, да обяви Филип за мъртъв — макар че за това е твърде рано.

Йохан.

От самото начало е бил Йохан.

С помощта на измамника той се опитва по някакъв начин, който все още не разбирам, да си присвои милионите на Филип. Непознатия не го мами. Йохан много добре знае, че това не е Филип. По дяволите! Непознатия дори сам предложи Йохан, когато пред Барбара Петри говорехме за това, да намерим някого, който познава Филип. Защо иначе да го прави, ако не е знаел със сигурност, че Йохан е на негова страна? Това обяснява и обезпокоителния въпрос откъде Непознатия има цялата тази информация за Филип и за моето минало и нашия общ живот. Или съм несправедлива към Йохан? Да не би той да иска на всяка цена да повярва, че Филип се е завърнал? Все пак все още не се е сблъсквал лично с Непознатия… Някой прекъсва размишленията ми — чувам тихо изпукване пред вратата ми.

Прокашлям се, преглъщам буцата в гърлото си. И едва когато съм сигурна, че в гласа ми няма да има следи нито от страх, нито от сълзи, казвам високо: „Знам, че сте там“.

Не се случва нищо. Вече си мисля, че съм се заблудила, но точно тогава виждам как бравата мърда. Миг след това Непознатия е в спалнята ми.

— Какво искате? — питам.

— Да те нагледам. Да видя дали си наред.

Така ми писна от игричките му.

— Никой не може да ни чуе — заявявам. — Можете да престанете с глупостите.

Непознатия отваря уста, после я затваря.

Усмихва се примирително. Улавям се, че търся на лицето му трапчинки. Извръщам поглед.

— Вие трябва да сте познавали добре мъжа ми — казвам. — Щом ви е разказал толкова много за нас.

Той не отговаря.

— Или имате цялата тази информация от другиго?

Той не отговаря.

— Къде е мъжът ми?

Чувам дъха му. Чувам тиктакането на стенния часовник. Непознатия упорито мълчи.

— Сега ви давам последен шанс да ми кажете това, което искам да знам — казвам. — После слизам долу и викам полицията, за да подам официално жалба.

Непознатия не помръдва, може би смята и това за блъф.

— Не исках да вдигам шумотевица. Най-вече заради сина ми. Казах му, че баща му си идва у дома, и не зная как да му обясня, че мъжът, когото цял свят смята за негов баща, не е баща му. Но трябваше отдавна да повикам полицията.

Преглъщам сухо.

— Какво искате? — питам.

Той мълчи.

Броя бавно наум до десет. После скачам, насочвам се към вратата. Свивам се стреснато, когато Непознатия ме сграбчва за ръката. Той ме просва обратно на леглото, стиска ме здраво за раменете, приближава лицето си съвсем близо до моето. За някакъв кратък щур миг ми се струва, че ще се опита да ме целуне. Той прокарва бързо език по устните си. Очите му се присвиват, лицето му се доближава още повече. Едва издържам погледа му, той е съвсем близо, в стаята е съвсем тихо.

— Нито дума — казва той.

Почти го прошепва. Лицето му е толкова близо, усещам топлината на дъха му по кожата си.

— Ако изтървеш дори една-едничка дума за това тук, ще те довърша.

Гледа ме настойчиво още няколко секунди, сетне пуска раменете ми, изправя се.

— Разбра ли?

Аз примигвам.

— Разбра ли?

Не казвам нищо. Заплахите му вече не ме плашат.

— Вие не сте моят мъж.

— He. He съм — казва той. — Слава богу, не съм. Този нещастен идиот.

Той изплюва думите срещу мен.

— Е, и? Повярвай ми, знам повече от достатъчно за теб, повече отколкото можеш да си представиш. Не ме поставяй на изпитание.

Усещам, че устата ми зее отворена.

Най-сетне маската падна.

Непознатия

Това ми се изплъзна неволно от устата. Грешка.

А всъщност исках друго. Тя не преставаше да хлипа и исках само да се уверя, че няма да посегне на себе си.

Извръщам се. Тъпата болка в главата ми се е завърнала, ту набъбва, ту отпуска. Това е добре, казвам си. Болката е нещо добро. Болката те държи буден. Болката ти показва, че си все още жив. Как казваше един тип в лагера? Болката е просто слабост, която напуска тялото.

Погледът ми пада през прозореца върху градината и съседните къщи. Лятна нощ в Хамбург. През открехнатия прозорец отнякъде долита тиха смесица от гласове. Там някъде отвън има летни купони със скара, хора седят по терасите и се наслаждават на прохладната вечер. Всичко това ми изглежда напълно сюрреалистично, в моя живот няма летни купони, няма бира с приятели след работа. Там, откъдето идвам, нямаше такива неща. Аз не познавам нормалност. Поне не мога да си спомня за нещо подобно.

В моя живот има само това тук.

„Ами ако сега изляза просто така навън, тръгна към шумовете — мисля си. — Ако просто оставя жената да седи тук? Има ли наистина значение дали тя ще повика полицията или не? Има ли изобщо нещо някакво значение?“

Прокарвам ръка по лицето си. Не. Познавам тези мисли, често са ме налазвали. Не е лошо да ги имаш. Мислите са само импулси, които нервните окончания си изпращат. Мислите не са проблем. В проблем се превръщат, ако човек им отстъпи.

Стягам се. Не мога да си позволя да бъда уморен, не мога да си позволя да мисля за болките си. Това тук все още не е минало, тъкмо напротив. Аз направих грешка. Оставих се да избухна. Но нищо още не е загубено. Ще се насоча пак към жената. Това тук е шахматна игра, но такава, в която аз никога нямам повече от няколко секунди време, за да обмисля следващия си ход. А тя е напълно непредвидим опасен играч. Трудно е да се каже дали ще продължи да се впечатлява от моите заплахи. Но трябваше да я спра. В никакъв случай не бива да ходи в полицията. А аз не обичам да прибягвам до насилие, ако не се налага непременно.

36

Ужас, страх, облекчение — всички емоции адски се сгъстиха. Най-сетне той си призна. Поне това. Вече бях на път да загубя разума си. Напрежението, което пада от плещите ми, е толкова голямо, че едва не избухвам отново в сълзи.

Непознатия ме остави в спалнята ми. В ушите ми все още кънти трясъкът, с който вратата се захлопна след него.

Устата ми е съвсем пресъхнала, вие ми се свят, спешно трябва да пия нещо. Хвърлям поглед през прозореца. Навън е тъмно, сигурно е късно, късна вечер, нощ. Отварям вратата, тръгвам по коридора и тъкмо понечвам да сложа крак върху първото стъпало, за да се спусна по стълбата и да си взема чаша вода от кухнята, когато до ушите ми долита гласът на Непознатия. Да не би да има някого при него? Гласът му звучи много приглушено, не само защото идва от много далече, а и защото той го е понижил. Промъквам се безшумно по стълбите надолу. Гласът идва откъм хола. Приближавам се предпазливо, внимавам да не предизвикам никакъв звук. Вратата на хола е притворена. Една дъска от пода прискърцва, докато пристъпвам към вратата, стряска ме, затаявам дъх. Дали ме е чул? После обаче чувам отново гласа на Непознатия, сетне тишина. Той говори по телефона! Заслушвам се. Отначало не чувам нищо. Вече се боя, че ме е усетил и е прекъснал разговора, но в този миг гласът му прозвучава отново.

— Не мисля така, не.

Пауза.

— Не вярвам, че тя ще отиде в полицията.

Пауза.

Аз преглъщам.

— Не зная!

Примка стяга гърлото ми.

— Трудно мога да преценя това, наистина.

Пауза.

— Ако тя отиде в полицията, ще навреди най-много на самата себе си…

Косата на тила ми се изправя, кожата по цялото ми тяло настръхва.

— Не вярвам, че ще се наложи да…

Пауза.

— Аз няма да…

Тишина.

— Вие какво си мислите, с кого говорите? Аз не правя такива неща!

Пауза.

— Забравете го. Няма да направя такова нещо! — казва той.

Пауза.

— Никакво насилие, такава беше уговорката!

Пауза.

— Ще поговоря разумно с нея.

Пауза.

— Един опит си струва, нали?

Пауза.

— Обещайте ми, че ако успея, Сара и синът й ще излязат невредими от тази работа.

Пауза.

— Обещавате ли?

Пауза.

— Добре. Добре, благодаря. Да. Чао-чао.

Чувам как поставя слушалката обратно в гнездото.

Не толкова съдържанието на думите му е това, което кара студена пот да избива от всички пори по тялото ми. Причината е в тона му. Звучи другояче, сякаш говори с мен. Непознатия звучи гневно и изтощено, да, изтощено също. Обаче има и още нещо, усещам го съвсем отчетливо и то ме обърква повече от всичко друго.

Непознатия го е страх.

Колкото може по-бързо и тихо се отдалечавам от вратата. Промъквам се нагоре по стълбите, отивам в спалнята си, затварям вратата. Сядам на леглото. Трябва да размисля, но не стигам до това, отново чувам крачки.

Непознатия чука, влиза почти в същия миг. Стои там с увиснали рамене, без да ме поглежда. Мълчи дълго, сякаш търси думи. После се извръща към мен, поглежда ме в лицето.

— Добре. Слушайте — казва накрая той. — Вие се заблуждавате, като мислите, че аз съм ваш враг.

Това е толкова абсурдно, че едва не ме напушва смях.

— Преди малко ме заплашихте за пореден път — отбелязвам аз. — Ако не сте мой враг, какъв сте тогава?

Той не отговаря.

— Вие сте измамник! — избухвам. — Промъкнахте се в къщата ми, заплашвахте ме. Какъв сте тогава? — повтарям аз.

— Не съм си избирал аз тази роля.

— Мислите ли, че това прави нещата по-добри? — питам, но не изчаквам отговор.

Решавам да изтегля жокера си.

— Знам, че работите заедно с Йохан Кербер — казвам.

Отведнъж привличам цялото му внимание. Тъмните му очи ме гледат съсредоточено и будно.

— Парите, които ви е обещал, можете да получите и от мен!

За миг в стаята пак настъпва пълна тишина.

После Непознатия тръсва уморено глава.

— Не е толкова просто.

Припомням си тона на разговора, който току-що подслушах, страха в гласа му.

— Защо не?

Той не отговаря.

— Казахте, че не вие сте си избрали тази роля. Готова съм да ви помогна.

Той се разсмива.

— Вие искате да ми помогнете?

— Искам да си отидете — казвам — И съм готова да платя за това. Не блъфирам.

— Въпросът не е в това.

— А в какво? — питам.

Той се колебае. Нервите ми вибрират от напрежение.

— Може ли да ви дам един съвет? — казва накрая той.

— Какъв?

— Имайте търпение.

Едва сега забелязвам, че е престанал да ми говори на „ти“.

— Тази призрачна история тук скоро ще приключи — добавя той.

— За какво говорите?

Той сяда.

— Още само два дни — отговаря Непознатия, без да ме поглежда. — Два дни. И ще се отървете от мен. Два дни и всичко ще се оправи. За вас. И за сина ви. Ако се държите спокойно.

Аз се вглеждам в лицето му… и напук на всякакъв разум, ме обзема чувството, че той ми казва истината.

— Искам да зная какво се е случило с мъжа ми — казвам.

— Ще научите всичко. Дайте ми два дни.

Не разбирам какво става тук. Не проумявам нито защо Непознатия изведнъж ми съдейства, нито защо този срок от два дни е толкова важен. Защо да му имам доверие? Искам да му вярвам, надеждата проблясва червена, сладка и изкусителна като райската ябълка. А какво ще стане, ако се спра за два дни, а после той изведнъж изчезне, а заедно с него и всичко, което той знае за Филип?

— Повярвайте ми — казва той. — Не искам да ви навредя. Аз също съм само един мъж, който прави най-доброто за своето семейство.

Наблюдавам профила му, отново е извърнал поглед, не мога да кажа дали лъже.

— Какво ще стане след два дни? — питам.

Той не отговаря. Сещам за онзи мъж, когото видях в града.

— Филип жив ли е? — питам.

Той не отговаря.

— Мъжът ми жив ли е?

Мълчание.

— Моля ви — проплаквам аз. — Само това.

— Два дни — казва Непознатия. — Само два дни. Дайте ми тези два дни, после ще получите информацията, която искате.

Той извръща глава, поглежда ме.

— Обещавам ви — казва.

Опитвам се да преглътна това.

— Вярвам ви — казвам.

Не съм сигурна дали е вярно. Двамата мълчим няколко секунди.

— Два дни? — питам.

Непознатия кима с глава. Аз обмислям за кратко, сетне вземам решение.

— Ако ще трябва да прекарам още два дни под един покрив с мъж, когото дори не познавам и който се представя за мой съпруг, тогава бихте могъл поне да ми кажете как се казвате.

В стаята отново става тихо, само стенният часовник издава, че светът продължава да се върти. Аз вече съм на границата да повярвам, че Непознатия няма да ми отговори, но тогава той се прокашля. Когато заговаря, звучи за първи път искрено.

— Винсънт — казва тихо. — Аз съм Винсънт.

Непознатия

В стаята се възцарява тишина. Жената се взира в коленете си.

„Правилно беше — мисля си, — правилно беше“.

Когато я погледнах в лицето и прочетох изтощението й, ми стана ясно, че е време да сменя тактиката. „Надежда — помислих си, — ако мога да я подмамя с нещо сега, то е надежда.“ Реших да опитам нещо ново. Никакви провокации повече. Вместо това — успокояване.

След телефонния разговор с Грим ми стана ясно: спешно трябва да спечеля време. В никакъв случай не ми трябва сега жената да изпадне в паника и да избяга. Тогава никога повече няма да се добера до нея. Още два дни. Няма да навреди, ако ситуацията малко се поразхлаби.

Мисля си за разговора с Грим.

Ядосах се, като забелязах колко силно трепереха ръцете ми, когато му зададох най-спешния си въпрос:

— Тя ли е била или не?

— Не мога да ви кажа със сигурност, обаче…

— Кога мога да разчитам на отговор? — прекъснах го аз. — На категоричен отговор?

Грим мълчеше.

— Дайте ми два дни — каза накрая той.

— Два дни ли? А аз как да удържа положението тук още два дни?

— Не знам какво друго да ви кажа — отвърна той.

Точно тогава чух внезапно жената зад вратата. Веднага ми стана ясно, че ще е грешка да прекъсвам рязко разговора, така я алармирах. Реших да се възползвам от шанса и малко да импровизирам.

— Не вярвам, че тя ще отиде в полицията — казах високо и отчетливо.

— Не разбирам — отвърна Грим.

— Не знам — казах.

Грим мълчеше объркано.

— Трудно мога да преценя това, наистина — импровизирах аз.

— Какво можете да прецените трудно? — попита Грим.

— Ако тя отиде в полицията, ще навреди най-много на самата себе си… — казах.

Почти бях сигурен, че жената все още подслушва.

— Разбирам — обади се Грим, който най-сетне се беше досетил. — В момента не можете да говорите.

— Не вярвам, че ще се наложи да… — казах.

— Е, добре. Ние и без това изяснихме всичко — отвърна Грим.

— Аз няма да… — казах аз.

— Дочуване — отговори Грим.

— Вие какво си мислите, с кого говорите? Аз не правя такива неща! — казах високо.

Чу се щракване. Отсреща бяха затворили телефона.

— Забравете го. Няма да направя такова нещо! — казах аз.

Сигнал „свободно“ отсреща.

— Никакво насилие, такава беше уговорката!

Придадох на гласа си нотка на морално възмущение, направих пауза за реплика на моя въображаем събеседник.

— Ще поговоря разумно с нея.

Пауза.

— Един опит си струва, нали?

Пауза.

— Обещайте ми, че ако успея, Сара и синът и ще излязат невредими от тази работа.

Питах се дали пък не сгъстявам много боите. Все едно.

— Обещавате ли?

Пауза.

— Добре. Добре, благодаря. Да. Чао-чао.

Затворих. Сетих се за едно от моите любими изречения от любимата ми книга, която е най-отгоре в сака ми: „Шансовете се умножават, когато ги грабнеш“. Колко безобидна може да изглежда жената. Аз обаче не изпитвам състрадание към нея. Не съм толкова глупав. Тя може да си пролива крокодилски сълзи, колкото си иска. Аз зная, че никога не бива да се обръщам с гръб към нея. Познавам я. Може би по-добре, отколкото се познава тя самата.

След два дни ще зная всичко. И ако се окаже истина това, което подозирам, тогава, мисля, Бог да й е на помощ.

Няма да позволя обаче на нито една моя мисъл да проникне навън. Просто седя тук, гледам жената и се надявам, че тя ще го преглътне. В противен случай ми остава само ескалацията.

37

Аз го гледам дълго и изпитателно. Той наистина успя да ме надвие. Винсънт, значи. Сещам се пак за надписа в книгата, на който се натъкнах, когато ровех из вещите на Непознатия.

Дали наистина се казва Винсънт или не, обаче е все едно. Фактът е, че той явно е твърдо решен да ме накара да държа устата си затворена още два дни. И не е готов да ме фрасне по главата заради това и цялата в кръв, да ме захвърли някъде, където ще ме намерят едва когато той отдавна е изчезнал… или пък изобщо няма да ме намерят. Странно, но това прозрение не ме успокоява ни най-малко. Мозъкът ми се върти само около един въпрос. Какво ще стане след два дни?

— Два дни — повтаря той. — Окей?

Аз не отговарям.

— Окей?

Аз кимам и отвръщам:

— Добре.

Сбърчвам чело, когато изведнъж от долния етаж се дочува телефонен звън. Въпреки телефонния тормоз от последните дни веднага мисля за Лео — да не би да му се е случило нещо, рани, които трябва да се шият, счупени кости, всевъзможни катастрофи. Скачам, зарязвам Непознатия там, новата информация ми тежи несмилаема в стомаха, втурвам се към телефона, чувам, че Непознатия ме следва, вдигам слушалката.

— Ало? — казвам.

Чувам дишане.

— Ало? — повтарям.

Нищо повече.

— Кой се обажда? — питам.

В слушалката се чува щракване, онзи отсреща е затворил.

— Кой беше? — пита Непознатия, пита Винсънт.

— Грешка — казвам.

В този миг телефонът отново иззвънява. И пак непознат номер. Вдигам припряно слушалката.

— Ало? — казвам.

Отсреща е пак това дишане, пак ми затварят. Пъхам гневно телефона в гнездото за зареждане. Да не би Непознатия пак да си играе игрички с мен?

Той ме поглежда недоумяващо. Аз само свивам рамене.

— Опитайте се да поспите малко — казва „Винсънт“. — И утре е ден.

Филип мразеше такива изтъркани изрази, винаги ми се присмиваше, когато ги употребявах. Бързата работа — срам за майстора. Щом се дразнят, значи се обичат. Спокойствието значи сила. И утре е ден.

— Изглеждате бледа — казва измамникът. — Искате ли нещо? Чаша вода? Един чай?

Аз се насилвам да не се изсмея на това, че Винсънт или както там се казва той, ми предлага да ми свари чай. Но пък се радвам на възможността да се отърва от него.

— Един чай — казвам и се тръшвам на кушетката, гледам подире му как изчезва към кухнята.

Откакто влезе в живота ми, си блъскам главата над въпроса какво е намислил. Не мога повече. Колко нощи не съм спала, три? Четири?

Трябва поне да хапна нещо, кога ядох за последен път, след като вчера по време на посещението на Барбара Петри повърнах остатъците от закуската си? Това всъщност вчера ли беше? Или онзи ден?

Все едно, не това е важното. Съсредоточи се. Важното е ще приемеш ли играта на Винсънт и ще се довериш ли на това, че след два дни кошмарът ще свърши? Или ще повикаш полицията?

Първият вариант е доста примамлив, казвам си аз.

Решавай, Сара. Довери му се или викай полицията. Но ако искаш да викаш полицията, направи го сега.

Ставам, вземам телефона от гнездото, колебая се. После набирам номера на Мириам. Все някого трябва да посветя, все с някого трябва да поговоря.

— Какво правиш? — пита Непознатия.

Не го бях чула, че се връща. Той мигом се досеща каква е работата, хвърля се върху мен, опитва се да изтръгне телефона, аз отскачам встрани, той не ме улучва, ала аз се спъвам, не падам, но телефонът се изплъзва от ръката ми, приземява се безшумно на килима. Навеждаме се едновременно, но той е малко по-бърз от мен, грабва телефона.

— Какво правиш, Сара? — изревава.

За втори път крещи така силно. Звучи отчаяно, може би дори лудо.

— Какво искаш да разкажеш на полицията? Че мъжът ти има двойник? Или зъл брат близнак? Я се чуй! Я се погледни, ти си напълно откачена! Кой ще ти повярва?

Той е извън себе си, при всяко негово изречение по моето лице хвърчат слюнки, аз съм в състояние само да стоя и да го гледам, чувството е като че гледам съвсем отблизо в раззиналата се паст на ревящ див хищник, влажно-топла чернилка.

— Я си помисли как се държа през последните дни! Ти всъщност наясно ли си, че ходиш наоколо като луда? Тичаш нощем, крещейки, по улицата. Разправяш на служители от Външно министерство някаква глупост за някакъв измамник! А после имаш наглостта да въвличаш в цялата твоя безумица и една нещастна, объркана старица. Ти си напълно извън контрол! Може би аз трябва да повикам полицията! Откъде да знам дали в един момент няма да се промъкнеш в кухнята и да вземеш голям нож? А? Да, може би аз трябва да се обадя. Да поискам да те въдворят!

За миг пред очите ми причернява от гняв. Най-накрая той го каза, най-накрая го призна. Това е целта. През цялото време това е била целта. Да ме въдвори. Отново посягам към телефона, опитвам се да го издърпам от ръката на Непознатия. Започва борба, аз се докопвам до телефона, но той не го пуска, стиска го твърде силно. Отказвам се, пускам го, политам назад.

— Наистина ли мислиш, че можеш да се отървеш от мен? — изхриптява Непознатия. — Че можеш да ме прогониш? А?

Не му отговарям, като парализирана съм.

— Ти си откачена! — изстрелва в лицето ми.

Млъква за миг, поема си дъх.

— Кой ще ти повярва, Сара? — пита после той.

По-скоро е констатация, отколкото въпрос.

И после още веднъж, ехидно:

— Кой ще ти повярва?

Лицето му е червено от гняв.

— И ще ти кажа нещо — продължава. — Маскарадът ти няма да мине пред мен. Ще си платиш за това, което си направила.

Непознатия се обръща, за да си тръгне, аз гледам сащисана подир него… сетне той отведнъж спира. Завърта се още веднъж към мен, сякаш в забавен кадър, така ми се струва. Нещо в лицето му се е променило, бесът е изчезнал, сега изглежда съвсем спокоен, гневната бръчка вече не разделя челото му, устата му не е разкривена от омраза, лицето му е като гладката повърхност на езеро при пълно безветрие, която не издава какви течения и ями дебнат отдолу. Едва успявам да издържа погледа му, имам чувството, че ме проверява.

Той стои дълго там.

— Какво е най-лошото нещо, което някога си извършила? — пита накрая.

И изведнъж светът спира да се върти.

Изведнъж се появява нещо. Голямо и тежко и мрачно.

Разпознавам само схеми в мрака, като силует на кула, която изниква ненадейно от нищото, сякаш се олющва от тъмнината. Да, там има нещо.

Вратата от моите кошмарни сънища, тя се отваря. Фарове в мрака.

Нощни пеперуди по предното стъкло.

Кръв.

Тропотът.

Филип и аз и тропотът.

Това проклето трополене.

Рухвам на пода.

Гласът на Непознатия е ехо в главата ми.

Какво е най-лошото, което някога си извършила, най-лошото, което някога си извършила, най-лошото, което някога си извършила, извършила, извършила?

И аз си спомням.

38

Отначало има само откъслеци, несвързани картини.

Непознатия се взира още няколко секунди в лицето ми, сетне безмълвно се обръща и тръгва по стълбите нагоре. Чувам как се хлопва врата. Все едно ми е. Все едно ми е. Изведнъж осъзнавам, че трябва да се изправя срещу миналото, ако искам да оцелея в настоящето.

Прокарвам длан над очите си, опитвам се да насоча погледа си навътре, но спомените ми се изплъзват отново и отново.

Вниманието ми привлича някакво тихо шумолене на хартия. Не мога веднага да разбера откъде идва, ала после виждам голямата нощна пеперуда, която пърха с черните си криле по стената. Спомням си как веднъж Филип хвана една нощна пеперуда, взе я с голи ръце и я пусна през прозореца навън в мрака, спомням си и как веднъж пътувахме в нощта, а по предното ми стъкло с отвратителен пукащ звук се размазваха всякакви нощни твари, пеперуди, молци и кой знае още какво. Спомням си. И миналото и настоящето се докосват плахо като млади влюбени.

И скоро парченцата се сглобяват в едно цяло. Отначало треперливо, почти неохотно, сякаш паметта ми иска да ми спести нещо.

Но после всички части се наместват.

Асфалт.

Тъмнина.

Ние.

Кръв.

Усещането е, сякаш се разчупи проклятие. Картините, които ме измъчваха през изминалите нощи, са преодолели бариерата между съня и реалността и сега ме спохождат дори когато съм будна. Невъзможно е да ги изтласкам, да ги изтрия, те се залепват за мен, обвиват ме като пашкул на пеперуда.

Затварям очи.

Пред мен е нощна улица.

Улицата лъщи черна като лакрица.

Познавам това място. Не съм сама тук, Филип е до мен.

Около нас е тъма. Гора.

Аз се боя от горите, винаги ме е било страх от тях. От тишината им. Тя ми напомня за тишината малко преди мига, в който се случва нещо лошо. Колко са стари, колко странни, в края на краищата. Непроницаеми, непроходими. Не мога да си представя нещо по-страховито от това, да преминавам през нощни гори. Кой знае какво се крие в тях. Какво ще изръмжи ненадейно в ухото ти.

Натискам газта докрай, колата лети през мрака. Конусът светлина облизва края на гората, гъст храсталак, стволове на дървета, от време на време чифт светещи очи, поне така ми се струва. Всеки път, когато в млечната светлина на фаровете се появи завой, съм принудена да натискам рязко спирачката, за да не излетим от завоя. Филип протестира срещу шофирането ми, аз не му обръщам внимание. Ако не трябваше непременно да налага своята воля, сега щяхме да сме си у дома, при нашия син, а не в тази гора, чиято враждебност усещам почти физически.

Ние сме на път към дома, връщаме се от къщата край езерото, която някога е принадлежала на родителите на Филип, а сега е наша. Една романтична вечер, само ние двамата. За първи път след раждането на Лео го оставяме през нощта сам с детегледачката. Идеята е на Филип. Не е моя.

Вечерта не вървеше добре. Кръжахме един около друг като звезди, които не могат да се съберат. В един момент Филип се опита да ме целуне, аз се извърнах. Той каза, че за последно сме се целували преди повече от сто дни, по-точно сто и пет. Аз потиснах импулса си да се присмея на манията му постоянно да брои дните, вместо това казах, че целувките не означават нищо и че са само биохимични процеси, протичащи в нас. Човек инстинктивно проучва партньора си относно генетичната му съвместимост, нищо повече. Филип ме гледаше безмълвно, сетне отвори втората бутилка вино.

И двамата бяхме вече доста пийнали, когато се обади детегледачката. Лео имал температура, не спирал да плаче, какво да прави?

Ние веднага се качваме в колата.

И естествено, се скарваме. Както винаги от първото ми помятане насам, когато Филип ме обвини, че не съм се щадила достатъчно, моя била вината, че бебето е мъртво. Съвсем очевидно е, че Констанца му е внушила това. Никога няма да забравя момента, в който той изстреля това срещу мен. Как се прощава подобно нещо?

Казвам, че изобщо не биваше да оставяме Лео сам. Аз и без това не го исках. Тази тъпа любовна среща, нашата „нощна среща“, както я нарече Филип. Такава простотия. Сякаш някога ми е било забавно в тази еснафска къща на езерото, където нощем духовете на озлобените родители на Филип се носят над леглото ни, а денем, ухилени, наблюдават кавгите ни. Около нас е гората с хилядите си очи. Филип казва, че преди винаги съм се наслаждавала на времето край езерото. Аз казвам, че това не е вярно и че може би тогава съм се преструвала, но къщата на езерото винаги ми е била противна, така както ми е противна и градската къща, този проклет северняшки хлад, този студ, който вече направо не мога да изтръгна от костите си, това проклето бежово, което крещи отвсякъде срещу мен, този проклет сметановобял кошмар, който Констанца е създавала през всичките тези години, докато е живяла там, и в който сега живея аз.

И Филип казва, че вече не може да ме познае, вече не съм жената, за която се е оженил. И аз за момент се поглеждам отстрани — как крещя и ругая, как удрям с длан волана, тъй побесняла, тъй нещастна. И си мисля: сама не се познавам вече. Теб, мен, а двама ни — съвсем не познавам.

Мълчим известно време. Пускам радиото. Филип го гаси, преди да успея да разпозная песента, която излъчват. Не казвам нищо. Мислите ми пак се връщат при Лео. Съвсем механично намалявам скоростта. Естествено, искам да стигна колкото се може по-бързо при него, но тъкмо заради това трябва да карам по-предпазливо. В колата е тихо. Мирише на мокра пръст, вероятно сме я внесли в купето с обувките си. Аз дишам, успокоявам се. Тихо е, чува се само шушненето на асфалта под гумите.

Бебетата често вдигат температура, казва след известно време Филип, утре Лео сигурно ще си е пак съвсем добре. Аз сумтя. Сякаш и сама не знам всичко това.

Казвам му, че след този стрес утре в никакъв случай няма да отида с него на рождения ден на майка му и че и без това първо трябва да видим как е Лео. А той отговаря, че и без това съвсем не разчитал на мен, че винаги съм си намирала възможност да се скатая от семейните си задължения.

Вече не помня какво отвърнах, зная само, че Филип произнесе едно фатално изречение, което позволи на нещата да излязат извън контрол.

— Понякога си мисля, че майка ми беше права.

Помня как бордюрът се разми пред очите ми, как полезрението ми ставаше все по-тясно, докато накрая можех да виждам само това, което бе директно пред мен. Гневът в главата ми експлодира. Погледнах Филип, самонадеяното му лице, изревах нещо, Филип изрева в отговор, а сетне извика: „Гледай напред, мамка му!“, и имаше някакво странно тропане, и аз инстинктивно ударих спирачки, спрях рязко, през колата премина някакъв тласък, а после отведнъж стана много, много тихо.

„Прегазих нещо“, помислих си аз. Хвърлих поглед към Филип, който ме гледаше с ококорени от ужас очи.

— Това сърна ли беше? — попитах.

— Не знам. Не гледах пътя.

Преглътнах мъчително. Погледнах в огледалото назад. Не можах да различа нищо. Слязох. Чух, че Филип ме последва. Заобиколих колата и тогава го видях. В червената светлина на задните фарове.

Човек. Мъж? Жена? Не знаех. Но веднага разбрах, че човекът беше мъртъв.

Изплувам от спомена.

Отварям уста да си поема въздух.

Недоумяваща.

Ужасът от моите кошмарни сънища, това съм аз.

Как съм могла да го забравя?

Как съм могла да го забравя?

Що за човек съм само, как съм могла да изключа напълно такова нещо?

Какво е най-лошото нещо, което някога си извършила? Това.

Свивам се на кълбо на кухненския под като ранено животно, което с последни сили се е примъкнало до леговището си.

Аз прегазих човек.

Аз убих човек. Тропотът.

Шокът.

Кръвта по ръцете ми.

Спомням си.

39

Нямам представа колко дълго лежа тук.

Не успявам да стана. Споменът тежи твърде много. Всичко отново е тук, всичко. Не само тази нощ, а след нея. Вината, болката. Няколко седмици след тази нощ в гората, които изживявам, сякаш са увити в памук, и които и сега ми се явяват странно размазани, само един момент е с резки очертания.

Филип и аз в кухнята, седим един срещу друг, Лео спи, Филип пие вино, аз плача в чашата си.

Филип казва: „Постоянно ревеш, спри да ревеш постоянно“.

Аз не казвам нищо. Мълчим един срещу друг, пием.

Сетне Филип казва:

— Спомняш ли си нощта преди нашата сватба? Ти ме попита какво е най-лошото нещо, което някога съм извършил. Понеже искаше да знаеш за кого се жениш. Помниш ли?

Аз кимам.

— Нямах отговор — казва Филип. — Помниш ли?

Допива чашата си до дъно.

— Днес щях да имам — добавя той.

От моята брадичка капва още една капка в чашата ми с бяло вино.

От тогава насетне не проливам нито една сълза.

Жената, която ден след ден ходи в училище и разказва на тийнейджърите за английската граматика и немската белетристика, прави кросове по съседните улици, помага в лагера за бежанци и пазарува за възрастната си съседка, жената, която е самотна майка и се грижи трогателно за своя син, подрежда и урежда всичко тъй възхитително, макар да е имала толкова лош късмет в живота, тази жена е убийца.

Майката на Лео е убийца.

Оглеждам се в кухнята и ми се струва, че виждам всичко за първи път. Сякаш изведнъж съм в състояние да различа истинската същност на нещата. Всичко тук в къщата има душа — това веднага ми става ясно. Тази къща вижда, чува и усеща всичко, запаметява любов и гняв, спорове и помирение, тя е като гъба. Сбърчвам чело. Кутията за сандвичи на Лео винаги ли е била толкова тъмносиня? Босилекът на перваза винаги ли е миришел толкова силно? Светлината от лампата в кухнята винаги ли е била толкова ярка? Разстоянието между хладилника и масата не беше ли по-голямо? Не много, но определено по-голямо? Примигвам. Затварям очи, отварям ги, обаче странното чувство остава. Изгубила съм естествеността на нещата.

Нещо се е изкривило.

Погледът ми отново попада върху нощната пеперуда, която сега спокойно седи на бялата стена, едно оживяло мастилено петно от психотеста на Роршах.

„Петно от кръв — мисля си, — формата на петно от кръв.“

Стряскам се, чувам стъпки.

„Това ли е — питам се, — заради това ли ме измъчва Непознатия? Заради онази проклета нощ?“

Откъде може да го знае той? Да не би да са ни наблюдавали, нас с Филип? Да не би да сме изгубили нещо на местопрестъплението, което да ни е издало? Прав ли беше Филип? Не бях права аз, като го нарекох параноик, смешник, слабак?

Секунди по-късно Непознатия отново се изправя пред мен. Гледа ме от горе надолу, вижда как лежа на пода разревана, тръска глава, сякаш е съзрял нещо, което в еднаква степен го погнусява и възхищава.

— Самосъжаление? — пита той иронично накрая. — Колко сладко!

После се разсмива.

Аз се изправям, не съм в състояние за нищо повече.

— Знаеш ли — казва той, — не изпитвам ни най-малко съчувствие към теб. Този, за когото наистина ми е жал, е синът ти.

Аз избърсвам сълзите от лицето си.

— Как беше… на колко години е Лео? — пита той.

Прави се, че мисли.

— На осем, нали? Правилно. Осем. На тази възраст децата разбират някои неща. Ти как смяташ, колко време ще му е нужно, за да открие що за човек е майка му?

Взира се в мен, сякаш сериозно очаква да му отговоря. Сетне свива рамене.

Усмихва ми се. Леденостудено.

После се извръща от мен и най-спокойно си налива чаша вода.

„Той е прав“, мисля си аз.

Горкият Лео. Но той не бива никога да го узнае.

Той има само мен, никого другиго.

Вдигам поглед.

Непознатия стои извърнат от мен, тениската му леко се е смъкнала и виждам рязко очертания ръб между загорялата кожа на тила му и по-светлата надолу. Как ми е обърнал гръб. Напълно отпуснат и спокоен. Знае, че ме държи в ръцете си. Знаел го е още от самото начало.

Обръщам се и излизам от кухнята, качвам се по стълбите нагоре, тялото ми се движи от само себе си, без мое участие. Вътре в мен има място само за една мисъл: Лео никога не бива да узнае. Отварям вратата на спалнята ми, отивам до гардероба, отварям го. Трябва да се надигна на пръсти, за да достигна най-горния рафт, където скрих кутията. Избутвам настрана фланелките, опипвам вляво, опипвам вдясно — само текстил и дървеният гръб на шкафа.

Пистолета го няма.

Страхът ме връхлита като треска. Затварям за миг очи. После изваждам една подир друга купчините бельо. И едва не прихвам от облекчение. Все още е тук, кутията, естествено, че е тук, просто съм я скрила твърде добре, това е всичко. Отварям я, оглеждам оръжието, насилвам се да го взема в ръка. Правя го. Пъхвам пистолета в колана на панталона си. Отварям вратата на моята спалня, излизам в коридора и тръгвам да търся Непознатия. Никакъв страх повече, никакви сълзи. Сериозност.

Стоя в подножието на стълбите. Оръжието е запасано в дънките ми. По челото ми се стича капка пот, дрехите ми са полепнали по мен, а въпреки това в костите ми има една студенина, от която просто не мога да се отърва, независимо как се опитвам да се стопля. През някой от отворените прозорци на горния етаж долитат виковете на последните вечерни бързолети, а аз си спомням, че в един предишен живот този звук за мен бе саундтракът на лятото. Пистолетът притиска тялото ми, студен е, но въпреки това го усещам като нещо живо. Хайде, тръгвам.

Кухнята. Тъмносинята кутия за сандвичи върху плота, заслепяващата светлина на лампата, промененото разстояние между хладилника и масата, миризмата на босилека, Непознатия. Гърбът на Непознатия.

— Няма повече да участвам в това — казвам високо.

Той се обръща бавно към мен, поглежда ме. Държи в ръка чаша с вода, поднася я към устата си, отпива на бавни глътки, като ме гледа в очите, сетне оставя чашата.

— Вървете си! — казвам аз.

Той сяда.

— Всъщност къде е Лео? — пита.

Аз съм в състояние само да го гледам втренчено.

— При Мириам, нали? — казва той.

— Не закачайте детето ми — казвам, гласът ми пресеква.

— Не се притеснявай. Ако с теб се случи нещо… Лео сега нали има мен.

Иде ми направо да извадя пистолета и да стрелям в него. Но какво ще стане с Лео? Ако сега превъртя, какво ще стане после с детето ми? Не бива да се оставям така лесно да ме провокира.

— Кажете ми най-после какво искате от мен! — викам аз, макар че ме е страх от отговора.

Нощта. Шосето… Не. Той не може да го знае, невъзможно е. Става дума за пари, все едно колко категорично отрича.

Улавям се, че се вкопчвам за тази възможност като удавница.

Непознатия кръстосва ръце зад тила си, аз съзирам една дилетантски направена синкава татуировка на лявата му бледа и жилеста ръка. Едва сега за първи път ми се набива в очи.

— Ти много добре знаеш какво искам — казва той. — Искам истината.

Пред вътрешния ми взор изниква нощното шосе. Безжизненият вързоп.

Възможно ли е това?

Как може той да го знае?

— Не разбирам какво искате да кажете — отвръщам аз.

Ще отричам докрай. Той ми показа как.

— И двамата с теб знаем какво си направила.

— Я престанете с тази лудост! — викам аз. Започвам един последен отчаян опит. — Вие искате пари! Така ли е? За какво е целият този театър, след като аз съм готова да ви ги дам доброволно?

Непознатият се взира в мен.

— Няма проблем — казвам. — Парите не са проблем, вече ви го казах. Ще получите всичко, което искате.

Чувам дишането му.

Чувам тиктакането на стенния часовник.

Непознатия мълчи.

— Колко искате?

Той мълчи.

— Не зная какво планирате. По какъв начин искате да си присвоите богатството на мъжа ми, а и не ме интересува. Но всичко това тук не е нужно. Можете да имате парите. Всичко, до което имам достъп. Всичко, което имам.

Това е блъф. Естествено, ще платя, ако това означава да се отърва от този човек и най-сетне да продължа да си живея своя нормален малък живот. Но не зная дали ще мога. Никога не съм се грижила наистина за имуществото на Филип, нямам представа къде са вложени парите, не зная дали просто така ще се добера до една наистина голяма сума. Естествено, мисля за Лео. Как бих могла някога да го забравя.

„Кажи да — мисля си аз, — моля те, кажи да. Вземи всичките ми пари и ме остави на мира.“

— Ти май наистина не проумяваш, а? — казва Непознатия. — Все още нямаш представа кой съм аз.

Сега звучи почти състрадателно, ала аз няма да направя грешката да се оставя да ме измами втори път. Пистолетът ме притиска в гърба, отведнъж ме хваща страх от него, сякаш не аз контролирам него, а той контролира мен. Шепне ми колко простичко би било да прогоня Непознатия с него в ръка. Толкова просто. Отръсквам се от тъмните мисли.

— Вие не сте мъжът ми, това поне знам — казвам толкова спокойно, колкото ми е възможно.

— He — отговаря мрачно той. — Не съм мъжът ти.

Очите му са гарвановочерни.

— Кой сте вие?

— Аз съм твоето минало — казва той, надига се.

Навежда глава, усещам какво напрежение струи от него, всичките му мускули са напрегнати, челюстите му се движат. Той ме поглежда в очите.

— Какво е най-лошото, което някога си извършила? — пита.

В очите му лумва омраза или нещо друго, по-древно. Аз обаче вече не съм в състояние да изпитвам страх. Нещо вътре в мен изключва и всичко, което се случва сетне, изживявам като във филм. Кухнята, осветена като сцена. Мебелите като реквизит, шумовете като от аудиозапис. Мъжът като актьор, който чака репликата си.

— Какво искате? — питам аз, подавам му репликата.

— Истината.

„Не“, мисля си.

— Просто кажи истината.

„Той не може да го знае!“

— Какво направи?

„Не е възможно той да го знае!“

— Какво направи, Сара?

Аз мълча.

— Ти беше.

„Как може да го знае?“

— Ти го направи!

„Как е възможно това?“

— Ти беше!

„Ние бяхме сами!“

— Ти го знаеш!

„Не! “

— Кажи го!

„Не искам!“

— Кажи истината!

„Не мога.“

— Ти беше виновна!

„Това не е вярно“.

— Кажи го! Поне веднъж в живота си кажи истината!

— Не знам какво искате от мен! — крещя аз.

Зейва пропаст. Пред очите ми не причернява, а побелява и после… Всичко се срутва върху мен, всичко се смесва, обаждането от Външно министерство, кошмарните сънища, летището, непознатият мъж до леглото ми, шофьорът на комбито, вкусът на повръщано в гърлото ми, Констанца, която ме нарича „убийца”, моите окървавени ръце, тропотът, гласът на Лео: „Страх ме е от този мъж”, патроните в шкафа ми, очите на Непознатия.

Вече не виждам нищо, не чувам нищо, последното усещане, на което съм способна, е паниката, тотална паника. Не зная къде съм, отварям рязко очи, ала там няма нищо, само заслепяващо бяло, аз съм сляпа, но в ушите ми отеква един ужасяващ тропот, а аз не само го чувам, но го и усещам с цялото си тяло, тръскането, чувствам тласъка, който преминава през колата, когато спирам, усещам адреналина, който плъзва из тялото ми.

Минало и настояще се смесват като два отровни химикала. Правя крачка назад и още една, блъскам се в нещо, падам на земята. После — една ръка върху рамото ми, отскубвам се от нея, усещам нещо твърдо отзад на кръста си, блъскам се в нещо, остра болка пронизва лакътя ми, продължавам да пълзя, примигвам, мога отново да виждам, размазано, съвсем размазано, очертанията на кухнята, лицето ми е мокро, забелязвам, че плача, пипам се по лицето, набързо избърсвам сълзите си, не бива да допусна сега всичко да се срути.

Непознатият мъж стои пред мен, слаб, тъмен образ, взира се надолу към мен. Паниката ме поглъща като желирана смес, аз умирам, сигурно така се усеща умирането. Непознатият мъж идва все по-близо и по-близо, носът ми се изпълва с гробищна миризма на лилии, посягам към предмета в панталона ми, надигам се, държа в ръка оръжието, тежко, студено.

— Махай се! — изхриптявам.

Тъмният образ не спира.

— Никога няма да се отървеш от мен — казва той. — Никога. Докато дишам, това няма да стане.

Той приближава.

Още по-близо.

А в устата ми — вкус на кръв, закашлям се. Сърцето ми бие като чук, ушите ми бучат, светът е червен, яркочервен, заслепена съм, цялото ми тяло е изтръпнало, светът изхриптява нещо в ухото ми и аз вдигам пистолета така, както ми е показвал Филип — с двете ръце. Целя се, натискам спусъка. Два пъти. Стрелям два пъти.

Още в същия момент, в който пръстът ми натиска за втори път спусъка, ми се приисква да върна действието си назад. На мига проумявам, че извърших нещо необратимо. Бясна съм и за секунда не поглеждам към улицата, само едно мигване. В паника съм и се оставям на порива да вдигна оръжието, само за част от секундата. И се случва нещо, което вече не може да бъде поправено.

Непознатия завърта очи, пада назад и остава да лежи неподвижно на полирания под на моята блестящобяла кухня.

Непознатия

„Тя стреля“, мисля си аз, докато тялото ми се удря в пода. Мамка му, тя наистина стреля. Не мога да повярвам. „Знаех си, че е опасна — успявам да си помисля, — но въпреки това я подцених.“

По дяволите, по дяволите, тя стреля.

40

В помещението е съвсем тихо. Аз се взирам във фигурата, която лежи в краката ми, инстинктивно се дръпвам, препъвайки се, няколко крачки назад, сякаш искам да се дистанцирам не само от нея, но и от моето собствено действие. Блъскам бедрата си в голямата маса, оставям пистолета върху плота, предпазливо, като в забавен кадър. Взирам се за миг в него, как лежи там като грозно черно животно. Стоя и минават няколко секунди, докато разбера какво не е наред.

Но тогава трябва да…

Косата на тила ми се изправя.

Това означава, че…

Преглъщам два пъти сухо, мозъкът ми работи мъчително бавно.

Натиснах спусъка, веднъж, два пъти, Непознатия падна назад.

Но не усетих рикошет.

Но изстрелите не предизвикаха никакъв шум.

Но там няма дупки от куршуми, там няма кръв.

Вторачвам се в Непознатия, който лежи изкривен на пода. Лежи съвсем тихо. После изведнъж виждам как гърдите му се повдигат и спадат, и преди още мозъкът ми да успее да преработи цялата информация, в ушите ми прониква гръмовен шум.

Непознатия се смее. Отваря очи, сяда, изправя се, поглежда ме и се тресе от смях. Смее се и се смее, половин вечност, докато аз го гледам слисана.

— Естествено, изпразних оръжието — казва той.

Аз зяпвам с отворена уста.

— Интересно обаче — добавя той. — Интересното е, че ти натисна спусъка просто ей така.

Млъква за миг, сякаш трябва да превърти още веднъж лентата с този момент.

— Не веднъж, а два пъти.

Аз не зная какво да кажа.

В погледа на Непознатия припламва презрение, лишената му от хумор усмивка е една черта, теглена с остър молив.

— Знаеш ли как се нарича това?

Аз поклащам замаяно глава.

— Killer instinct, инстинкт на убиец — казва той.

Звучи почти като комплимент.

— Такова нещо не може да се научи.

Лицето ми изтръпва напълно.

Той се изсмива ехидно, съзрял изражението на лицето ми.

— Не ми е ясно какво смятате, че знаете за мен, обаче се лъжете! — изкряква той с писклив глас и ми трябват няколко секунди, за да разбера, че имитира мен. — Аз съм просто една майка! Една учителка! Не мога да убия дори муха!

Погледът му е черен от отвращение. А същевременно изглежда съвсем спокоен.

Аз съм загубила ума и дума.

Сащисана съм.

Бях в паника, да, така е.

Но стрелях. Стрелях. Два пъти. Краката ми отново отказват, падам назад, оставам да седя така, на голия под, вече нямам никаква сила в костите си.

— Killer instinct — повтаря Непознатият. — Ето я най-после. Истинската Сара Петерсен. Тя прави каквото трябва да се прави…

Аз преглъщам.

— Без да се съобразява със загубите.

Той ме заплюва.

— Мъжът ти може и да е бил слабак — казва той. — Обаче ти не си.

Гледа ме от горе надолу.

— Не, ти не си — казва.

От очите му е изчезнало всичко човешко.

— Ти си от друго тесто.

— Вие се заблуждавате — изскимтявам аз.

Той тръсва глава, на лицето му се появява цинична усмивка.

— Наистина ли, Сара? Все още ли искаш да продължаваш така?

— Какво искате да чуете от мен? — изкрещявам или пък си мисля, че крещя, но това, което излиза от устата ми, звучи безсилно и жалко.

— Ти нещо не внимаваш — казва той. — Аз искам истината.

— Каква истина? — питам. — Истината за какво?

— Истината за Филип и теб — изговаря той бавно и натъртено, сякаш говори с инатливо дете.

— Истината за онази единствена нощ — казвам аз.

Нощта. О, боже.

Той не отговаря.

— Къде е мъжът ми? Какво сте направили с него? — питам, опитвам се да се изправя, ала крайниците ми не ме слушат. — Къде е Филип?

— Ти знаеш.

— Не!

Какво става тук, какво?

— Ти го знаеш. Кажи го.

Не мога повече.

— Не зная! — изхълцвам аз.

— Знаеш. Кажи го.

— Не! — изревавам аз.

— Кажи го! Къде е Филип? Ти знаеш! Кажи го!

Изведнъж става съвсем тихо.

Нищо.

Само моят дъх.

Неговият.

Пукането на дъските на пода.

— Вие сте го убили! — прошепвам.

Тялото ми става много леко.

Непознатият ме гледа съвсем спокойно.

— Ти го уби! — казва той.

— Защо ми причинявате това? — изхленчвам аз.

— Ти знаеш защо.

— Заради онзи път! — изкрещявам продрано аз. — Заради онова, което направихме.

Той се навежда към мен с едно плавно движение. Стомахът ми се преобръща.

— Кое е най-лошото нещо, което някога си направила?

Пред очите ми потрепват светлинки.

— Какво си направила? — пита той.

Зейва бездна.

— Какво си направила? Кажи!

Не мога.

— Кажи истината! — изревава гневно той.

Отварям уста. Не мога.

Сетивата ми ме изоставят.

Непознатия

Сега внимателно, съвсем внимателно.

Приближавам се бавно към нея, в първия момент си мисля, че тя само се преструва на припаднала. Тази жена не е цвете за мирисане. Тази жена току-що стреля в мен от упор. In cold blood. Хладнокръвно.

Но тя наистина е загубила съзнание. Напипвам пулса й, не се помръдва. Няколко секунди обмислям какво да правя. Не бива да допускам нито отново да ме атакува, нито да изчезне.

После отивам и отварям вратата, която дели кухнята от градината. В лицето тутакси ме блъсва нощен въздух.

Връщам се в кухнята, хващам под мишниците припадналата жена и я помъквам към градината.

Тъкмо стигам до терасата и от устата й се изтръгва скимтене. Звучи като подплашено дете и усещам почти съчувствие към нея, но се стягам. Филип Петерсен си плати за греховете. Няма причина жена му да се измъкне безнаказано.

41

Когато идвам на себе си, няколко секунди не мога да разбера къде се намирам и какво се е случило. Около мен е тъмно, не мога да видя нищо. Първото, което възприемам, са шумовете, съвсем близки и ужасяващи. Някакъв крясък, някакво фучене, дълбоко и архаично, така децата си представят дявола. Опитвам се да отворя очи, с усилие успявам. Виждам нещо, движение, опитвам се да се съсредоточа върху това. Фученето спира, настъпва тишина. Съзнанието ми дращи по действителността, прави искри като метал върху метал, сетне пак ми се изплъзва, но аз си пробивам път обратно на повърхността. Примигвам, гледам. Таванът на стаята се е променил, вече не е светъл, а тъмен и се движи… не, глупости. Това не е таванът на стаята, някой е опънал тъмно платно върху мен и това платно е надупчено и пада светлина през многото малки дупчици и… Глупости. Това не е платно, това е нощното небе. Аз съм на открито. Шумовете отново започват, по-диви, по-агресивни, но аз не проумявам откъде идват. За мен ли са? Къде съм? Защо ми е толкова лошо, защо всичко се върти? Пияна ли съм? Болна ли съм? Движа се. Ето я там Голямата мечка, веднъж Филип ми показа как да я разпознавам, накъде отивам и защо? Примигвам. Остра болка в рамото ми ме изтръгва напълно от безсъзнанието и ми става ясно. Аз не вървя. Някой ме е сграбчил под мишниците и ме влачи по поляната. Ранена ли съм? Това санитар ли е? Къде ме носи?

В този момент си спомням всичко.

Непознатия ме влачи по тревата. Дрехите ми са мокри от росата, чувам го да пъхти, това е единственият звук надлъж и шир. Присвивам очи, опитвам се да се раздвижа, вече нямам власт над тялото си. Да не би да ме е упоил? Не. Усещам тялото си, мога да се движа, само за кратко съм била в безсъзнание. Какво е намислил? Къде иска да ме отнесе?

„Градинската къща“, тази мисъл прорязва мозъка ми. Носи ме към градинската къща, ще ме заключи там. Уплахата нахлува в костите ми, изведнъж ми става леденостудено, налага се да напрегна мускулите си, за да не започна да треперя неудържимо. Отново се чуват ужасяващите звуци и ми става ясно, че това са котки, които се бият в една от съседските градини, но това не прави шума по-малко страховит. Изведнъж Непознатия спира. Пренесъл ме е през цялата поляна. Аз потискам риданието си, когато осъзнавам какво е намислил.

Непознатия

Аз функционирам.

Съсредоточавам се само върху задачата, която ми предстои.

Тя ме изненада. За пореден път. Сега е важно да взема пак нещата в свои ръце. Шести принцип: Действай бързо и опростено.

Котките престанаха да крещят. Поставям тялото на жената в тревата. Отварям вратата на градинската къща. Взирам се за миг в мрака. Просто една барака. Няма прозорец. Долавям очертанията на градински уреди, лопати, гребла. Навит градински маркуч, окачен на кука, кани за поливане, мирише на дърво и торна пръст. Подпирам се за секунда в рамката на вратата, поемам си дъх. Прокарвам длан по метала на резето. Усещам как очите ми се свиват, когато съзирам някакво движение в другия край на градината, до оградата. Взирам се в посоката, откъдето дойде шумът, почти съм сигурен, че от мрака ще се отлепи някаква фигура, ала там няма нищо. Може би животно е изтичало.

Обръщам се, за да вдигна Сара и да я пренеса в бараката. Да я заключа там.

Замръзвам.

Няма я там.

Стискам зъби, челюстите ми изпукват. Адреналин. Поглед в тунела. И само една мисъл: Хвани я! Хвани я. Хвани я.

Тя е вътре, няма къде другаде да е. За няколко секунди съм пак вътре в къщата, поглеждам наляво, поглеждам надясно.

— Сара! — викам.

Кухнята — пуста. Не я откривам в коридора, нито в хола. Долавям някакво въздушно течение. Следвам го. Става ми ясно, че вратата на къщата стои отворена.

Избягала е.

По дяволите.

Поглеждам на улицата пред къщата. Нищо.

Вбесен затварям вратата, обръщам се… и нещо ме улучва с все сила.

Болката експлодира в очите ми, в гърлото ми. Задух. Дезориентация. Хващам се за лицето. Опитвам се да вкарам въздух в дробовете си. Опитвам се да си отворя очите, но паренето е твърде силно. Притискам юмруци върху очните си орбити. Запъхтявам се, свличам се на пода. Падам на колене. Кашлям. Давя се. Плюя. Тялото ми се тресе от конвулсии. „Какво беше това? — мисля си. — Къде е тя? Какво е намислила?“ През болката се опитвам да се концентрирам. Не мога да я видя, обаче я чувам. Тя е наблизо. За момент си помислям, че ще използва шанса и ще ме срита. В главата. В корема. Аз съм напълно беззащитен. Вдигам ръце, за да предпазя главата си. Мобилизирам се. Ослушвам се. Чувам стъпките й. Как се отдалечават. После тишина. Сетне входната врата. После нищо повече.

42

Луната е пълна и кървавочервена, улицата пред мен е пуста. Около мен навсякъде има хора, дори и да не ги виждам — зад огради и прозорци, но по същия начин бих могла да бъда и на Марс. Съвсем сама съм. В главата ми дрънчи някаква хаотична симфония. Тичам ли, тичам, ръчната ми чанта, която съм съобразила да грабна, се удря в хълбока ми, обута съм само в тънки еспадрили, които в паниката съм нахлузила в коридора. „Ако сега той те спипа, ще те убие — ми казва един глас в главата ми. — Ако сега той те спипа, ще те убие, ако сега той те спипа, ще те убие“. Гласът е писклив и панически, а аз му вярвам. Когато стигам края на улицата, се вмъквам в един вход и хвърлям поглед назад. Той не ме е последвал, не е могъл да ме последва, няма как. Все още съм изненадана. Ефектът на лютивия спрей с пипер, който месеци наред нося в чантата си, беше изпепеляващ. Все още пред очите ми е разкривеното от болка лице на Непознатия. Чувам пъшкането му, все още виждам как той, кашляйки и псувайки, се свлича на земята. Аз също кашлям, очите ми парят, и аз поех малка доза лютив спрей.

Докато все още се опитвам да се осъзная горе-долу, изневиделица иззад ъгъла излита голяма черна кола и профучава покрай мен. Този автомобил ми е познат. Виждам как спира през къщата ми, как вратата се отваря, как от колата слиза мъж. Все едно ме удря гръм. Звукът от затварящата се врата на автомобила отеква в нощта, Йохан — човекът, комуто до неотдавна бих поверила живота си — тръгва към вратата на къщата, без да поглежда наляво или надясно, вдига ръка, за да натисне звънеца. В снопа светлина, който изведнъж прониква навън и осветява лицето му, виждам, че вратата се е отворила. От безопасно разстояние наблюдавам случващото се. Двамата мъже разменят няколко реплики, които не чувам, сетне пак настъпва тишина. Не знам какво очаквах. Може би все още се бях надявала, че Йохан е на моя страна.

Крайниците ми тежат толкова, че ми се струва сякаш влача със себе си оловни тежести на ръцете и краката си. Предателството на Йохан ме пробожда до мозъка на костите. Но това, което ме съсипва още повече, е нещо друго: моментът одеве, в къщата: отново и отново пръстът ми се свива около спусъка, отново и отново виждам Непознатия, гребейки с ръце из въздуха, да пада заднешком на земята. В ушите ми кънти неговият смях, гласът му. Killer instinct — инстинкт на убиец.

Чувството да натиснеш спусъка, да преодолееш това съпротивление, първия път все още насила и против волята си, втория път — съвсем автоматично.

Инстинкт на убиец.

Истинската Сара.

Отново чувам неговия глас.

Ти знаеш защо.

Неговите думи.

Какво е най-лошото, което някога си направила?

Кажи истината!

Години наред бях заличавала от паметта си спомена за тази фатална нощ. Бях го затваряла дълбоко в себе си. Сега този единствен въпрос го изтласка на повърхността. Чувам гласа на Непознатия като в някаква безкрайна редица. Какво е най-лошото, което някога си направила?

„Да убиеш някого“, мисля си. Аз убих човек. Това е най-лошото, което някога съм направила. Това е най-лошото, което изобщо някой някога е правил, най-страшното, което човек може да извърши на този свят.

Вдишвам дълбоко и издишвам, дразнещата кашлица, предизвикана от спрея, вече е изчезнала, само очите ми все още парят.

Какво да правя сега? Къде да отида сега?

Вече не мога да се върна в къщата си.

Стоя насред улицата и чувствам как короните на дърветата ми правят сянка пред светлината на луната. И точно тогава с ъгълчетата на очите си забелязвам някакво движение. Стряскам се, обръщам се рязко… и се оказвам срещу една лисица. Тя е застинала в движението си и се взира в мен от десетина метра разстояние. Очите й светят в мрака, струва ми се, че долавям червената окраска на козината й, макар да е толкова тъмно, че светът ми се явява само в сиви и сини гами. Хитростта в чертите на муцуната. Лисица. Филип щеше да я хареса, той обичаше животни, аз, за разлика от него, предпочитам да им се любувам отдалеч. Очите им ме плашат, изглеждат тъй, сякаш знаят нещо, което аз не знам. Котки, вълци, лисици.

Животното стои съвсем тихо, изглежда така, сякаш размишлява. „Глупости — казвам си, — животните не мислят, те действат инстинктивно. Малко като теб в последно време.“

Стоя съвсем тихо.

Често съм чела, че в големите германски градове има безброй лисици, но внезапната поява на животното ми се струва като предзнаменование. Лисицата от приказките и басните, които Лео толкова обича. Умната и хитра Лиса с нейните трикове — какво иска да ми каже тя? Може би заради удара в главата ми, когато припаднах, може би заради това, че от няколко дни почти не съм яла и спала, но в този миг очаквам едва ли не лисицата да отвори уста и да ми заговори.

Няколко секунди двете се гледаме, после животното изчезва с безшумни стъпки.

Непознатия

В продължение на няколко минути лежах на тавана в локвата на собствената си пот, слюнка и повръщано и мислех, че ще умра. После съвсем бавно и постепенно конвулсиите изчезнаха, кашлицата стана по-поносима, можех отново да дишам. Замъкнах се в банята и едва когато изплакнах лигите от лицето си, бях в състояние отново да мисля ясно.

Когато на вратата се звъни и там се появява старецът, аз вече функционирам отново.

Някога тази жена ми отне всичко. Няма да допусна да се измъкне от отговорността.

43

Никога досега нощната улица не ми се е струвала така враждебна. Тъмното е по-тъмно, светлината от уличните лампи е по-анемична. Навсякъде сенки, които посягат към мен, навсякъде павета, които само чакат да се спъна в тях.

Мислите ми постепенно се успокояват. Полезрението ми се разширява малко и забелязвам, че инстинктивно съм вървяла към следваща станция на метрото. Какво търся тук? Електронното табло ми казва, че след около половин час тръгва мотриса към центъра на града. Сядам, хвърлям поглед към ескалатора, който ме пренесе тук долу, а сега пак е спрял. Сигурна съм, че Непознатия не ме е последвал. Че никой не ме е последвал. Но трябва да съм предпазлива. Особено сега, след всички неща, които зная за Йохан, ако са верни моите предположения, тогава…

Ръцете ми настръхват, защото в главата си чувам гласа на Йохан: „Можеш да направиш добри неща с парите на Филип. Можеш да помагаш на хората, ако искаш“.

„Да — мисля си. — А под хората имаш предвид себе си, нали, Йохан? Теб и фирмата ти, която е на прага на фалита, както пишат вестниците. И която искаш да спасиш на всяка цена. Понеже тя е всичко за теб. Защото тя за теб е това, което Филип бе за мен.“

Но щом като става дума за пари, какви са тогава тези приказки за истината, питам се изведнъж.

И в този миг ми се прояснява.

Отвличаща маневра. Толкова е просто. Аз си мислех, че Непознатия цели нещо със своите намеци, с тези свои заплахи. А те, в крайна сметка, бяха съвсем смътни. Нито дума за прегазен човек, за бягство на шофьора, за мен зад волана. Той не знае нищо. Просто е блъфирал. Случайно е улучил в центъра. Откъде е знаел, че имам да крия нещо? Е? Няма ли всеки по нещо? Няма ли всеки угризения на съвестта заради нещо? Само дето при мен той удари джакпота. Или?

Или?

Тази проклета нощ.

Няма да мисля за нея сега, не сега.

Няма да се разпадам.

Йохан и „Винсънт“ искаха да ме отклонят от същественото. Достатъчно задълго, докато си уредят работата. И аз, идиотката, им паднах в капана.

Прав беше Йохан: накрая винаги става дума само за пари. Поне при хора като него. Земята под краката ми се люлее, сякаш съм на борда на кораб. Затварям очи, но от това световъртежът само става по-силен. Все по-трудно ми е да се съсредоточа.

Лицето на мъжа, с когото одеве разговаряше Непознатия и което ми се стори толкова познато, отново изниква пред вътрешния ми взор. Кой е той? Къде съм го виждала веднъж вече? Трябва да говоря с този човек. Може би той има отговори за мен. Най-сетне имам цел. Най-сетне не само бягам.

Станцията на метрото е безлюдна и изглежда призрачна, както всички места, които съществуват, за да изпълняват някаква специална функция, изглеждат призрачни, лишат ли ги от тази функция. Нощни супермаркети, входове в мрака. Аудитории, басейни, съдебни сгради. Кой знае какво се разиграва из тези помещения, щом си тръгне и последният човек и светлините изгаснат? Какво изобщо става, когато ние не гледаме?

Погледът ми попада върху стъпалата до ескалатора, където някой е напръскал с червена боя послание на английски — по една дума на всяко стъпало:

Monsters

Don't

Sleep

Under

Your

Bed

They

Sleep

Inside

Your

Head[1]

После чувам как се включва ескалаторът, виждам как стъпало по стъпало се затъркаля надолу. Може би, би трябвало да скоча, може би, би трябвало да се скрия, може би, би трябвало да се затичам към другия изход. Да изчезна. Аз обаче съм уморена, взирам се в ескалатора, който бръмчи и си върши работата, и няколко секунди не се вижда нищо. Сетне се появяват чифт обувки, после чифт крачоли, след тях — торс в черна тениска, врат, глава. Мъж. Някакъв мъж на път за работа или за някъде другаде. Твърде подранил за следващия влак, като мен. Той ме поглежда за миг, после минава покрай мен, сяда доста далече, вади от джоба на панталона си телефон и започва да натиска копчетата. Аз си отдъхвам.

Ще мине още време, докато дойде влакът. Нямам какво да правя, мога само да чакам. Оглеждам графитите на отсрещната стена. До огромните сребристи букви, които някак си нямат смисъл, се мъдри една стилизирана пчела с нападателна физиономия и голямо, остро жило. Това ми напомня нещо, което прочетох наскоро за земните пчели. Точно така. За земните пчели и липите. Вадя припряно от чантата си смартфона, отключвам го и отварям търсачката. Пиша „мъртви земни пчели“ и „липи“ и бързо намирам материала.

Чета, че в разгара на лятото под липите ежегодно се стига до масова смърт на земни пчели. Всичко това обаче нямало нищо общо с отрова, замърсяване на околна среда или други подобни. Земните пчели излитали с почти празни енергийни резервоари, търсейки храна. Липите обаче не им предлагали достатъчно и така пчелите просто умирали от глад. До момента учените били намерили над хиляда умрели от глад пчели под всяко дърво.

В този миг влакът излиза от тунела. Чудя се, че половин час мина толкова бързо, да не би да съм задрямала за кратко? Ставам, усещам тялото си съвсем леко. Междувременно аз и мъжът, чиято поява така ме уплаши, вече не сме сами на станцията, от седалките се надига малка групичка нощни птици, седем, не, осем души застават на перона. Никой не ми обръща внимание, всичко е наред. Влакът се приближава бързо, вратите се отварят, поглъщат ни, затварят се. Хората около мен във вагона вадят книги или смартфони, някои просто облягат глави на прозореца и затварят очи. Неоновата светлина оцветява в жълто и сиво примирените им лица.

Аз си представям къде трябва да сляза и да се прекача. Примигвам срещу умората, тялото ми иска само покой, мозъкът ми копнее за тишина и забрава. Нежното тръскане и полюшване във влака ме хвърля в обятията на съня. Не, казвам си. Още не.

Ставам. Хващам се за една дръжка. Оставам будна. Мисля за Йохан. Иска ми се да заплача, не плача. Гледам през мръсния прозорец на вагона, станциите прелитат пред мен. Спираме на следващата, точно срещу нас спира друг влак, после потегляме… и за един кратък сюрреалистичен миг ми се струва, че през прозореца съм видяла Филип.

Невъзможно.

Привидение.

Наистина ли?

Да, наистина.

Как може да си толкова сигурна?

Защото Филип би трябвало да изглежда по-стар. Мъжът, когото видях, изглеждаше така, както изглеждаше Филип преди. Преди седем години. Привидение, фантом. Просто фантом. Както тогава, след изчезването му. Когато градът изведнъж се оказа пълен с негови двойници и когато почти ежедневно тичах подир някой непознат мъж, хващах го за рамото — само за да бъда разочарована за пореден път.

Напускам подземния свят, спасявам се от мъждивата неонова светлина. Кадифена тъмнина, насечена само от оскъдни улични лампи и няколко неонови реклами. Оглеждам се, нужни са ми секунди, за да се ориентирам. После отново си изяснявам накъде трябва да вървя, сякаш виждам Непознатия пред себе си в онзи ден — как пресече улицата, припомням си как за миг беше изчезнал от полезрението ми и как после изведнъж се появи отново и позвъни на вратата на онази къща, на къщата с номер 41. Поглеждам нагоре към фасадата. Среднощ е, не бива да звъня у чужди хора, но точно сега наистина не мога да се съобразявам с това. Въпреки това спирам за миг. Може би би трябвало да ме е страх от мъжа, който живее тук… но аз отдавна съм надмогнала страха. Затова звъня. Държа дълго пръста си върху копчето, три секунди, четири, пет. Сетне чакам. Тихо е. Никой не идва. Никаква лампа не се запалва в къщата. Опитвам се да проявя търпение. Опитвам се да си представя как човек бива изтръгнат от съня. Отначало трябва да осъзнае, че го е събудил звънецът на входната врата. Опитвам си да си представя как този някой сяда замаян в кревата си. Как му става ясно, че е гол и че е спал съблечен заради горещината. Че така не може да отиде до вратата. Как опипом търси да облече нещо. Как го намира. Припряно нахлузва панталон и…

Вратата се отваря рязко. Стряскам се. Пред мен стои мъжът, с когото бе разговарял Непознатия. Загърнат в халат, с ядосано изражение на лицето, което се превръща в нещо друго, трудно за определяне, когато ме вижда. „Той ме познава — казвам си аз. — Знае коя съм.“ Мъжът преглъща. Когато най-сетне заговаря, гласът му звучи натежал от съня:

— Знаех си аз, че все някога ще дойдете. Но не съм предполагал, че ще е посред нощ.

И в същия миг аз се сещам кой е той.

Непознатия

Бродя из един град, чийто ритъм, език, чиито хора не разбирам. Цялото тяло ме боли.

Трябва да действам систематично в моето издирване. Но не зная откъде да започна.

Нещата ми се изплъзват. Почти я бях хванал, бях толкова близо до целта, а после тя все пак ми се измъкна още веднъж. Оттогава действам без план. Безплановото действие е най-лошото нещо.

Налагам си да спра. Край със сляпата активност. Замислям се. Бърша потта от челото си. Обръщам се. Слагам един крак пред другия. Вървя обратно към къщата.

Търся номера на мобилния й телефон. Не го намирам. Търся бележника й с адреси. Напразно. Включвам лаптопа й. Можех да се хвана на бас, че паролата ще е името на момчето, може би в комбинация с рождения му ден, но — не, сбъркал съм. За пореден път съм подценил жената.

Отивам в кухнята. Оглеждам бележките, залепени с магнити на хладилника. Ровя из чекмеджетата, отварям всички шкафове. Нищо. Не зная какво да правя.

Губя контрол. Плаши ме това колко тънка е мембраната, деляща ме от насилието и пълното безумие. Аз — как дърпам чекмеджета от шкафовете. Крещящ. Псуващ. Как бия с юмрук стената. Разкървавените ми кокалчета. Кръвта по боядисаната в бяло стена. Съсредоточавам се в болката. Така, както правех, когато бях в плен. Аз бях дълго в плен. Трениран съм.

Дланта ми пулсира. Кърви. Отивам в хола. Сядам на дивана. Мога само да изчаквам. И аз чакам. Чакам. Тя ще се върне.

Всеки престъпник се връща на местопрестъплението. Най-вече когато местопрестъплението е собственият му дом.

44

Поглеждам изтощено мъжа, който ми отвори вратата. Косата му е посивяла и оредяла през годините, през които не съм го виждала. Напълнял е, но дружелюбното, леко подпухнало лице с добродушните очи, което отнема заплашителния вид на великанската му фигура, е останало същото. В коридора зад него съзирам червено детско автомобилче. Осъзнавам, че го зяпам мълчаливо.

— Какво казахте току-що? — питам.

Мъжът въздиша изнервено.

— Какво искате?

Аз примигвам.

— Дошла сте да ми отправяте упреци?

Гледам го, не зная какво да мисля.

— Вие всъщност съзнавате ли колко е часът? — пита той. — Среднощ е!

Не реагирам.

— Елате друг път.

И трясва вратата под носа ми.

Объркана съм. Всичко друго съм очаквала, но не и това. Звъня пак, не особено охотно. Чувствам, че този път Бернд Шрьодер няма да ми отвори вратата. Въпреки това чакам. Напразно.

Какво означава всичко това? Защо Непознатия днес, не, вчера сутринта, се срещна тук с Бернд Шрьодер — един от предишните сътрудници на Филип? Спомням си последната ни среща. Трябва да е било на летния празник, на този тъп летен празник близо година преди изчезването на Филип. Шрьодер бе там с жена си, тя беше бременна, вече не помня името й, Бианка, Беате, Бетина? Помня само, че за първи път след раждането на Лео аз пих алкохол и че танцувах, първо с асистентката на Филип, която винаги съм харесвала, а после с мъжа ми. Пред вътрешния ми взор изниква красивото лице на Филип, винаги малко момчешко за възрастта му, усещам в носа си топлия мирис на кожата му. Той не обичаше да танцува, но въпреки това го правеше от време на време. За мен.

Отпускам се объркана върху стъпалата пред къщата. Замислям се. Бернд Шрьодер беше важен по някаква причина. Защо?

Още веднъж прехвърлям всичко в съзнанието си.

През 2008 година Филип замина в командировка в Южна Америка.

Пътуването трябваше да продължи пет дни.

Филип често имаше работа в Колумбия.

Тези командировки бяха рутинни.

Изпратих го на входната врата.

Той обеща да се обажда ежедневно, както бе обичайно.

Само ден по-късно ми написа есемес, че е кацнал добре и че всичко е наред.

След това не чух нищо повече от него.

Както каза един от неговите сътрудници, придружили го в Колумбия — последният, който го беше видял, Филип бил излязъл, сам, за някаква среща с потенциален инвеститор.

Изобщо не се появил във фоайето на луксозния хотел в Богота, където била уговорена срещата.

Някъде по пътя между неговия хотел и този на деловия му партньор следите му се губеха.

От гърлото ми се изтръгва вик на изненада, когато се сещам. Сътрудникът, който беше видял за последно Филип, беше Бернд Шрьодер. Какво значи това?

Мозъкът ми стачкува.

Това е твърде много. Не зная какви изводи трябва да си направя от всичко. Не е по силите ми. Ставам, тръгвам. Поглеждам към небето, не виждам звезди, нито луна, само враждебна чернилка. Вървя по улицата, ровя из чантата си за носна кърпа, чистя си носа, за миг не внимавам, не виждам мъжа, идващ насреща ми, твърде късно, той ме блъска, аз мърморя извинение, той ми изсъсква „Внимавай, ма“ и ме поглежда злобно. Минавам на червено на отсрещния тротоар, едно приближаващо такси ми свири, срещу мен идват две млади момичета, и двете руси, и двете в къси полички, когато аз едва не се пльосвам, те си шушукат и се кискат.

Заобикалям един мъртъв гълъб, попаднал между бордюра и капака на шахтата, лицата на хората, идващи насреща ми, са затворени. Някой е повърнал върху асфалта.

Аз вървя. Никой не ми обръща внимание, фасадите на къщите ме гледат безразлично от горе надолу, всичко наоколо ми изглежда толкова враждебно, сякаш се намирам в мъртвата зона.

Точно тогава иззвънява телефонът ми. Не е нужно изобщо да го вземам в ръка, и така зная, че е скритият номер.

Боря се със себе си. Да се обадя ли? Накрая се решавам.

— Здрасти, Мирко — казвам.

Инстинктивно.

Не съм го планирала, на практика мисълта ми дойде в същия момент.

Първо по линията настъпва тишина.

— Здрасти, Сара — чувам накрая.

Непознатия

Ръката ми, с която удрях стената, пулсира. В банята, в чекмедже под хавлиените кърпи, открих аптечка и набързо си превързах дланта.

Тя ще се върне, убеден съм. Проумяла е, видях го изписано на лицето и. Тя ще се върне и ние ще сложим край на това.

Стряскам се от звъна на стационарния телефон. Когато влизам в хола, за миг понечвам просто да издърпам кабела от розетката, този звук вече ми лази адски по нервите. Но се овладявам.

— Петерсен.

— Обажда се Грим.

Преглъщам от изненада.

— Мобилният ви е изключен — казва той. — Та затова…

— Няма проблем — промълвявам.

Отведнъж гласът ми звучи пресипнало. Щом ми се обажда по това време, значи трябва да е нещо важно.

— Погрижих се за това, за което ме помолихте — казва той.

— Почакайте — прекъсвам го аз. — Преди да кажете нещо: сигурен ли сте?

— Абсолютно сигурен. Стана по-лесно, отколкото мислех.

— Е, добре. Говорете — казвам.

Той говори, аз слушам. Окаменял съм.

— Ясно — казвам, когато той приключва. — Благодаря, че ми го съобщихте.

Настъпва пауза.

— Има и още нещо — обажда се Грим.

И тогава казва нещо, което срутва моя свят.

45

Транспортният шум, който прониква вътре, сякаш отведнъж набъбва. Въпреки късния нощен час улицата е задръстена с коли. Жена, шофираща кабриолет, тъкмо устройва клаксонен концерт, понеже един автобус, паркирал във втора редица, е препречил пътя й. Притиснала плътно телефона към ухото си, с бързи крачки се махам от главната улица, влизам в една странична пресечка. Тук също е все още оживено, но сега поне разбирам какво говори Мирко.

— Извинявай — казвам аз. — Можеш ли да повториш пак? Тук е доста шумно.

Мирко изругава.

— Казах, че аз всъщност не съм такъв. Че дори не съм особено ревнив. И със сигурност не съм отмъстителен — казва той. — Честна дума, можеш да попиташ всички.

— Зная — отвръщам. — Знам това.

Облягам се на тухлената стена на блока, пред който спрях и на чийто партерен етаж има пералня. Край мен тече поток от млади, красиви хора, отправили се към рекламираните барове или клубове, от които аз вече не се интересувам поне от десет години. Виждам двойка влюбени, които минават покрай мен хванати за ръка и отиват на отсрещния тротоар, преди да минат покрай просяка, който седи в полусън пред старата си оръфана шапка и чеше рошавото си куче.

— Аз вече носех пръстена в джоба си — казва Мирко, а на мен ми става студено.

„По дяволите. Не знаех това.“

— Всичко вървеше толкова страхотно през последните месеци. Даже перфектно, бих казал — продължава той, а аз едва сега забелязвам: толкова е пиян, че едва говори, без да плете език.

— Искам да кажа… Ясно. Тя има син от първия брак. И сигурно винаги ще се пита какво е станало с мъжа й.

Става ми ясно, че с „тя“ той има предвид мен.

— Обаче наскоро, като постъпих в училището и като я видях за първи път… между нас се породи нещо. Усетих го веднага. Веднага. Красивата, млада самотна майка, която участва в триатлони. Тъй силна, тъй ранима.

Зная, че раненият тон в гласа му при други обстоятелства щеше да се забие като нож в сърцето ми.

— Съжалявам, Мирко — казвам глухо аз.

И това дори е вярно. Съжалявам, че в момента не съм в състояние да изпитвам нищо. Още по-малко пък към Мирко. Веднага забелязвам какво си помислих току-що и това ме ужасява. Що за същество съм аз? Прегазих човек. Използвах Мирко, за да преодолея Филип, а после го разкарах, когато вече не ми бе нужен. Просто ей така. А Филип…

Филип аз го…

Мирко веднага усеща, че в мислите си съм другаде.

— Ти просто ме изритваше — казва той. — Отново и отново! Просто не разбирам. Да прекъснеш контакта просто ей така.

Не казвам нищо.

— Нито защо, нито как. А после просто не вдигаш телефона, когато се обаждам.

Той псува.

— Че мъжът ти се връща, научих от проклетия вестник! — изкрещява той. — Мамка му! Така не се прави!

Аз мълча.

— И аз не знам. Просто всичко това не ми се връзва — казва той.

Настъпва пауза.

— Ти изобщо там ли си още? — пита накрая той.

— Да.

Не казвам друго. А и какво да кажа?

— Да го духаш! — казва Мирко и затваря.

Не усещам нищо, твърде съм уморена. Затова пък изведнъж потребността ми да бъда при Лео става завладяваща. Изведнъж пред мен отново се появява цел. Към Мириам, колкото се може по-бързо. Хуквам. Хората, идващи насреща ми, ми хвърлят странни погледи — още една луда в този луд град. На следващото кръстовище се обръщам наляво, притичвам покрай група младежи, игнорирам техните подвиквания, тестостерона и бирата в кутии. Тичам и тичам и тичам.

Когато се изправям пред вратата на дома й, Мириам е будна въпреки нощния час, за да кърми Емили. Безкрайно се радвам да я видя. Тя не е влиятелна и могъща като Йохан, но е на моя страна, а това сега е единственото важно нещо.

Най-сетне ще й доверя всичко, трябваше да го направя много по-рано.

— Сладурче — казва тя, когато ми отваря вратата с бебето на ръце. — Толкова съжалявам.

За момент се обърквам — не зная какво иска да каже, но после се досещам. Мисли, че идвам заради коментарите в интернет. Но какво ме засягат тези неща? Аз си искам обратно моя живот, това е всичко, което ме интересува в момента. Докато бърбори, тя ми връчва Емили да я държа на ръце, слага вода за чай. Разказва, че вчера правили скара и че разрешила на децата да помагат на Мартин и че те си били натъпкали стомасите до пръсване с печено на скара и картофена салата. Изобщо не мога да взема думата. Бебето, ококорило очи, разучава лицето ми, аз неволно му се усмихвам. Струва ми се, че само допреди няколко месеца Лео е бил толкова малък. Преглъщам сантименталността си. Сядам на масата за хранене, Мириам взема бебето от мен и го слага на гърдите си, а то започва лакомо да суче. Аз се колебая. Дали наистина това е правилният момент да й кажа? Посред нощ, докато кърми бебето си? От друга страна пък, тя не се учуди, че ненадейно съм се появила на прага й.

— Трябва да ти кажа нещо — изтърсва изведнъж Мириам.

Лицето й е белязано от чувство за вина, а в мен тутакси се надига сигнал за тревога.

— Говорих с Филип — казва тя.

Усещам как кръвта се смъква от лицето ми.

— Ние с него много се притесняваме за теб — добавя Мириам.

— Какво?

— Ти от седмици си толкова странна.

Прилошава ми.

— Мога ли да бъда съвсем откровена?

От гърлото ми не може да излезе нито звук. Мириам го тълкува като съгласие.

— Сетих се какво ми разказа за майка си — започва тя, прокашля се, допълва: — За самоубийството й.

Не мога да повярвам.

— Ти ми разказа, че тогава си се почувствала толкова зле, че известно време е трябвало да ползваш специализирана помощ.

Моята най-добра приятелка ме е измамила.

— И… ами… Може би тази ситуация сега е подобна. Може би отново ти трябва помощ. Не е срамно да ти помогнат. Филип смята, че…

Край, стига ми. Скачам. Мириам уплашено си поема въздух. Емили избухва в рев.

— Говорили сте зад гърба ми? — казвам.

Мириам отваря и затваря уста. Изобщо не изчаквам отговора й, втурвам се навън.

— Сара! — вика Мириам подире ми. — Почакай де! Къде тръгна?

Хуквам по стълбите към първия етаж, където са детските стаи. „Взимам Лео — мисля си — и се махам оттук.“

Отварям внимателно вратата на стаята на Юстус. Леглата са празни. В първия миг се изплашвам, но сетне виждам в средата на помещението опъната голяма палатка. Едва не заплаквам със сълзи. „Колко идилично — мисля си. — Колко ли е хубаво да спиш в тази палатка.“ Странно, веднага се сещам пак за пчелите и липите. Отварям внимателно ципа, пъхам глава през отвора. Виждам, че и Мартин е легнал в палатката, а Юстус се е сгушил до него. Гледката се забива като нож в сърцето ми. Изглеждат съвсем еднакви — само дето Юстус е по-малък, по-млада версия на баща си. Наблюдавам картината пред мен, плъзвам поглед по планината от одеяла и спални чували, търсейки лицето на Лео, крак, ръка, нещо. После сякаш ме удря гръм. Никакъв Лео, никъде.

И пак чувам гласа на Непознатия: Ти ще загубиш всичко. Сина си. Целия твой хубав живот.

Обзета от паника, хуквам надолу, в основата на стълбата ме очаква Мириам.

— Къде е Лео? — нахвърлям се аз върху нея. Тя само ме гледа.

— Не е ли горе? — пита накрая глухо.

Аз се втурвам покрай нея, вече съм на вратата, когато застивам за миг.

— Трябва ми колата ти — казвам.

— Ама какво ти става?

— Ключът от колата! — изкрещявам й аз.

Мириам е като парализирана, но ми го дава.

— Ама къде искаш да ходиш? — вика тя подир мен, а бебето в ръцете й реве и реве и реве. Писъците му отекват в ушите ми дори когато се качвам в колата на Мириам и се отдалечавам.

Непознатия

Стоя на прага. С чантата през рамо. Взирам се в мрака. Опитвам се да взема решение.

Аз не съм лош човек, мисля си, аз не съм лош човек.

Мисля го толкова дълго, докато почти сам повярвам в това.

„Ако познаваш своя враг и себе си, няма да се страхуваш от резултата от сто битки.“ Не се ли казваше така в „Изкуството на войната“?

Щях да действам съвсем другояче, ако знаех това!

Може и да съм преценил Сара съвсем погрешно, но себе си, себе си познавам.

Затварям вратата.

Оставям чантата на земята.

Не мога да избягам.

46

Луната свети в наситенооранжево и изглежда тъй близо, сякаш не стои на небето, а виси над съседния двор, готова да бъде откъсната от първия срещнат нощен романтик. На мен тя ми изглежда като зла прокоба. Врани. Мъртви пчели. И кървава луна.

Улиците са пусти, но въпреки това не се движа толкова бързо, колкото искам. Все пак трябва да си налагам да спирам на червените светофари, вместо просто да ги подминавам. През цялото време в ума ми е телефонът в джоба ми, постоянно се надявам той да звънне и Мириам да ми се обади, за да ми каже, че Лео се е появил и че е наред и че само се е бил скрил и че не е съзнавал сериозността на положението и че е искал само да ме накаже… или знам ли какво. Но телефонът мълчи.

Намирам се сякаш в тунел, вече изобщо не възприемам това, което става отляво и отдясно на платното. Ленти от тъмнина и светлина, аз карам. Спирам, включвам, тръгвам, натискам газта, спирам, пак потеглям, фуча през мрака. А после завивам в нашата улица.

Чувството, че всичко е в заговор против мен, се засилва, вече е почти вездесъщо и тъй плътно, та ми се струва, че мога да го откъсна от въздуха като зрял отровен плод. Лекото главоболие, което усещам от известно време, се е превърнало в едва поносим натиск, все едно че буквално са сложили главата ми в менгеме и се опитват да ми изстискат очите от орбитите. Болките са като наказание.

Заедно с липсата на сън и факта, че вече съм толкова нервна, та не мога да преглътна и залък, тези болки карат всичко около мен да ми изглежда странно сюрреалистично — сякаш реалността малко се е изкривила, отместила се е и отзад наднича нейно копие, което може и да е доста прецизно, но не е съвсем перфектно, в него всичко е малко по-друго, по-черно, по-дълбоко, по-притъпено, по-чуждо, по-заплашително.

Пред мен е улицата, по която тичах, бягайки от Непознатия. Движа се плътно покрай оградите, ограничаващи зелените площи, принадлежащи към вилите. Намирам моята собствена, напъхвам се отново през дупката в оградата, изправям се.

Къщата стърчи заплашително в мрака пред мен. Замък на призраци. Само в гостната свети лампа.

Той е там.

Той е буден.

Чака ли ме?

Влизам в градината, подминавам градинската къщичка вляво, стряскам се за миг, когато шум раздира тишината — някакво пукане. Извръщам глава, виждам нещо да бяга, може би котка. Или лисица? Усещам как кожата ми настръхва, продължавам да вървя. Към къщата, към вратата на терасата — тя е само притворена. Отварям я безшумно и се шмугвам вътре. Очертанията на помещенията са ми тъй добре познати, че нямам нужда от осветление. Придвижвам се с увереността на лунатик. Ослушвам се. Не се чува никакъв шум.

Подозирам, че Непознатия е в гостната. За секунда се сещам за пистолета, който сигурно е все още тук някъде в къщата. Сещам се и за голямата поставка за ножове в кухнята. Но времето за игрички отмина. Поемам си дълбоко дъх, издишвам, сетне прекосявам партерния етаж, тръгвам безшумно по стълбите, инстинктивно прескачам скърцащото стъпало, спирам за миг на площадката, ослушвам се. Поглеждам към коридора, водещ към гостната, ала там няма нищо, само тъмнина. Изведнъж сякаш долавям някакво тропане. Косата на тила ми се изправя, сърцето ми забива по-ускорено. Не. Били са просто нервите ми. Тишина. Тръгвам по коридора към гостната. Точно пред вратата спирам, мобилизирам се. После натискам бравата, блъсвам вратата. Помещението тъне в мрак, паля лампата, примигвам. Преглъщам шумно. За част от секундата установявам, че в стаята няма никого. Къде е той?

Тръгвам инстинктивно към кухнята, ще го чакам там, той ще се върне, рано или късно. Понечвам да включа лампата и тук, ала нещо ме възпира. Стряскам се, замирам в движение. Непознатия седи край масата. Неподвижен. В тъмното. И ме гледа. Натискам копчето.

— Ето те пак — обажда се той.

Надига се, пристъпва насам, сега е точно пред мен, тъмните му очи са влажни и лъскави.

Отстъпвам крачка назад, само и само да съм по-далече от него.

— Къде е Лео? — питам. — Къде е синът ми?

— Сара. Успокой се — отвръща той. — Лео не е тук. Нали е при Мириам?

— Аз тъкмо идвам от Мириам.

Това го изкарва извън равновесие.

— Да, но… — казва той, после сякаш не му хрумва друго.

Виждам как зад челото му мозъкът работи.

— Мириам се обади — заявява той. — Лео се е появил.

Аз се разсмивам горчиво.

— Сара, чуй ме — казва той. — Държах се отвратително. Моля те, нека да поговорим разумно.

Аз се обърквам за секунди. Този мъж е като хамелеон. Зад всяка маска се крие нова маска.

— За какво точно искате да говорим? — казвам. — За убийството на мъжа ми или за отвличането на сина ми?

Той отведнъж заприличва на риба на сухо.

— Вървете — казвам аз.

— Къде?

— Там, където сте отвели Лео.

— Той не е тук, кълна се.

— А къде е?

— Не знам!

— При Йохан ли е?

Той сбръчква чело.

— Йохан?

Аз си налагам да не загубя самообладание.

— Ела — казва той. — Нека да седнем и да поговорим разумно.

Какво ще правя сега?

— Сара — казва той. — Сара, чуй ме. Не съм взел Лео. Той е при Мириам. Защо ми е да отвличам Лео?

— Като средство за натиск. Натиск срещу мен — отвръщам аз.

— Това няма смисъл, Сара. Помисли. Ако съм искал да използвам Лео за натиск, щях ли тогава да признавам, че той не е при мен?

Той е прав. Прав ли е?

— Защо да вярвам на нещо, което чувам от вас? — питам.

— Защото това е истината. Никога не бих сторил зло на момчето. Това, което казах, е вярно. Мириам наистина се обади малко преди да се появиш тук. Намерила е Лео. Той е добре.

— Вие сте убили мъжа ми — казвам.

— Не. Не съм — отвръща той.

— Сам го казахте.

— Защото исках да те подмамя от скривалището ти!

— Много удобно!

Аз се изсмивам горчиво.

— Вярно е!

— Да ме подмамите от скривалището. За какво?

Той понечва да отговори, после замира.

— Нали сама виждаш, че Лео не е тук — казва накрая. — Той е при Мириам!

— Тогава тя щеше да ми позвъни! — заявявам аз.

— Направила го е — казва Непознатия. — Но се е включила гласовата поща. Вероятно батерията ти е паднала.

Усещам как очите ми се стесняват до чертички. Опипвам задния джоб на дънките си, търсейки мобилния, но не изпускам от поглед Непознатия. Вадя телефона с лявата си ръка, хвърлям поглед върху екрана…

— Сара, съжалявам — казва Непознатия. — Страшно съжалявам за всичко!

Прави крачка към мен, аз неволно отстъпвам назад, но той продължава, застава пред мен, дръпва ме в прегръдката си. Изпъшквам, блъскам го, с една крачка се озовавам до кухненския плот, вече не мисля, само действам, издърпвам нож от поставката, държа го пред себе, но…

Не зная как го прави, движи се неестествено бързо, докато мигна, е пред мен. Сграбчва китката ми, опитва се да ми изтръгне ножа. Телефонът ми пада шумно на пода, аз се отбранявам с всички сили и успявам да се отскубна. Непознатия пъхти, прави крачка назад. Не се колебая нито за секунда, замахвам и го срязвам напряко през гърдите. Той извиква уплашено. Отдръпва се назад, ризата му е разцепена на мястото, където се е плъзнал ножът, блика кръв, напоява плата в червено. Аз примигвам. Правя също крачка назад. Непознатия притиска дланите си върху раната, но е твърде късно.

Аз вече съм видяла.

Прозрението ме удря като с юмрук.

Светът се срива. Вече мога да видя, че той не се състои от атоми, а е изтъкан от безбройни, отдавна разхлабени нишки. И имам чувството, че ако сега дръпна някоя от тях, ще разплета цялата действителност и накрая тя ще легне в краката ми като развито кълбо прежда.

Изпускам ножа на пода.

Има само едно нещо, което мога да направя, което трябва да направя. Събирам всички сили и кураж, останали в мен, и отново пристъпвам към мъжа.

Той не отстъпва, не се отбранява.

Хващам това, което е останало от ризата му, и го дръпвам рязко надолу… и тя е там. Точно под повърхностната рана, която му нанесох. Там е.

Бенката на Филип.

47

Години наред сънувах това. Отново и отново.

Нощ е. Ние стоим един срещу друг. Светът е опразнен, няма никого освен нас. Адам и Ева. Всички реки, всички планини и езера, всички поляни и гори и пътища и полета и овощни градини и циркови шатри и морета, всичко е само за нас. Не смея да се помръдна, не смея да кажа нищо, понеже ме е страх, че магията ще рухне, ще се пръсне пашкулът, който ни обвива и държи света отвън. Едва не се стряскам, когато Филип вдига ръка и леко, съвсем леко докосва бузата ми. Сякаш иска де се увери, че съм истинска. Затварям очи. Опитвам се да проумея, че стоя тук и Филип ме гали по бузата. Така, както го е правил стотици пъти. Отварям пак очи. Магията рухва.

Той дръпва ръката си като дете, което тъкмо в този миг се е спомнило, че е опасно да пъха длан между решетките на клетката.

Аз се взирам във Филип, той се взира в мен. Дръпвам се назад, усещам се, че тръскам глава и че казвам нещо, не знам какво. Хващам се за облегалката на дивана, за да не пропадна в бездънното, границата между сън и действителност се е разтворила, изчезнали са всяка убеденост и увереност, не разбирам нищо, а същевременно зная всичко.

Инстинктивно отстъпвам още назад. Една крачка, още една. От гърлото ми се изтръгва задушен вик, искам да се обърна, искам да избягам, но май не мога да помръдна, тъй силно се е впила в крайниците ми уплахата.

— Сара! Моля те, остани! — казва Измамника, казва Винсънт, казва моят мъж, казва Непознатия, казва Филип и посяга към ръката ми. Аз я дръпвам.

Погледът ми пада върху телефона, навеждам се, вдигам го, някакво отвличащо действие, сама забелязвам, че е такова, но се чувствам неспособна да се изправя срещу ситуацията. Натискам като вманиачена копчетата, искам да го отблокирам, но екранът не светва. Наистина ли батерията се е изтощила, или телефонът се е повредил, когато падна на паркета?

— Сара — казва Филип.

Аз го поглеждам.

Гледката ми причинява болка. Един непознат, чужд човек. Не я понасям. Изведнъж се сещам за нещо, за най-важното. Зарязвам го там, подтиквана от внезапна мисъл, вървя като автомат, сякаш в гърба си имам пъхнат ключ, сякаш са ме навили с пружина. Трябва да действам сигурно. Трябва да действам сигурно. Да действам сигурно. Лео. Сигурност.

С усещането за неговия поглед в гърба ми излизам със схванати крака от кухнята, влизам в хола, вземам телефона, набирам номера на Мириам, примигвам объркана, когато чувам сигнал „заето“. Затварям, взирам се в телефона в дланта си, потискам потребността си да опитам още веднъж при Мириам, искам да държа линията свободна, за да може тя да ми се обади. Броя до десет, не се звъни. Изругавам, набирам номера на Мириам. Въздъхвам облекчено, когато чувам сигнал „свободно“. Звъни се веднъж, втори път, трети път, никой не се обажда.

После вдигат слушалката и чувам угрижения глас на Мириам.

— Сара, слава богу! — казва тя. — Така се притеснявах. Всичко наред ли е?

Не казвам нищо, като упоена съм.

— Защо така изведнъж избяга и какво беше това с Лео?

— Той при теб ли е? — изхриптявам аз.

— Какво? Естествено, че е при мен. С него всичко е наред. Ти си тази, заради която се притеснявам!

За миг светът сякаш спира да се върти.

— Кажи го пак — настоявам аз.

— С Лео всичко е наред — повтаря Мириам. — Добре е. Но с теб какво става?

Затварям очи. Изпитвам такова облекчение, че за миг забравям всичко друго.

— Мириам? Той къде е бил? — питам.

— Бил е просто в банята!

„Бил е просто в банята“, мисля си аз с притъпени сетива.

— Филип не ти ли предаде? Говорих с него. Сара, добре ли си? — пита Мириам. — Нали знаеш, че съм тук, когато ти трябвам.

— Благодаря ти, Мириам — отвръщам аз и затварям.

Обръщам се, все още съвсем замаяна… и той е там.

Просто стои в рамката на вратата. Филип. Не мъжът от моите спомени, но моят мъж. Седем години по-стар, седем години по-различен. Зная, той трябва да е, бенката е неопровержима, а въпреки това все още не мога да го разпозная. Виждам нас двама ни, почти деца, лято е, стоим сред море от хора, а „Рейдиохед“ ни свирят една песен; ние седим на брега на нощната Елба, Филип е сложил ръка в моята мокра коса, устните ни се срещат; стоим на плажа край Елба, Филип пада на колене, а аз се правя на изненадана; дебелият имитатор на Елвис ни пее Love Me Tender, и виждам лицето на Филип, когато му казвам, че пак съм бременна и че този път ще се получи; и го виждам как проверява чантата си за болницата — фотокамери и батерии за цял екип оператори; и виждам себе си с Лео в ръце; и виждам как ние двамата се караме, и виждам как се сдобряваме, и…

Пред мен стои един непознат.

Пред мен стои моят мъж.

Нощ е.

Няма вече минало и няма бъдеще.

Само ние.

В този момент.

Сега трябва да кажа нещо, ясно ми е, но нямам думи, навсякъде има кръв и болка и вина, килим от умрели от глад пчели.

— Не те познах — казвам, след като отново мога да говоря, а гласът ми звучи старчески и дрезгаво.

Не зная какво друго да кажа.

Мъча се да намеря думи.

— Бях забравила — казвам.

— Зная — отвръща той.

Поглеждаме се един друг, но не се разпознаваме.

И аз си мисля: веднъж дяволът сътворил едно огледало, което правело така, че всичко красиво, което човек виждал в него, се спаружвало и смалявало до почти нищо, а пък всичко лошо, което се оглеждало, ставало само още по-лошо. Един ден обаче огледалото се счупило, пръснало се и това причинило най-голямото зло. Защото малките късчета се разлетели и когато парченце от огледалото попаднело в окото на някого, той виждал всичко наопаки или имал очи само за неправилно обърнатите неща. А при някои хора парченца попадали даже в сърцето и сърцата им замръзвали и се превръщали в бучка лед.

Мисля си за образите от „Снежната кралица“, която Лео толкова обича. За Кай, в чието сърце попада парче от огледалото, и сърцето му замръзва, а друго парченце в окото, заради което той вече не познава своята любима приятелка Герда. И Герда търси Кай, прекосява половината свят заради него. Но когато най-накрая го намира, той е студен като лед и не я познава.

Колко пъти съм чела на Лео тази история? Петдесет? Сто? И си мисля: колко често съм си пожелавала това преди — живот като в приказка. А съвсем съм забравяла колко жестоки са все пак повечето приказки.

Стоим така още дълго, а на мен ми се иска да преодолеем дистанцията, създала се помежду ни, зная обаче, че е невъзможно някога да стигнем един до друг. Защото всяка дистанция трябва да е поделена наполовина, за да бъде преодоляна, и защото половината на една дистанция пак трябва да бъде разделена наполовина, и защото половината от това трябва отново да бъде делена наполовина, и следващата половина, и следващата след нея, и заради това хората действително не могат да стигнат един до друг, все едно колко много се опитват.

Лятото на 2015 година

Той седеше в самолета за Хамбург. Приземяване. Земята се втурна към него и за миг изпита чувството, че самолетът няма да кацне, а просто ще се разбие. Тази мисъл не го уплаши. Той просто си седеше, без да се движи, и гледаше как къщите и дърветата и всичко това под него, съставляващо вкупом света, ставаше все по-голямо.

Последните дни му се видяха нереални. Всичко се бе развило много бързо. Освобождаването му, раздялата с другите. Вън. От мръсния, влажен пленнически лагер, който бе станал негов дом, в болницата, оттам — в една лимузина, от нея — във фоайето на един хотел, всичко в течение на по-малко от дванайсет часа. Той се бе опитвал да проумее. Беше се опитвал да изпита щастие. Но не се стигаше дотам. Постоянно имаше нещо за обсъждане, постоянно някой искаше нещо от него. Едва сега, в този самолет, настъпи момент на спокойствие. Хората, които го придружаваха по време на полета, бяха замлъкнали. Наблюдаваха през прозорците как земята се приближава или четяха вестник. Той гледаше как родният му град се носи стремително към него, старият му живот, старите му животи. Ставаше твърде бързо, той все още бе в лагера, все още бе при своите събратя, все още беше в мръсотията и влагата. Не знаеше какво го очаква. Имаше ли все още дом? Когато мислеше за дома си, той мислеше за един съвсем определен ден, сам не знаеше точно защо.

Една събота в разгара на лятото. Градината бе цялата разцъфтяла, черните бързолети даваха прощално представление в небето. Сара бе предложила да си направят пикник в градината и ето че двамата седяха там, в сянката на старата череша. Ягоди и бързо топящ се ванилов сладолед, от време на време някоя спокойно прелитаща земна пчела. Лео лежеше между тях на одеялото, гукаше весело и гледаше светлината, падаща през короната на дървото върху узрелите череши, които Сара все още не беше обрала, за да ги подари на съседските деца. Черешките лъщяха като миниатюрни изкусителни ябълки от рая. От време на време Лео им бягаше, пропълзяваше из тревата в търсене на приключения, посягаше с ръце към пеперуди, смееше се гъргорещо на стръковете трева, крито го гъделичкаха по голите ръце и крака. От време на време те ставаха и го пренасяха обратно върху одеялото.

Сара бе свила косата си на тила в обикновен кок, беше боса, в бледожълта лятна рокля, лявото и ходило бе отекло. Малко преди това бе настъпила една пчела, Филип бе извадил жилото от петата й, после донесе лед за охлаждане. Тя седеше по турски, с книга на коленете, и четеше. Много му се искаше да знае какво чете, но не искаше да я прекъсва, беше го страх, че ако направи някое погрешно движение, мигът ще отлети като подплашена птица. Лео се отдалечаваше, на лов за една особено дебела земна пчела, която се появи иззад храстите цариградско грозде подобно на кръжащ боен хеликоптер, после със силно бръмчене отново се издигна и изчезна в синевата на небето. Филип се учуди колко бърз е вече малкият. Ако го крепяха, можеше да прави по няколко предпазливи крачки. Сара вдигна очи, остави книгата, Филип видя, че чете Хемингуей, сигурно за училище, където скоро щеше да се върне. С няколко крачки тя догони детето, вдигна го високо над главата си, то се разсмя. Филип откъсна за Сара една паричка. Тя прие цветето с благосклонна усмивка, после го изяде, а той се разсмя.

По-късно Сара влезе в къщата, за да приготви вечерята, а Филип поседя още известно време в градината и тъкмо похапваше грозде, когато чу нещо да шумоли в тревата пред краката му. След секунди пред него се появи малка котка на червеникави петна, после още една с кафяви петна. Те се спряха на известно разстояние и зачакаха с погледи, вперени в него. Филип се усмихна.

— Е, какво? — каза той и се загледа в тях, докато те заситниха към него, сетне направиха стъпка назад, пак се спряха, измяукаха тихо, а накрая преодоляха сдържаността си.

Котетата, изглежда, бяха сестри. Нямаха каишки, окото на едното от тях беше мътно и Филип се запита дали не са бездомни.

— Сладки са… котетата — чу той изведнъж тънък глас откъм градинската ограда.

Малко червенокосо момиче с конска опашка надничаше към него през оградата. Къси панталони и футболна фланелка.

— Твои ли са? — попита той.

Момичето тръсна глава.

— Котетата са доста страхливи — каза тя. — На едното окото е повредено. Може би някой е бил лош към него.

Филип кимна със сериозно изражение.

— Да им дадем ли имена? — попита той.

— Те сигурно вече си имат.

— Но ние не ги знаем — каза Филип.

След като дадоха имена на котетата и момичето си отиде, Филип последва жена си в къщата. Когато се върна у дома и влезе в кухнята, Сара изскочи от един ъгъл, метна се върху него и покри изгорялото му от слънцето лице с десетки болезнени целувки. Смеейки се, двамата паднаха на пода.

Това беше неговият дом.

Има ли го все още това място?

Днес е четиринайсет хиляди четиристотин четиридесет и първият ден от моя земен живот. Четиринайсет хиляди четиристотин четиридесет и един пъти да се събудиш. Да отвориш очи. Да изживееш цял един ден и пак да отидеш да спиш. Да лежиш четиринайсет хиляди четиристотин четиридесет и един пъти и да сънуваш.

Той не бе престанал да брои. Толкова пъти се беше питал дали някога пак ще бъде свободен. И ако да, в кой ден от живота си. Тринайсет хилядният? Двайсет хилядният?

Той гледаше през прозореца и се питаше къде се намира, не знаеше. Всичко, което някога бе назовавал свой живот, всичко, от което се състоеше неговата идентичност, бе толкова далече. Детство. Юношество. Любов. Следване. Сватба. Бащинство. Работа. Последните седем години бе прекарал в нещо като преддверие на ада с чакане и оцеляване. Когато в хотела в Колумбия се видя в огледало за първи път след дълго време, се бе уплашил от самия себе си. Взираше се в лицето си и не намираше ни най-малка прилика със своето старо Аз. Не, помисли си той накрая, това вече не съм аз. Съвсем не съм. Така не би го познала дори майка му. Безгрижният идиот, какъвто бе някога, беше изчезнал. Външността му само отразяваше неговия вътрешен свят.

Спомни си за първия си душ на свобода. Как стоеше там, със самобръсначката и всички необходими неща пред себе си, и гледаше брадясалото си лице. И как не можеше да се застави да се обръсне. Тъй дълго се беше крил зад брадата си, почти седем години. Не можеше да се раздели с нея. Сигурно беше по-добре да бъде внимателен още известно време.

Част от него искаше просто да го оставят на мира. Отпрати психолога, който му бе предложил да разговарят. Не желаеше да вижда никого, нито Сара, нито сина си. Но как можеше да изрази това? Никой нямаше да го разбере. Още когато бе отказал предложението да говори по телефона или по скайпа с жена си и бе помолил да й предадат да не води сина им на летището, го бяха погледнали така, сякаш си е изгубил ума. Толкова ли беше трудно да разберат, че той просто иска да го оставят на мира? Да. Изглежда беше много трудно за разбиране. Изглежда поведението му не беше нормално. Затова той реши да издържи. Вече го можеше. Да издържа и да функционира. Без да завързва ненужни дискусии. Само докато стигне у дома. Само още малко.

Брадата остана. И желанието да се оттегли в своята къща, сам, докато узнае отново кой е и какво иска да прави с остатъка от живота си — и то остана.

Беше си представял всичко съвсем различно. Но не беше като във филм: жертвата на отвличането се завръща у дома, притиска в прегръдка семейството си и всичко е добре. Не беше толкова просто.

Това, от което най-вече имаше нужда, бе един отговор.

А може би още нещо: отмъщение.

Въпросът дали някой, когото беше обичал и комуто бе имал доверие, е възложил отвличането му — това го измъчваше от седем години. Трима души стояха в списъка му и той бе прекарал много време да ги мрази — тези трима души. През вялите пропилени дни, през безсънните отчаяни нощи. Ако имаше нещо там, в своя затвор, това беше време. Бе се заклел в себе си: ако някога излезе пак на светло от тази дупка на края на света, те трябва да си платят. Пожелаваше им да ги тръшне чума — според това кого в момента смяташе за виновен, веднъж единия, друг път другия, после третия.

Например Йохан Кербер — приятелят на баща му. Той го бе притиснал да направи това пътуване, уж щяло да е добре за Филип. Да се откъснел малко от Сара. „Отсъствието засилва любовта“, беше му казал Йохан. И сега го виждаше пред себе си — колко угрижен изглеждаше. Сякаш някога го е било грижа за брачните проблеми на Филип.

Или Бернд Шрьодер. Всъщност Бернд трябваше също да седи в колата, която бе откарала Филип на деловата му среща и от която той бе отвлечен. Но в последната минута Бернд се бе разболял и не можа да излезе от хотелската си стая. Във всеки случай така твърдеше той. Разяжданият от амбиция Бернд Шрьодер да зареже такава важна среща заради някаква простуда? Не беше за вярване.

Така. И накрая оставаше Сара. Дали пък в края на краищата майка му все пак не беше права? Сара го е преследвала само заради парите му? Той съжаляваше, че никога не бе отворил дума за това, което майка му постоянно намекваше. Че Сара била съгласна да го напусне за пари. Винаги й се бе доверявал сляпо. Преди.

Защото, естествено, имаше и добри времена с нея, ала в спомените му те в по-голямата си част бяха избледнели подобно на стари вестници, лежали твърде дълго на слънце. Всичко, за което натрапчиво мислеше по време на пленничеството си, бяха караниците, подлостите — честно казано, и от двете страни. Поне към края между тях вече нямаше любов. Само кръв и сълзи. Наистина ли беше само заради онази ужасяваща нощ, в която любовта им окончателно се бе разрушила? Или тази нощ просто бе изнесла на светло нещо, което твърде дълго бе къкрело под повърхността? Че те са прекалено различни, за да се обичат и разбират истински. Той си спомни колко дълго я бе умолявал да разговаря с него. Как й бе казвал всички тези глупави, отчаяни неща, които обикновено се говорят във филмите. За жени.

„Моля те, поговори с мен…“

„Какво мислиш?“

„Вече не понасям твоето мълчание.“

„Ако някога си ме обичала, тогава…“

Само тази ужасна нощ ли е била? Или техният брак и така щеше да се провали? Дали този брак някога изобщо е бил истински? Той отново и отново си блъскаше главата над тези въпроси. Понякога чуваше ясно гласа на Сара от добрите дни, понякога над всичко доминираше строгият глас на майка му. От година на година все повече се отдалечаваше от Сара и от брака си, докато накрая вече дори не бе в състояние да извика пред вътрешния си взор лицето на жена си. Нищо вече не беше сигурно. Всичко беше възможно.

Достатъчно често пазачите му го бяха казвали. „Ти ще си изгниеш тук, богаташо — повтаряха те едно и също на развален английски, — никой няма да плати за теб.“

Това само подхранваше омразата му.

Едва след освобождаването си той узна от властите, че никога не е постъпвало искане за откуп.

Сега седеше в самолета, който всеки миг щеше да кацне, и не беше по-умен и по-наясно от преди.

Жена му. Струваше му се странно да нарече така, пък дори и в мислите си, човека, който първо е бил обект на неговите копнежи, а сетне е станал обект на отмъстителните му фантазии. Тя беше чужда.

„Жената“. Така я наричаше той, когато говореше за нея.

Среща след седем години. От Барбара Петри, която го съпровождаше на летището, бе узнал, че жената ще дойде на летището, за да го посрещне. Естествено.

Официалните лица все още не можеха да му кажат нищо точно за причините за отвличането му и пленничеството. Харалд Грим, който му се бе представил като лице за контакти, го беше помолил да прояви търпение. Той и екипът му, както и южноамериканските колеги искали на спокойствие да разровят нещата. Той бил човекът, който щял да му каже дали жена му е поръчала отвличането или не. Скоро.

Не можеше да проумее това — да се върне у дома, без да знае кой му бе причинил това.

Наистина ли е била Сара, искала е да се отърве от него? В състояние ли бе да го извърши? Имаше ли нужния характер? Би ли се справила с логистиката?

Да, много неща се бяха случили. Да, на младини, след самоубийството на майка си, Сара е била няколко седмици на лечение в психиатрия, защото била изгубила връзка с реалността. Но това е било отдавна. Да, в миналото може да е била лабилна, да, може на моменти да бе склонна към екстремно поведение. Но към коварство? Наистина ли бе способна на коварство?

Филип усети, че мислите му се въртят в кръг, подобно на златни рибки в твърде малък аквариум. Имаше само една разлика в сравнение с последните седем години.

Той беше свободен. Той можеше да действа. Той щеше да ги види. Йохан. Бернд. И нея. Жената.

Още само няколко минути. После щеше да я погледне в очите. Щеше да се взре в лицето й и щеше да узнае всичко.

Неволно си спомни за сватбата им.

Лас Вегас, искрящ мираж насред пустинята. Сара едва не се отказа точно преди венчавката. Двамата се пържеха на слънцето, чакаха уговорения час пред малкия бял параклис с огромен надпис отпред Wedding Chapel. America's Favorite Since 1940. Току-що бяха видели да излиза една женена двойка и да отпрашва в огромен розов кадилак.

Филип беше възбуден и пълен с радостно очакване, настроението на този странен, шантав, шумен, ярък град го заразяваше. Сара, за разлика от него, изглеждаше замислена, беше по-тиха от друг път.

— Добре ли си, принцесо? — попита той.

Сара не обичаше да я нарича така, но днес не реагира.

— Някакви мисли ти се въртят в главата?

Тя прокара пръсти през косата си, която бе пуснала свободно над бялата си рокля. Тръсна глава.

— Ами ако станем като всички други семейни двойки? — попита накрая. — Ако някога започнем само да се караме?

Той се досети, че тя все още мисли за спора им отпреди няколко дни, вече не помнеше за какво.

— Ами тогава ще си се караме — отвърна й.

Усмихна се на Сара, погали я по бузата, прокара длан през косата й. Тя го погледна колебливо.

— Накрая ще трябва просто да продължим да живеем колкото се може по-бързо — каза той. — Това е всичко.

Но тя не изглеждаше доволна.

— Ние се обичаме — каза той. — Това е достатъчно.

— Хм — отвърна тя. — Всички двойки, които застават пред олтара, се обичат. Въпреки това накрая далеч не всички успяват… да живеят заедно. — Тя млъкна за миг.

— Проблемът е, че ако се караме така, както завчера, аз напълно забравям, че те обичам и че ти ме обичаш — каза после тя. — А онзи ден дори не ставаше дума за нещо съществено. Щом като вече се караме така за дреболии, какво ще бъде по-късно? Когато имаме деца или ако…

Тя не довърши изречението.

— Ако съм толкова бясна, както онзи ден, тогава всичко ми е все едно, тогава съм способна на всичко… — заключи накрая.

Той я гледаше мълчаливо, не знаеше какво иска да чуе от него.

— Това ме плаши.

— Какво те плаши?

— Когато сме такива — каза тя. — Когато така се забравяме.

— Никога няма да те оставя да забравиш, че те обичам. Обещавам ти.

Погледът на Сара помръкна.

— Не обещавай нещо, което не можеш да спазиш.

Изведнъж отвътре се дочу музика. Бракосъчетанието преди тях отиваше към края си.

— Добре, имам идея — каза бързо той. — Ще се договорим за нещо. Определено изречение или дума. И ако някога пак се скараме така, както завчера, и ако ти вече не знаеш дали все още те обичам, тогава ще кажеш тази дума.

— Нещо като кодова дума — отвърна тя.

— Точно така. И ако ми кажеш тази дума, тогава веднага ще се сетя за този момент тук и за моето обещание. И тогава веднага ще престанем да се караме и… ще продължим да се обичаме.

Сара се засмя.

— Хм — изсумтя.

Категоричен знак за съгласие — „хм“.

— Трябва да е дума, която иначе никога не казваме — рече тя. — За да не се изхаби.

Тя са замисли за няколко секунди.

— Мамихлапинатапай — каза накрая той.

— Моля?

— Мамихлапинатапай — повтори той.

— На какъв език е това? — попита Сара.

— Нямам представа. Но веднъж го прочетох някъде. Смята се за най-трудната за превод дума в света.

— Стига бе!

Сара се ухили. Обичаше да се надсмива над суперумния си годеник и го правеше често.

— И какво означава?

— Описва размяната на погледи между двама души, всеки от които предпочита другият да направи нещо, което и двамата искат.

— Това е идеално — каза Сара.

Той се усмихна.

— Мамих… какво беше?

— Лапинатапай — отвърна той.

— Никога няма да го запомня — каза Сара и се разсмя.

В този миг вратата на параклиса се отвори и имитаторът на Елвис, когото бяха поръчали, за да поведе Сара към олтара и по време на церемонията да пее Love Me Tender, ги покани да влязат.

„Колко сме се променили — помисли си той. — За времето между нашата сватба и нашето провалено сбогуване.“ Можеше да види всичко като при монтажа на филм. Първата им среща на брега на Елба. Първата целувка, първото скарване. Предложението — пак на плажа край Елба, на тяхното място, сватбата, детето. Отдалечаването.

Сцената на сбогуването им го бе преследвала цели седем години. Какво означаваше тя — че Сара вече не го обича? Тя ли му бе причинила всичко това? Или беше несправедлив към нея? Дали все още го обича? Би ли го чакала?

Седем години не бяха достатъчни, за да разгадае тази мистерия.

Моят четиринайсет хиляди четиристотин четиридесет и първи ден на земята, помисли си той. Денят, в който се завръщам в дома си, ако го има.

После всичко тръгна много бързо. Кацане. Толкова много хора. Филип се чувстваше като къртица, издърпана на светло. Но той щеше да функционира.

И без това имаше очи само за един-единствен човек. Най-сетне имаше възможността да си изясни нещата. Щеше да погледне Сара в очите и да узнае. Дали се радва да го види. Или напротив. Той щеше да открие.

Истината.

48

Филип седи мълчаливо насреща ми. На кухненската маса. Няма и една ръка разстояние, а въпреки това ми се струва, че е безкрайно далече.

Толкова сме си чужди, колкото могат изобщо да си бъдат чужди двама души. Зад челото си той крие цяла безкрайна вселена, никога не бих могла да го разбера дори и приблизително.

На перваза на прозореца стои една наша стара снимка. Изглеждаме толкова смешно млади и щастливи. Сега той изглежда така, както се чувствам аз: така, сякаш би трябвало да умре от умора. Плъзвам поглед из кухнята. Пъстрите цветя на масата пред мен са с клюмнали глави, над тях, подобно на ленива луна, виси кръгла лампа.

Отдавна седим така. Трябва ми време, за да проумея. За начало трябва да съединя непознатия мъж с Филип.

Чувствам се шуплеста и чуплива като празна охлювена черупка. Поглеждам Филип. Липсват ми думи.

Мисля си за времето след неговото изчезване. Как се скарахме в деня на отпътуването му, в деня преди това и в деня преди това и в деня преди него. Не си спомням привидните причини, изсмуканите от пръстите аргументи. Вече не ставаше дума за нищо, целта беше само спорът сам по себе си, кой е прав, кой печели, кой кого ще нарани.

Известно време плачех всеки ден, което подлудяваше Филип. Това, което той не знаеше, бе, че не плачех, защото съм тъжна, безпомощна или отчаяна или за да го изнудвам. Ридаех от бяс. Ридаех, защото той ме разгневяваше толкова, че понякога не познавах сама себе си, разгневяваше ме така, че ми идваше да взема нещо, нещо тежко, и да му го метна по главата.

Проумях, че ме вбесява толкова не защото вече не го обичам, а тъкмо защото все още го обичам — но го проумях едва когато той изчезна така внезапно.

Само за една нощ животът ми се промени — вече се състоеше само от надежда и страх и от всички тези въпроси: Къде си, Филип? Защо ни изостави? Какво е станало с теб? Жив ли си? Добре ли си? Мислиш ли още за мен, за своята жена и сина си? Какво се е случило? Убит ли си? Отвлечен? Станала е злополука? Удар? Мозъчен кръвоизлив? Инфаркт? Умрял си някъде и никой не те е намерил? Загубил си паметта си, така, както аз обичам да си го представям? Или си избягал? Криеш ли се? Започнал си нов живот? Там навън ли си някъде? Щастлив ли си? Бих ли могла да усетя, ако все още си жив? Трябва ли да съм усетила, ако си мъртъв? Къде си, Филип? Къде си? Ще се върнеш ли някога?

Как е възможно да не си оставил никакви следи? Как е възможно човек да не остави следи? Нарочно ли го направи? В нелегалност ли си минал? Имал си тайни от мен? Беше ли мъжът, за когото те смятах? Или има неща, които не зная? Неща в твоя свръхбогат, стар и достолепен род, неща в твоя семеен концерн, за които нищо не подозирам? Имал ли си врагове? Бил ли си нечий враг? Имал ли си любовница? Имало ли е някого, когото си обичал повече от Лео и мен? Защото, повярвай ми, това би било добре, съвсем добре. Искам само да зная. Искам само да зная какво се е случило с теб.

Какво се е случило с теб?

А сега?

Дълго време смятах, че не желая нищо по-силно от това да си върна Филип. А сега ми се налага да мисля за нещо, което баба постоянно ми повтаряше: Внимавай какво си пожелаваш. Може да стане истина.

Ние мълчим. Хладилникът бръмчи. Отвън писука някаква нощна птица. Дъските на пода пропукват, сякаш голямата, мъдра къща, в която се намираме, иска да отнеме тежестта на мълчанието между нас. Отмествам поглед от лицето на Филип, съсредоточавам се върху дървото на кухненската маса, върху шарките, прокарвам длан по тях, не зная какво да мисля, какво да правя, какво да кажа. С разума си зная, че мъжът на летището, в колата, в къщата ми, мъжът, който ме преследваше и когото аз преследвах, мъжът, когото бих и комуто крещях, мъжът, който ме заплашваше и когото аз заплашвах, е Филип. Зная го, ала просто не мога да го проумея.

Всичко е толкова сюрреалистично, чувствам се така, сякаш съм само героиня в някаква театрална пиеса, сякаш всеки миг ще трябва да премина през стена от папиемаше и да установя, че масата, на която се подпирам, кухнята, къщата, целият ми свят е само кулиса.

Вдигам поглед, очите ни се срещат. За миг по устните на Филип заиграва лека усмивка и той изглежда почти както преди. Сетне по лицето му пробягва сянка и отнася усмивката, лицето му пак изглежда като това на Непознатия, който завчера… или пък беше по-завчера?… слезе от самолета.

През последните дни бръчките по красивото му лице са станали още по-дълбоки.

Неволно се сещам за едно изречение от Герхард Хауптман, което наскоро прочетох на учениците ми в час по немски език: „Няма нищо тъй жестоко, както отчуждеността на тези, които се познават“.

Когато най-сетне отново съм в състояние да говоря, гласът ми звучи дрезгаво:

— Просто не можех — казвам. — Просто не можех да позная в теб своя мъж.

— Не си можела да ме познаеш? Или не си искала? — отвръща Филип.

Не отговарям. Не зная.

Но си спомням. За седемте години без него. За слънчевото затъмнение, за тайните нощи с Мирко, за това как се простих. И после за този странен мъж с безпощадните очи, който неочаквано слезе от един самолет и нахлу в моя с мъки наново подреден свят. Беше както тогава, когато бях на седемнайсет години и намерих майка ми обесена в кухнята. Промяната в цветовете, студът в костите ми, чувството, че съм опакована в памук.

— Нещо в мен те направи теб — прошепвам аз.

Боря се за правилните думи.

— Беше твърде много — казвам. — Просто беше твърде много.

Нещо в мен те направи теб.

Не мога да го обясня по-добре.

Това е истината.

49

Филип има красиво лице. Винаги съм смятала така. Той е с тъмна коса. Блед. Кафявите му очи са големи и понякога, когато нещо го зарадва, в тях се появява почти детско изражение. Веждите му обаче придобиват триъгълна форма, когато ги повдигне. Като на Мефистофел в класическата постановка на Гьотевия „Фауст”. Устните му са тънки, но горната има красива извивка, в която се влюбих преди много години.

Ако човек се вгледа внимателно, ще открие всичко. Стига да знае какво трябва да търси.

„Колко е удивително, че всички изглеждаме различно — мисля си аз. — Повече от седем милиарда хора на планетата, и всяко лице е различно. И сме в състояние да го възприемаме като уникално.”

Най-често.

Филип вдига очи, забелязва, че го изследвам, аз извръщам поглед.

В главата ми има много въпроси, твърде много, за да мога да избера един.

Дълго време той не казва нищо. В един момент вече не мога да понеса тишината.

— Сигурно си мислел, че правя това нарочно — казвам накрая. — Че само се преструвам, че не те познавам.

Филип кима.

— Да — казва. — Да, мислех, че го правиш нарочно. Исках най-сетне да говоря с теб за всичко. И недоумявах, когато отказваше да говорим. Не можех да повярвам, че искаш да продължаваш както преди, с подлостите и потискането. Бях извън кожата си. Мислех, че ме отхвърляш от пресметливост. Че преследваш някаква цел с това. Да се отървеш окончателно от мен.

— Защо да го правя?

Той свива рамене.

— Не знам, Сара. Седем години са много време. Откъде да зная как си живяла през всички тези години, какво мислиш, какво искаш и какво си готова да направиш заради това?

— Кога го разбра? — питам аз.

— Че наистина не си ме познала?

Аз кимам.

— Не зная точно кога. Вероятно когато ме преследваше из града. Беше странно. Тогава заподозрях.

Той се замисля.

— И после, когато доведе майка ми.

Споменът ме улучва като удар в стомаха.

— Точно пък майка ми. Тогава разбрах.

Той докосва с длан гърдите си там, където го одрасках с ножа, и аз се сещам за срещата с Барбара Петри.

— Когато поисках да видя бенката — казвам, — защо просто не ми я показа?

Филип забелязва неволното си движение, отпуска ръка.

— Мислех, че е само поредният ти опит да ме унижиш — казва. — В онзи момент и през ум не би ми минало, че наистина не ме познаваш.

Известно време двамата мълчим един срещу друг.

— Мислех, че имаш угризения на съвестта. Че заради това не искаш да ме познаеш. Мислех, че си била ти — казва той.

Става ми студено.

— Била съм какво? — питам, ала вече ми просветва.

Филип ме поглежда в очите. И аз най-сетне проумявам.

Омразата, гневът, ехидността, жестокостите — отведнъж всичко това придобива смисъл. Въпреки това съм изумена. Как е могло да му хрумне?

— Ти си мислил, че имам нещо общо с отвличането ти? — питам беззвучно.

Той не отговаря.

Аз се сещам за времето, преди да изчезне, за ежедневните ни спорове, за всички онези грозни думи.

И за проклетата нощ, след която вече нищо не беше както преди, в която окончателно се разбихме и която аз тъй добре потиснах и изместих.

— Това ли си мислел? — едва прошепвам. — В продължение на седем години?

Филип тръсва глава.

— Не знаех какво да мисля.

— А сега какво мислиш?

Той преглъща шумно.

— Че просто съм имал лош късмет. Просто съм се оказал в грешното време на грешното място.

— Това сигурно ли е? — питам.

Филип кима.

— Наскоро го узнах.

Тишина.

Дълга.

— Не разбирам защо направи това, което направи — казвам накрая аз. — Нищо не разбирам.

— Исках само едно. Истината — отговаря Филип. — И тогава…

Той свива рамене.

— Тогава ти… просто се възползва от моето объркване — завършвам изречението вместо него. — За да ме подмамиш извън скривалището. И за да ме накажеш. Да ме хвърлиш в страх и ужас.

Той кима колебливо и пак става тихо.

— Мислех, че си била ти — повтаря той. — Когато слязох от самолета и тръгнах към теб, веднага ми стана ясно, че не се радваш да ме видиш. Точно обратното. Беше ужасена.

Не казвам нищо.

— И когато започнах да те провокирам… Когато те питах кое е най-лошото, което някога си извършила. Когато ти казвах, че трябва най-сетне да кажеш истината… Тогава вината беше изписана на лицето ти!

Едва сега ми става ясно.

— Ти си имал предвид отвличането — казвам.

Филип кима.

— А аз си мислех, че говориш за нощта. За катастрофата. За бягството от мястото. За човека, когото убих. Когото убихме.

В очите ми напират сълзи.

Хладилникът сякаш тананика мелодия.

— А какво правеше в града? — питам направо аз, избърсвам сълзите си.

— В града?

— Да. Онази странна обиколка из Хамбург.

На лицето му се появява крива усмивка.

— Точно това — казва. — Една обиколка из Хамбург.

— Хм.

Мълчим известно време.

— Как беше? — питам.

— Как беше кое?

— Туристическата обиколка из родния ти град. След всички тези години.

Филип се усмихва.

— Това, което напълно ме завладя, бяха дреболиите — казва той. — Докато бях в плен, имах много време да размишлявам. Наум правех дълги разходки из моя роден град, опитвах се да си представя всичко съвсем точно, да извикам пред вътрешния си взор всеки детайл истински и правдиво.

За секунди се отдава на спомените си.

— С много неща успях — казва. — Но имаше десетки, стотици, дори хиляди малки детайли, които ми убягваха. Какъв цвят бяха столовете, които италианецът на ъгъла изнася през лятото? Черни или тъмнозелени? Колко са стъпалата от нашата къща до съседите? Какви дървета хвърлят сянка по нашата улица? Имаше липи, сигурен бях. Липи, които лете правеха предните стъкла на паркираните под тях автомобили съвсем лепкави. Но нямаше ли и букове между тях? Или това беше на съседната успоредна улица? А какъв цвят бяха кофите за боклук? Сигурно милион пъти съм ги ползвал, а не се спомнях. Може би бяха оранжеви, сини или металносиви, не знаех.

Поглежда ме.

— Вчера проверих — казва. — Червени са.

Двамата мълчим. Отвън минава автомобил с надути бас усилватели, после пак става тихо.

— А мъжът? — питам най-сетне аз.

— Кой мъж?

— Мъжът до автомата за сладкиши. Видях как ти пъхна нещо в ръката.

— Нямаше никакъв мъж.

Тутакси заставам нащрек.

— А, да. Мъжът с фланелката на „Сант Паули”? Той ме попита дали мога да му разваля десетачка.

Толкова банално, толкова просто.

— Хм. А тормозът по телефона? Злобните коментари в интернет?

— Какво?

Филип сбръчква чело.

— Злобни коментари? — повтаря той.

Става ми ясно, че съм допуснала грешка.

Сещам се за Мирко, настоятелността му, неотстъпчивостта му месеци наред, и проумявам, че всички онези обаждания от скрития номер, злобните есемеси, да, вероятно дори и ужасните коментари онлайн биха могли да са от него. Никакъв заговор срещу мен или кампания. Само един обиден мъж, с когото известно време делях легло и когото нелюбезно пропъдих от живота си. Осъзнавам колко порцелан съм разбила, колко много неща ще трябва през следващите месеци да обяснявам, спасявам, слепвам… но в момента искам само да спя.

— Забрави — казвам. — Не е важно.

Изведнъж усещам колко невъобразимо уморена съм.

— Уморена съм като куче — казвам. — Лягам си.

— Трябва да ти кажа нещо — отвръща бързо Филип.

Аз го поглеждам.

— Не може ли да почака до утре?

— Не — казва той. — Това не може.

Става.

Твърде съм изтощена, за да му се противопоставя. Надигам се и го следвам, спирам едва когато ми става ясно, че иска да излезе от къщата.

— Искаш да излезеш навън? Сега?

Той кима.

— Трябва.

Сенките под очите му са толкова тъмни, че кожата проблясва почти виолетово. Но докато аз се олюлявам и едва се държа на крака, той все още се движи уверено и целенасочено. В него има нещо войнишко, мисля си аз. Сякаш е тренирал.

Все още е тъмно, ала раждането на новия ден вече се долавя. Филип сяда зад волана на моята кола, аз се намествам на седалката до него. Той включва стартера, дави мотора при първия си опит да потегли. Изругава тихо, втория път успява и поемаме бавно по улицата. Веднага се досещам къде отиваме и си казвам, че аз бих предпочела да обърна. Ще спра, ще седим мълчаливо, докато слънцето пак изгрее и прогони сенките. Филип ми хвърля един кос поглед, явно улавя мислите ми, но не казва нищо.

Улиците са пусти, след около половин час излизаме извън града. Тишина. Само шумът от двигателя и звуците, които издава колата, докато поглъща асфалта метър след метър. Пътят лъщи черен като лакрицов бонбон. Аз съм на път към сърцето на кошмарните си сънища.

Докато Филип кара колата извън Хамбург и отбива в едно отдалечено шосе, мислите ми се отнасят нанякъде.

50

Една нощ преди много години. Материята, от която са моите кошмари.

Връщаме се у дома, идваме от къщата край езерото. Нещо се е случило с Лео. Сядаме веднага в колата. И естествено, се караме. И нещата излизат извън контрол.

Гневът експлодира в главата ми, за секунди се разсейвам и не внимавам за пътя, гледам Филип, самодоволното му лице, изкрещявам нещо, той ми изкрещява в отговор, а после вика: „Гледай напред, по дяволите!”, и чувам някакъв странен тропот, и натискам инстинктивно спирачката, спирам рязко и през колата преминава някакъв тласък, и отведнъж става много, много тихо. „Прегазих нещо”, мисля си аз. Поглеждам към Филип, който ме гледа с ококорени от страх очи.

— Сърна ли беше? — питам аз.

— Не знам. Не гледах пътя.

Преглъщам мъчително. Поглеждам в огледалото за задно виждане. Не мога да различа нищо. Слизам. Чувам, че Филип ме следва. Заобикалям колата и тогава го виждам. В червената светлина на стоповете. Човек. Веднага разбирам, че е мъртъв.

— О, боже — казва Филип. О, боже. О, боже. О, боже.

А после пита:

— Мъртъв ли е?

Събирам цялата си смелост и приближавам човека. Смътно различавам лицето, очите му са затворени. Облечен е в тъмни дрехи, лежи ничком. Почти съм сигурна, че ще посегне към мен, щом се доближа, но той не помръдва и когато търся пулса му, не усещам нищо. Нищо. Едва когато дръпвам ръката си, забелязвам, че цялата е в кръв. Вторачвам се в нея, сетне я избърсвам в панталона си. Чувам някакво скимтене, поглеждам Филип и едва тогава проумявам, че то излиза от моето гърло.

Отдръпвам се на няколко крачки от тъмния вързоп върху шосето.

— Да — казвам. — Мъртъв е.

Аз го прегазих.

— Откъде изникна изведнъж? — пита Филип.

Гласът му е паникьосан.

— Не знам. Просто се появи, изневиделица.

Озъртам се наляво и надясно в гората. Има някаква пътека, установявам, от която трябва да е дошъл. Защо ли карах толкова бързо?

— Трябва да извикаме бърза помощ — казвам. Гласът ми звучи ламаринено, сама го забелязвам.

Филип изравя телефона си.

— Сигурна ли си? — пита той. — И двамата сме пили.

„А човекът и без това е мъртъв”, мисля си.

Колебая се.

— Обади се — казвам накрая.

Филип натиска копчета по телефона си, бави се цяла вечност, така ми изглежда. Слага телефона до ухото си, после го маха, пак натиска копчета.

— Няма достъп — казва накрая.

— Какво?

— Мъртвило.

— Идиот! Мислиш ли, че е смешно?

— Извинявай, аз…

— Добре — казвам. — Прибираме се. Можем и от къщи да подадем сигнал в полицията и в бърза помощ.

Качваме се в колата и докато се отдалечаваме от местопроизшествието, старателно избягвам да гледам в огледалото назад. „Бягство на водача от мястото на ПТП”, гърми в главата ми като удари с чук, „ПТП със смъртен изход. Употреба на алкохол. Бягство на водача”. През цялото време срещу нас по шосето не минава нито една кола. Едва когато приближаваме града, улиците стават отново оживени.

Когато се прибираме, Лео вече се чувства по-добре. Фалшива тревога. Аз го залюлявам и го приспивам. После сядам на дивана. Вторачвам се в телефона. Поглеждам спящия Лео. Поглеждам телефона. Ставам с малкия на ръце.

— Моля те, не го прави — казва Филип.

Обръщам се.

— Той е мъртъв. Нищо няма да промениш — добавя той.

Без да кажа нищо, излизам от стаята, слагам Лео в креватчето му. Усещам зад гърба си Филип, който ме е последвал. После усещам ръката му между плешките си. Това пък защо е, иска да ме утеши ли? Ако не ме беше разсейвал в колата, всичко това изобщо нямаше да се случи.

— Тази проклета вила — казвам. — Такава тъпа идея. От самото начало имах лошо предчувствие да оставям Лео сам!

— Аха, значи сега аз съм виновен? — изстрелва в отговор Филип. — Да не би да съм те карал насила да се наливаш така!

— Все пак бях по-трезва от теб! — изкрещявам аз. — Иначе никога не бих седнала зад волана.

— Обаче седна! И аз, естествено, си помислих, че си годна да шофираш!

— И бях годна! Но никой не може да следи пътя, докато някой до него го залива с гадости! Толкова е типично, че се опитваш да прехвърлиш цялата вина върху мен. Що за невероятен скапаняк си!

И така продължаваме. Лео плаче, ние се караме. До зазоряване.

А на сутринта продължаваме. И Филип повтаря това, което вече бе казал в колата — как бил убеден: майка му била права, че не го обичам и никога не съм го обичала. И аз казвам, че е напълно прав — ако някога съм го обичала, това отдавна е отминало, и че бих предпочела да умра, отколкото да виждам повече лицето му. Замеряме се един друг с каквото ни попадне, не правим само едно: не се предаваме на полицията.

След тази нощ нищо вече не е както преди. Всичко около мен оживя, направи заговор зад гърба ми, за да ми стъжни живота, да ме накаже за това, че се измъкнах от справедливото наказание, да не ме остави нито за миг да забравя какво съм сторила и че вече живея във вражеска среда. Чекмеджета падат върху краката ми, корени израстват от земята точно пред стъпалата ми и ме препъват, кестени се сипят изневиделица по главата ми.

В банята се хлъзвам в малка локвичка масло за душ, която се е събрала на пода само за да ме подхлъзне и да си счупя врата. Докато си бръсна краката, си порязвам прасеца и накрая си блъскам болезнено пръста на крака в ръба на душкабината, която изведнъж се оказва няколко сантиметра по-навътре в помещението, отколкото е била преди. Някак си успявам да изляза жива от банята, блъскам се във Филип, едва не се разплаквам със сълзи, пред очите ми постоянно е безжизненият вързоп на шосето, а Филип пита какво става с мен, аз отговарям: „Нищо”.

Сдобряваме се, заради Лео, както го формулираме, и вече и на двама ни е ясно, че сега, толкова време след нощта на злополуката, няма да викаме полицията и в никакъв случай не можем да се обадим там. Тогава заявявам на Филип, че не искам никога повече да говорим за тази нощ. Той протестира, постоянно иска да я обсъждаме, всичко друго било нездравословно, била му писнала моята задръстеност, моята мълчаливост, понякога се питал дали се е оженил за жена или за мида.

— Ти си като мъж — казва той полунашега, но не му доставям удоволствието да се смея. Настоявам на своето — нито дума повече за проклетата нощ и за проклетата гора и за отвратителното трополене и тръскане. И Филип отстъпва. Аз мълча и той мълчи с мен.

Седмици наред, до една съвсем определена вечер. Тъкмо храня Лео, когато Филип влиза в кухнята.

— Знам, бяхме се уговорили да не говорим повече за това, но… — започва той, без дори да ми каже „здрасти”.

Аз се стряскам. Хвърлям му злобен поглед.

Ставам и с Лео на ръце, излизам от помещението.

— Не искам да слушам.

— Спри!

Но аз не го слушам. Не искам, не мога, не го понасям вече.

Опитва се още два пъти, нямам представа защо. Защото е нездравословно да не говорим за това, казва той. Защото иска да ме измъчва, предполагам аз. Каквото и да е, не слушам.

Филип е бесен. На мен ми е все едно.

Когато скоро след това ми съобщава, че заминава за Южна Америка за около седмица, се радвам.

С един удар се връщам в настоящето. Филип намалява скоростта до минимум и накрая спира. Намираме се на усамотено шосе, селски път в гората. Надлъж и шир няма жива душа, съвсем сами сме. Извъртам глава, до мен седи чужд, непознат човек. В кръвта ми нахлува адреналин и изведнъж ми става ясно, че направих смъртоносна грешка. Никой не знае, че съм тук. Никой няма да ме намери. Не съм въоръжена. Нито пистолет, нито нож, нито лютив спрей — нищо няма да ме спаси. Непознатият обръща глава. Филип ме поглежда. Прочита уплахата по лицето ми.

— Добре ли си?

Аз вдишвам, издишвам. Ще ми трябва още много време, докато успея да свържа мъжа, който през последните дни ме хвърляше в страх и ужас, с моя мъж. Изглежда ми толкова сюрреалистично. Че той седи до мен. Просто така. Ще мине много време, докато свикна с това, че пак е тук.

Оглеждам се.

„Да — казвам си, — точно тук беше.”

Защо е толкова жесток да ме доведе тук.

Докога ще ме кара да си плащам?

Филип слиза от колата. Аз го следвам. Ехото от затварянето на вратата отеква в главата ми като изстрел от пистолет. Стомахът ми се свива на топка, оглеждам се. Луната потапя края на гората в анемична светлина, но почти не успява да откъсне от мрака размитите й очертания. Гората шепти. Филип тръгва към горския път и само след няколко метра чернилката го поглъща. Бързам подире му.

Наблизо се дочува шумолене и пукане, аз се стряскам, главата ми се извърта рязко надясно и едва не надавам вик, когато между дърветата се появяват две големи лъскави очи, които гледат към мен. Застивам точно както прави сърната, която стои там на тънките си крачета и ме поглежда тъжно, преди да изчезне в храсталака. Шепотът на дърветата, виковете на кукумявките, шумоленето на малките птици в храстите — злокобно, тъмно, твърде близо. Кръвта нахлува и бучи в ушите ми, оцветява нощната гора в тъмночервено, струва ми се, че дърветата ми нашепват дрезгаво нещо, и си налагам да се овладея, за да не си запуша с длани ушите като малко, наплашено дете. Едва не се блъскам във Филип, който изведнъж е спрял пред мен.

— Тук беше — казва той. — Горският път. Мислехме, че трябва да е дошъл оттук, мъжът, когото ти прегази. Помниш ли?

Да, мисля си, и кимам. Така трябва да е било.

— Защо ме доведе тук? — питам аз.

— Тук се започна — казва Филип. — Тук ние с теб се загубихме.

Отново кимам, но в същото време се чудя дали това е вярно. Често се бях питала кога започнаха нашите проблеми. След сватбата или още преди това? Когато се събрахме да живеем заедно в тази твърде голяма, твърде скъпа къща, която никога не съм обичала истински — или пък по-рано? При първия спонтанен аборт? При втория? С интригите на Констанца? С раждането на Лео? Или много след това? Много преди това? Или действително тук? Не знам.

— Филип, какво правим тук?

— Бях много самотен през изминалите години — казва той.

Не ме поглежда.

— Понякога те проклинах. Най-често копнеех по теб. По нас. По това, каквото беше преди. Понякога си мислех, че можем да намерим онова, което загубихме.

Затова ли ме е довел тук?

— Завиждам на нас двама ни заради миналото.

Дали си мисли, че можем да започнем отново?

— Но не е толкова просто — казва той. — Сега го разбирам.

— Това ли искаше да ми кажеш? — питам.

Филип тръсва глава. Поема си дълбоко въздух.

— Доколко точно си спомняш онази нощ? — пита ме.

„Твърде добре”, мисля си аз.

— Помниш ли как човекът изведнъж се появи пред нас? — пита той.

— Не — промълвявам. — Както и да е, не внимавах за пътя. Понеже с теб пак се карахме!

Сълзите ми напират.

— Аз също не го видях да идва — казва Филип.

Е, и? Какво значи това? Не понасям това място, искам да се махна.

— И аз не го видях. Мислехме, че не сме го видели по-рано, защото е идвал от този горски път. Но това не е вярно. Не е идвал откъм гората и не е изтичал ненадейно на шосето. Не е вървял и срещу нас по платното. Вече е лежал тук.

Смръщвам чело.

— Какво?

— Бил е мъртъв, когато сме го прегазили.

Коленете ми омекват.

— Лъжеш.

Филип тръсва глава.

— Норман К., на 41 години, неженен, самотник. Малко преди това загубил работата си. В онази вечер, когато сме били във вилата край езерото, излязъл от жилището си и тръгнал по това шосе, по всяка вероятност с намерението да се самоубие. Тогава някаква кола го ударила и той умрял. Шофьорът избягал.

— Да, аз!

— Не! — казва Филип. — Не ти. Нали ти казах, вече е бил мъртъв! Ти си прегазила мъртвец!

— Откъде знаеш?

— Натъкнах се на статия във вестник, където пишеше, че мъж, избягал от мястото на пътнотранспортно произшествие, се предал в полицията. Просто не можех да се помиря с това, че в онази нощ не повикахме помощ и не се изправихме лице в лице със ситуацията. Аз нося точно толкова голяма вина, колкото и ти. Сега вече знам това. Оставихме горкия човек просто да лежи там. С това не можах да се справя. Всеки случай поръчах проучвания, след като ми стана ясна, че става дума за нашата жертва. Оказа се, че човекът, който е прегазил и изоставил Норман К., е минал на това място около половин час преди нас. Няколко дни по-късно сам се предал в полицията. Не го осъдили обаче, между другото и заради това, че много факти насочвали към извода, че Норман К. бил прегазен от няколко коли…

Новините се сипят върху главата ми като камъни. Стоя дълго там, много след като Филип е млъкнал. Като пребита съм. Плача.

— Защо не ми каза? — питам накрая.

Филип въздиша.

— Опитвах се.

Той прави жест на безпомощност.

— Опитах се два-три пъти, но ти не искаше да чуваш нищо повече за тази нощ, както наричаше случая. Бесен бях. Ами щом е така, няма тогава, рекох си. Живей си още няколко дни с вярата, че си убила човек. Исках да ти причиня болка. Исках да те накажа. Исках да накажа себе си. Не беше правилно, че просто продължихме пътя си. Не беше правилно, че не се обадихме в полицията.

Затварям очи.

— Тогава дойде пътуването ми в Южна Америка — продължава Филип.

В гората нещо пропуква.

— Исках да ти го кажа.

Филип свежда очи.

— След завръщането си.

Чувствам тялото си изтръпнало. Седим в колата, на път към дома. Филип шофира, аз гледам замаяна пътя.

Пътуване. Мълчание. Светлинните конуси на фаровете пред нас. Очертанието на гората в сиви нюанси. Шум на двигател. Натежали клепачи. Зазоряване.

— Кой е Винсънт? — питам най-сетне аз.

— Един приятел — казва Филип. — Най-добрият ми приятел в лагера.

Аз кимам.

Пътуване. Мълчание.

Питам се дали Винсънт е мъртъв, но не казвам нищо. Винсънт е тема за някоя друга нощ.

— Защо искаше непременно да ми попречиш да отида в полицията? — питам. — И без това щях просто да се изложа!

— Исках да избегна шумотевица. Най-вече заради това. Ами ако след всички тези години ти все пак бе съобщила за бягство от местопрестъпление? Можеш ли да си представиш какво щеше да се случи?

Пускам тази мисъл през главата си.

— А тези два дни? Какво значеше това с двата дни?

Сега вече го поглеждам.

— Бяха ми казали, че след два дни щели да знаят дали отвличането ми е било направлявано и платено от Германия или не — казва той.

Нужни са ми няколко секунди, за да обработя тази информация.

— След два дни си се надявал да узнаеш дали съм била аз — казвам.

Филип кима.

Въпросът е направо на езика ми, но не го изговарям. Не искам да зная какво щеше да направи, ако му бяха казали, че съм била аз. Че аз съм му причинила това.

— Защо майка ти те нарича Гройн? — питам вместо това.

Филип въздъхва.

— Дълга история. Ще ти я разкажа някой друг път.

— Това го казваш всеки път.

Той се усмихва накриво.

— Може ли и аз да попитам нещо? — казва.

— Хмм.

— Когато седяхме в градината и ти разказваше за помятанията си и за това колко добре се е държал мъжът ти… Помниш ли?

Аз кимам колебливо.

— Не беше така. Иска ми се да бях реагирал така, но не го направих.

Градът се появява пред нас.

— Защо каза това?

Хамбург се приближава.

— Понеже ти така го помниш?

Ние сме на път към дома.

— Или защото ти се иска да е било така?

След всички тези години, заедно.

— Или и двете?

Аз не отговарям.

Пътуваме. Мълчим.

Слънцето изгрява.

Непознатия

Готов съм за поход. Движа се тихо, в никакъв случай не искам да събудя Сара. Трябва да се махна, трябва да бъда сам. Все още не зная накъде ще тръгна. Да изчезна сред хорските тълпи в Токио? Да търся усамотение в канадските гори? Да гледам морето в Тайланд? Оставям дубликата от ключа върху кухненската маса, където миналата нощ двамата със Сара вечеряхме, търся нещо за писане, в едно чекмедже намирам бележник и писалка. Сядам. Оглеждам се. Замирам за миг, когато виждам детски рисунки на Лео, окачени по вратата на хладилника. Бързо извръщам очи. Толкова много загубено време и никакъв шанс да го наваксам.

Започвам да пиша.

Малко по-късно съм пред вратата на къщата, преметнал през рамо сака, с ръка вече върху бравата, но в този миг решавам друго, минавам отново през партерния етаж и се насочвам към задната врата за двора. Още веднъж в градината. Крача през избуялата трева, която Сара е оставила да си расте, навеждам се към храстите с касис, откъсвам си няколко лъскави червени плодчета, пъхам ги в уста, изкривявам за миг лице, когато усещам колко са кисели. Пълна тишина, сякаш светът принадлежи единствено на мен. Жегата е изчезнала от града. Вятърът се е завърнал. Хамбург пак е Хамбург.

Присядам за миг в тревата, потрепервам от студ, защото няколко мокри стръка се отъркват в голите ми ръце. Не ме е грижа, че росата тутакси оставя тъмни петна по джинсите ми. Просто се наслаждавам на спокойствието.

Бих предпочел да си остана така, седнал тук, ала трябва да продължа.

Да се завърнеш у дома след продължило дълги години отвличане, това е свръхнатоварващо изживяване. Все едно да си умрял само за да възкръснеш накрая от мъртвите и да видиш, че светът и без теб се справя прекрасно и продължава да се върти. Че никому не липсваш истински. Че си нещо повече от ненужен, ти си излишен. Че все още я обичам. Вероятно чувството, което изпитвам, е само отзвук. Като петното, което слънцето оставя върху ретината, когато го гледаме твърде дълго.

Трябва да тръгвам.

Тъкмо се каня да потеглям, когато ме заговаря съседката. Разменяме няколко думи. С удивление установявам, че старата дама все още говори само в рими — изглежда това е неин дългосрочен проект. Напомня ми за моите училищни години, когато аз и най-добрият ми приятел Ерик правихме същото известно време. Забелязвам колко съм ръждясал. Най-сетне госпожа Тайс изчезва обратно в къщата си.

Насочвам се към дупката в оградата, през която се промушвам много пъти през последните дни. В този миг ме обзема чувството, че ме наблюдават. Оглеждам се — няма никого. Дано не налетя отново на господин Лаутербах, който при първата ни среща след всички тези години ми се изсмя в лицето, щом му казах, че съм Филип Петерсен.

Навеждам се, пропълзявам внимателно през дупката, изправям се. Поглеждам улицата. Ще тръгна към главната и после ще махна на някое такси. Правя няколко крачки, вдишвам дълбоко уханието на старите липи… ето го пак, чувството, че ме наблюдават. Пак спирам, оглеждам се, този път по-прецизно. Отначало си мисля, че за втори път съм се заблудил… и тогава я виждам. Ярко оцветената петниста котка, която седи зад мен на бордюра и ме наблюдава. Инстинктивно прикляквам, протягам ръка. Животното се колебае, после тръгва, отърква се срамежливо в оградата, но не идва при мен. Наблюдавам котката още няколко секунди, но от това разстояние не мога да различа дали едното й око е сляпо и козината е с червеникави петна като на Шнапс… или пък е с две здрави очи и кафяви пръски като Шницел.

Обръщам се и продължавам пътя си, поздравявам червенокосата млада жена, която идва срещу мен, вероятно се прибира у дома след някой купон.

— Преследват ви — казва жената, която е почти момиче, и се засмива.

Проследявам погледа й и виждам, че котката ме е последвала.

— Преди ходеха винаги двете — казва девойката. — Мисля, че бяха от едно и също котило, във всеки случай доста си приличаха — обяснява тя. — Обаче миналата година едната я сгази кола.

Не казвам нищо, само се взирам в нея, защото ми става ясно, че се познаваме и че някога двамата дадохме имената на котките. Девойката обаче само свива рамене и продължава пътя си.

Аз прикляквам край пътя и изчаквам, докато котката се престраши и се приближи.

— Здрасти, Шнапс — казвам, когато тя най-сетне идва достатъчно близо, за да мога да я погаля по червеникавата петниста козина. — Съжалявам за Шницел.

Котката се гали в краката ми, търкаля се пред мен по асфалта, оставя се да я милвам разточително, накрая се изправя, погалва се отново в краката ми. Сякаш поздравява стар приятел.

51

Нещо е променено, когато се събуждам, и минават няколко секунди, докато разбера какво е: студенината, която ме мъчеше през последните дни, е изчезнала от костите ми. И цветовете са други, сякаш съм махнала филтъра, който лежеше върху очите ми. Сбърчвам чело, когато чувам гласовете откъм градината, проникващи в ушите ми през открехнатия прозорец.

— Добро утро — казва мъжки глас.

Старчески женски глас му отговаря нещо, което не разбирам съвсем. Заслушвам се.

— Радвам се да ви видя — казва Филип.

— Хубаво е, че пак сте у дома. Най-хубаво за жена ви и сина.

Филип и госпожа Тайс.

— Съжалявам, не се сещам за името ви — чувам Филип да казва. — Такъв съм забраван, направо ме е срам — римува той в отговор.

За миг настъпва тишина.

Иска ми се да можех да видя сащисаното лице на госпожа Тайс. Тя не е свикнала някой просто така да й отговаря в рими.

— Името ми е Тайс — казва тя, след като се е опомнила. — Можете да ми казвате Маргарете. А от паметта си не се жалете. Нужна е малко тренировка, не е скъпо. Аз тренирам с рими, мисля, че не е тъпо.

— Добра идея, признавам — отвръща Филип. — Но в мен напират въпроси… и добавям: тук нявга живя господин един, Вебер май беше, хъркаше тъй, че у нас подът трептеше.

Аз се обръщам още веднъж, докато госпожа Тайс обяснява на Филип, че се е сдобила с тази къща, когато преди няколко години господин Вебер се споминал, а Филип й отговаря с други несръчни рими.

С удивление забелязвам, че се усмихвам.

Сетне потъвам обратно в дълбокия сън без сънища.

Когато се наспивам и излизам в коридора, усещам, че съм сама в къщата. Заслушвам се в тишината, в многото нейни гласове. Повечето от това, което се случи през последните дни, ми се струва като сън. Време е да се завърна в действителността.

За първи път от седмици насам завързвам връзките на маратонките си.

Слънцето все още не се е издигнало, когато тръгвам. Вятър гали голите ми глезени. Забелязвам, че на главата ми отзад вече не се полюшва конска опашка, докато тичам по алеята. Вдишвам дълбоко. Уханието на липите, превърнало се в смъртна орис за стотици земни пчели, все още се носи из въздуха, лятото е достигнало зенита си, сега вече първите предвестници на приближаващата есен няма да ни заставят да чакаме дълго. Отбивам в пътеката по посока на парка, покрай вилите на съседите, намирам ритъма си, леви-десни, леви-десни. Някакъв доберман се мята към мен, когато притичвам покрай него и стопанина му на път към парка, аз се отдалечавам, оставям зад гърба си и кучето, и джафкането му. Всичко е зелено. Тичам, по-бързо и все по-бързо, през поляната, към дърветата, спринтирам. Чувствам се силна. Наслаждавам се как бие сърцето ми, струва ми се, че почти усещам как кръвта тече във вените ми… и най-сетне не мисля вече за нищо.

След около час се завръщам у дома изтощена и цялата плувнала в пот и първо отивам в кухнята, за да пийна нещо. С влизането веднага съзирам листа върху кухненската маса. Наливам си чаша вода, отпивам няколко глътки, мобилизирам се. После сядам край масата. Краката ми треперят, не зная дали от напрежението или от вълнение.

Когато бях малко момче, на пет или може би шест, исках да ям само зелени храни. Нищо друго. Майка ми не можеше да ме накара нито с добри думи, нито със заплахи — по никакъв начин. Не ядях картофи, нито месо, нито домати, нито риба, нито салам, нито моркови, нито банани, нито шоколад. Затова пък ядях всякакви неща, които повечето деца мразят. Салата и спанак. Брюкселско зеле. Важното бе да е зелено. Зелени ябълки, зелени желатинени мечета, зелено зеле. Евкалиптови бонбони. Естествено, това беше само фаза. Цялата работа продължи най-много няколко седмици, максимум месец. Обаче този номер роди в семейството ми моя прякор Грюн — Зелен. Или, както го изговаряше майка ми на фамилния им диалект — Гройн. Не харесвам този прякор, защото в детството ми баща ми често ме правеше синьо-зелен от бой, щом сторех нещо не както трябва, затова свързвам прякора по-скоро с пердах, отколкото с безобидната прищявка на едно петгодишно дете.

Допивам чашата си, после обръщам листа, откривам послепис:

П.П. Наистина те изиграх за моминската ти фамилия.

Усмихвам се против волята си. „Зная — мисля си, — а аз те изиграх за името на сина ни.”

Под душа се търкам така, че кожата ми става съвсем червена, и наблюдавам как водата отмива сълзите ми, всичката мръсотия и баласт. Чувствам се по-лека, докато стоя пред огледалото, увита в бяла хавлиена кърпа, и подсушавам късата си коса.

После потеглям на път.

На пазара купувам плодове, зеленчуци и един голям букет слънчогледи за Мириам. Извинявам й се, благодаря й, обещавам й, че скоро ще поговорим за всичко на спокойствие. Може би на закуска, при мен. Гледам я как подрежда цветята в зелена стъклена ваза, целувам я. Правя се, че не чувам мрънкането на сина ми, когото намирам в къщата на дървото заедно с Юстус. Не иска да си ходи, но аз го отвеждам у дома. Обаждам се на Йохан и се изяснявам с него, обяснявам му всичко, доколкото мога. Аз се извинявам, той се извинява, зная, че не е разбрал нищо от това, което съм казала, но не се разправяме повече засега.

С натежало сърце сядам пред компютъра и търся вестникарската статия за самоубиеца, който преди много години излязъл на едно селско шосе и застанал насред движението. Ровя из архива на регионалните вестници. Не намирам нищо. Нима Филип е излъгал, за да ме пощади? Прехапвам устната си до кръв.

Звъня на Барбара Петри. Тя не вдига. Не ме учудва. Обзема ме срам, затварям телефона. Сетне се мобилизирам, обаждам й се отново, чакам, докато се включи гласовата й поща, и оставям съобщение. Звъня в старческия дом и узнавам, че Констанца е добре, още говорела с възхищение за чаеното парти, на което била ходила, а на сутринта след онова гостуване била поръчала закуската си в рими.

Отново говоря с Мирко. Той си признава, че не само телефонният тормоз, а и някои от гадните онлайн коментари са били негова работа. Извиняваме се един на друг. Казваме, че ще си останем приятели. Знаем, че няма да е така.

Сядам отново пред компютъра. Подготвям си първата учебна седмица след лятната ваканция.

Готвя доматен сос.

Вземам венчалната си халка, увивам я в една от старомодните платнени носни кърпички на баба ми и я слагам в раклата с бельото.

Търся отново статията. Намирам страницата на един местен вестник, който бях пропуснала. Искат да се регистрирам, за да мога да ползвам архива. Създавам си набързо един акаунт, ползвател: Radioheadfanl978, парола: karmapolice. Пускам кодови думи, тагове, щракам нагоре-надолу. След по-малко от пет минути намирам статията.

Филип е казал истината.

52

Преди седем години мъжът ми изчезна.

После се появи изневиделица, завърна се в живота ми за някакви си три дни само за да изчезне отново.

Прахът гъделичка носа ми, кихам. Тук, на тавана, е адски горещо, помещението е акумулирало жегата на деня, съхранява я чак досега, до късно през нощта. Капсула на времето. Потта тутакси избива по челото ми. Отварям различни кутии, напразно. Избутвам ги настрана, продължавам да търся.

Къде ли е Филип?

След като се върнахме от нашия излет, се засякохме в кухнята. Гледахме се притеснено. И двамата не знаехме какво да кажем. Двама чужди хора. Някак си се надявах, че ще ме прегърне. Имах чувството, че и той го иска. Питах се дали аз да го направя — да пристъпя към него и да го прегърна. Как се наричаше това — когато двама се надяват, че другият ще поеме инициативата за това, което и двамата искат? Известно време стояхме така, сетне Филип каза, че ще пренощува в гостната и на сутринта ще изчезне. Трябвало му спокойствие. А сигурно и на мен. Не възразих. Отново се погледнахме.

После той се оттегли. На сутринта беше изчезнал.

Ето я, голямата кутия, която търсех. Отгоре с големи букви е написано „Сантименталности”. Отварям я. Фотоалбумите са най-отгоре. Снимки от нашето пътуване до Лас Вегас, от сватбата ни. Снимки от първите месеци с Лео. Дори снимки от градинското парти със скара, които ни направи един наш приятел на първото ни общо градинско парти. Държа албумите в ръце, всъщност исках да ги взема долу, да седна на дивана с тях.

Сега обаче ги връщам в кутията, без да ги разгръщам, затварям капака. Настоящето е всичко, което имам, и то е винаги. Слизам от тавана. Влизам в хола, сядам на дивана. Погледът ми пада върху колекцията от грамофонни плочи, ставам пак, приближавам се до рафта, търся няколко минути, сетне намирам плочата, която исках, изваждам я от обложката, поставям я в грамофона, който Филип купи малко преди изчезването си, понеже така звукът бил много по-добър, отколкото на компактдиск. На мен това ми се видя малко смешно. Сядам пак, музиката зазвучава, Ник Кейв и „Бед Сийдс”, Do You Love Me?

И изведнъж се сещам за дългата дума, започваща с буквата м, която търсех, и тутакси ми става ясно, че Непознатия ми я каза, надявайки се, че най-сетне ще мога да го позная. В гостната. Манилабил…

Мамихлапинатапай.

Спомням си, че с това искахме да си кажем един на друг в крайно спешни случаи: „Аз все още те обичам, ти обичаш ли ме още?”.

Справям се с чувството за теснота в гърдите си. Дишам.

Оглеждам се и мисля за всичко, което сме преживели заедно в тази къща. Всички разправии и караници, които сме имали. Мисля за всички рани, всички подлости и всичката любов, а Ник Кейв пее за мен. Мислите ми се отнасят, докато певецът поставя въпроса на всички въпроси. Пред вътрешния ми взор се появява лицето на Филип и копнежът ме стиска като примка за гърлото.

Ставам сякаш за да се отърся от чувството, отивам до по-малката полица, най-отляво, където стоят само моите най-любими книги, затварям очи, издърпвам една, поглеждам:

„Всичко е осветено” от Джонатан Сафран Фоер.

Неволно се сещам за нещо, което моята умна баба ми каза веднъж: да си щастлив, това е решение. И си мисля: „Може би и с любовта е точно така. Може би любовта е решение”.

Първо, мисля си, преди години едва не ме удари мълния на един концерт на „Рейдиохед”.

Второ, вече съм финиширала на три триатлона.

Трето, окончателно преодолях Филип.

Едно от трите е лъжа.

Вървя под старите липи на улицата. Техните сънища и мечти ухаят на влюбени земни пчели и отдавна отминали лета. С всяка крачка, която правя, се чувствам все по-силна.

Нощ е. Нещо заспива, друго се събужда. Опитвам се да си представя, че от другата страна на света сега е ден. Често съм си представяла това в най-тъмните часове. Когато вече не издържах. Някъде е светло. Някъде винаги е светло.

Зная какво трябва да направя. Къде трябва да отида. И ако трябва да е така, то и Филип ще е там.

53

Нощната гледка към река Елба, която се открива оттук, почти не се е променила през всички тези години. Тичах и сега се опитвам да си поема дъх, докато се взирам във водата. Прилича на огромна екзотична змия в мрака. Вода, черна като нефт, само тук-там няколко размити жълти петна — там, където светлините се отразяват в повърхността на реката. Тук няма никого освен мен. Стоя на нашето място. Тук беше. Точно тук. Нашата първа официална любовна среща. И предложението за женитба години по-късно.

Мисля си за първата ни среща: една нощ преди много години. Новолуние. Аз, недоволна от това. Филип, който каза: ама защо, новолуние, това е супер. Така виждаш по-добре звездите. Пикник на нощния плаж край Елба и една пияна Сара, според която бе добра идея да поплува в Елба. Филип, който сметна това за тъпо, но не можеше да я спре.

— Не ходи много навътре. Има течение.

— Само ще си понамокря краката!

Помня как ме засмука течението, помня забавените си рефлекси. Едва когато вече не усещах дъно под краката си, когато потъвах, изтласквах се пак нагоре, пръхтейки, ме обзе паниката. Студената вода в миг ме отрезви, но вече беше твърде късно. Усетих, че ме повлича, не исках да ме повлече, исках вън оттук, вън от водовъртежа, на сигурен бряг, но беше твърде късно. Нямаше бесни вълни, не, не беше това. Само едно бавно, търпеливо, смъртоносно всмукване, което малко по малко ме отдалечаваше от живота. Страх. Тишина.

Но тогава се появи той. Викаше, отначало отдалече. Трескаво, уплашено. А сетне някак си се оказа тук. Хвана ме изотзад. Дърпаше и теглеше. Гребеше и пъхтеше. И се борехме заедно, метър след метър, охкайки и пръхтейки, и студени, толкова студени, и аз чувствах ръката му върху моята, и бях толкова уморена, не можеш повече, мятах се между борбата и отказа, но знаех, че тогава няма да се удавя сама, а и той заедно с мен, затова взех решение, дадох последното от себе си… и по някое време усетих дъно. Течението все още теглеше, дърпаше ме, но не му се оставях. Борех се с него. Докато водата стана плитка, превърна се в плаж, върху който двамата можехме да се свлечем. Дишане. Отмора. Лежане.

Лицето на Филип, бледо на лунната светлина, неговите тъмни очи и коси. Трапчинките му. Филип, който обичаше футбол и сърф, което аз намирах за страхотно, Филип, който харесваше стари гангстерски филми, което аз намирах за страхотно, Филип, който бе вегетарианец и освен „Рейдиохед” най-много обичаше да слуша Ленард Коен, Ник Кейв и Том Уейтс, което аз също намирах за абсолютно страхотно.

— Това беше на косъм — изпъшка той, когато можеше отново да говори.

— Да — казах аз. — На косъм.

— Не е добра идея да се плува тук.

— Не — признах си аз. — Никак.

Погледнахме се един друг в очите и с мен се случи нещо, и аз не зная какво. Моментът се проточи, изведнъж обхвана всичко, всичко, което се бе случило, и всичко, което някога би се случило. Виждах всичко съвсем ясно. Билионите случайности, обстоятелства и дадености, които бяха довели до това, че ни има точно каквито сме и че се бяхме намерили и че бяхме тук, и двамата, точно сега, в тази безкрайна вселена, от всички места и всички времена — точно тук, точно сега, и двамата. Виждах нас двама ни отгоре, бяхме миниатюрни и същевременно гигантски, огромни, и чувствах всичко отвътре, и знаех всичко, което е зад мен, и знаех всичко, което щеше да се случи, и знаех, че точно сега всичко бе точно такова, каквото трябва да бъде, и за един много кратък миг проумях абсолютно всичко, видях всичко, разбрах всичко, видях трилионите клетки, от които се състоеше Филип и които в своя лудешки, вечен и неуморим танц правеха така, че той да бъде точно такъв, какъвто бе, и ни най-малко по-различен. Лудост, помислих си. Абсолютно съвършено и абсолютна лудост.

Сетне лицето на Филип се доближи до моето. После устните ни се срещнаха. И аз вече не мислех нищо.

Нашата първа нощ, толкова драматична, вода около нас и звездите над нас, моята мокра коса около раменете ми като завеса. Непознатото момче, капки вода в косата му, тишина, само диханието ни, тъмнина. Светът — отведнъж толкова малък, толкова свит в себе си, че вътре остава само място за двама ни. Пашкул от тишина и звезди. И накрая, по някое време, съвсем плахо: една ръка в косата ми.

Стряскам се, когато чувам зад себе си някакъв шум. „Филип”, казвам си и се обръщам.

Но там няма никого.

Когато се връщам у дома, благодаря на госпожа Тайс, която е изпълнявала ролята на детегледачка, изпращам я и се подготвям за нощта. Тъкмо съм се пъхнала в леглото, когато на вратата ми се почуква.

— Да?

Отначало не се случва нищо.

— Ей?

После вратата се отваря непоносимо бавно. На прага стои Лео.

— Врабченце! — казвам изненадано. — Какво има, не можеш да спиш ли?

Той кима.

— Ела тук.

Той отбягва погледа ми.

— Лео, какво има? Искаш ли да спиш при мен?

Той кима с глава.

— Къде е мъжът? — пита той. — Ще дойде ли пак?

— Утре ще поговорим за всичко — казвам. — Съгласен ли си?

Той кима.

— Хайде, ще те сложа в леглото.

Той се унася и известно време го наблюдавам как спи. После отивам в гостната и също си лягам. Вдишвам дълбоко.

Възглавницата мирише на минало.

Болка пронизва гърдите ми.

Изгубих любовта си.

Може би просто има неща, по-силни от любовта.

Страх. Болка.

Времето.

„Но аз имам приятели — мисля си. — Имам това чудесно дете. Здрава съм. Жива съм. Свободна съм. Свободна от миналото, свободна от всички тези тайни. Всичко е осветено.”

И светът прави това, което винаги е правил.

Продължава да се върти.

Епилог

Водата проблясва съблазнително. Чувам примамливия й вик още със слизането си от колата. Плажът на Елба. Отново плажът на Елба.

И новолуние.

Спирам за малко.

Вероятно трябва да престана да идвам тук, мисля си. Не мога всяка вечер да моля госпожа Тайс да гледа Лео, а и ден след ден да ходя на училище полумъртва от умора, понеже нощем се мотая около Елба.

Освен това ставам за посмешище.

И въпреки това не мога другояче.

Оглеждам се. Сама съм. Както всяка вечер. Той не идва. Идиотска идея — да допусна, че ще дойде.

Днес е за последен път, казвам си.

После, противно на обичайния си навик, тръгвам в противоположната посока. Далеч от водата, към асфалта, хората, улиците. Вървя все по-нататък, градът ме прокарва през своята система като през канал, инстинктивно поемам към центъра, улиците стават все по-оживени, вървя напред-назад, питам се как изобщо ще си намеря колата, все едно, вървя. Всяка крачка ми помага да си подредя мислите, да се отръскам от бремето. Пробивам си път през чернилката. От време на време от мрака на улицата се появяват нощни птици, олюляват се покрай мен, няколко самотници, няколко прегърнати влюбени двойки, тук-там неизбежната шумно ревяща група. А после отведнъж пред мен в мрака изниква светлинна. Вдигам поглед. Кръчма. Една табелка стрелка ми показва пътя. Сигурно съм минала покрай много кръчми, без да ми се е приискало да вляза. Тази обаче е различна, сама не зная защо. Може би ми харесва, защото е толкова безлюдна. Влизам вътре.

Зад тезгяха стои дребничка жена на моята възраст с блед тен на лицето и яркочервена боядисана коса. Тя се усмихва, кимва ми, аз сядам на бара, поръчвам си бира. Тя я поставя пред мен.

— Трудна нощ? — пита.

Отпивам глътка.

— Имало е и по-лоши — казвам, отпивам пак. — Обаче: да. Трудна нощ.

— Мъж ли?

Вдигам рамене, пия. Нямам желание да разговарям.

— Понякога се питам — казва жената — колко велики бихме могли да бъдем, ако тая любов не ни се пречкаше постоянно. Ако инвестираме в други неща цялата енергия, която харчим, за да си намерим партньор или да го задържим. В проекти или в изкуство, или знам ли още в какво.

Оглеждам по-внимателно жената зад бара. Тя е по-млада, отколкото предположих на пръв поглед. Може би е студентка, която финансира следването си с тази работа тук. Просто изглежда по-стара заради дрезгавият си глас. Разглеждам татуировките, покриващи ръцете й. Обичам татуировки. Филип ги мразеше. Заради него не си направих други след малката пеперуда на ханша.

— Има ли изобщо такова нещо — казвам. — Нещо такова като любов?

Жената ме поглежда и сбърчва чело.

Отпивам още една глътка бира, наслаждавам се на горчивия вкус.

— Когато смятаме, че обичаме някого… Тогава какво обичаме — другия човек? Или само чувството, което той ни дава?

Тя мисли няколко секунди.

— Според мен и двете — казва накрая.

— Тогава как бихме могли да спрем да обичаме? Щом като обичаме не само чувството, което един съвсем определен човек ни дава, а наистина обичаме този човек… Как бихме могли някога да спрем да го обичаме… само защото той може би прави нещо, което не ни харесва?

Жената свива рамене и се извръща от мен.

Вероятно води такива разговори всяка нощ и съжалява.

И аз съжалявам.

Вземам бутилката и сядам до прозореца. През немитите стъкла пред мен се разкрива изглед към нощната улица. Питам се дали Филип е все още там, навън. Питам се дали е истина, че аз все още го обичам. Дали я има любовта.

Питам се къде отива тя, когато престанем да обичаме. Изпарява се в студа на космоса? Просмуква се в клетките ни и променя генетичната ни информация?

Мисля за Филип и в стомаха ми се появява въртележка от чувства и очите ми се пълнят със сълзи и си мисля: да, по дяволите. Все още и въпреки всичко.

Плащам бирата и се връщам на плажа. Отпускам се върху пясъка и се учудвам колко е хладен. Изпитвам потребност да се просна, да легна. За минута да погледам звездите и да не мисля за нищо, да си поотпочинат очите ми тук, край водата. Просто да чакам в тъмнината, на прага на зазоряването, докато реката не отнесе всичките ми чувства зад следващия си завой, всичките ми болки — надалеч. Няколко секунди мисля за това. Тялото ми сякаш тежи цял тон. Не мога да се изправя. Твърде уморена съм, твърде ранена, твърде тежка.

Но после си казвам, че все още не са се свършили дните. Че скоро ще изгрее слънцето. Че винаги има нещо, което може да се направи. Че нещата някак си ще продължат. Че това го умея най-добре: независимо какво се е случило, да стана, пак да се изправя. Така че — изправям се. Отупвам пясъка и болката от дрехите си, от дланите си. Извръщам поглед от водата, обръщам й гръб. И се сблъсквам лице в лице с Филип.

Гледаме се един друг безмълвно.

Мисля, че любовта не е състояние и не е чувство. Любовта е организъм. С глад и жажда. Живо същество, което расте и се смалява, може да боледува и да оздравява, да заспива и да умира.

Може да бъде съживено.

И в този миг птиците запяват.

Бележка под линия

1

Чудовищата не спят под леглото ти, те спят в главата ти. — Б. ред.

Content

Мелани Раабе
Истината

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

Епилог

Бележка под линия