Надя Біла

Крута компанія

Мілка і її компанія — комфортний світ дівчат із сорокової школи. У їхні майже шістнадцять усе вабить і складається більш-менш очікувано.

Їм кортить пізнати життя в житті, поза межами шкільних занять, недолугих побачень з однолітками і спостережень за «щастям» батьків, які «вже давно не сплять в одному ліжку».

У них удосталь дослідницького інтересу, щоб по-справжньому цілуватися, приміряти одяг зі щораз глибшим декольте, інколи говорити про секс і багато чого пробувати. Мілка зустрічається із Сашком, але нічого, крім розчарувань і принижень, не знаходить з ним.

А ще є Дімка і його друзі. Їм здається, що вони — крута компанія. У Дімки тато-алкоголік і втомлена життям мама.

Від усіх проблем він ховається у Світлани, яка втікає з ним від своєї самотності.

Світ Дімки не такий, як у Мілки — фешенебельний міні-світ, де пахне квітковими парфумами, а довкола море фальші. І дуже колючі сльози, якщо не з тим і не туди запливеш.

За законом несподіванки, в якийсь момент ці світи зіштовхуються. І від того стається по-всякому: і радісно, і трепетно, і ризиковано, і до біса боляче.

У «хеппі-фіналі» Мілка і Дімка виходять на свою, вже нову, орбіту.

Бо крута компанія може давати і повчальні уроки.

Ти

Учора до школи з колонії повернулася Юлька Семенюк. Вони з Міркою були найкращими подругами до того, як те сталося з нею. Ніхто не думав, що вона знову з’явиться в школі. Через місяць про неї навіть згадувати перестали.

Мама іноді заводила розмову:

— Невже ніхто з вас їй навіть не пише?

А ти:

— Куди? До тюряги?

Мама, закриваючи рот долонею, хитала головою, її очі ставали великими й блискучими. Ти сиділа, намагаючись створити щось путнє про волів, які ревіли над яслами. «Хіба ревуть воли…» тобі подобалося, але Мірці ти в цьому ніколи б не зізналася. З Міркою ви нудоту не розводили.

Слово «тюряга» далося тобі важко. Але хотілося говорити як нормальна людина, а не надто розумна відмінниця. Просто треба було трошечки під Мірку підлаштуватися, щоб нарешті опинитися з нею за одною партою. І раптом така нагода: вся ця історія із Семенючкою.

І Мірка, зірка шкільного театру, та й загалом в усьому «най-най» (не подружка, а мрія!) припливла тобі в рученята. Тому що після Мірки найкрутішою в класі стала ти — Семенючка ж катапультувалася.

А вчора Юлька повернулася. Ти зустріла її в коридорі десь о восьмій. Розмова вийшла якась дивна, але ви несподівано обнялися й пообіцяли одна одній зателефонувати.

Від Семенючки несло могильним холодом. Вона була бліда, і, здавалося, постаріла років на п’ять. Змушена знову піти в дев’ятий клас, вона ще не знала, що дев’яті цього року — суцільний морок. Дівчата там або сірі, абсолютно нецікаві, або такі собі жінки-вамп, як їх охрестила твоя мама, — намальовані товсті брови, вії у крихтах туші та обов’язково колготки, схожі на панчохи: до стегон непрозорі, а вище тонесенькі. Ці дівки, проходячи повз твоїх однокласників, старанно примружують очі й випинають губи. Та забирайте, заради Бога! Кому потрібні оті недомірки? Ви все одно ні про що, крім ЗНО, думати не в змозі. Хоча воно й наступного року. Але час летить. Ця відмазка чудово працює з батьками.

І раптом Юлька — бліда поганка, хоч і не лиса (у в’язниці хіба не бриють голови?), але з волоссям, що бурульками прилипло до черепа. Ні краплі мусу чи хоча б лаку на коренях для об’єму. На ногах — бабусині туфлі на товстій підошві, а светр теплющий, під горло. Ти такі светри одягаєш тільки взимку, коли морози — жесть. Коротко: Юлька мала безнадійний вигляд. Абсолютно. І жодної загрози вашій з Міркою дружбі не становила.

А зараз ти сидиш на лавці у дворі з Міркою і Кариною, прокручуєш у телефоні френд-стрічку ВК, а подумки — вся в тому коридорі із Семенючкою. Тобі її шкода. Тобі перед нею соромно. А телефонувати їй усе одно не будеш. І від цього так гидко на душі… Ти себе вважаєш нормальною людиною, а поводишся як остання сволота, і нічого з цим робити не збираєшся.

— Лижемося, прикиньте! — Мірка згинається й аж гикає від сміху. Від кінчика носа на лоб біжить смішлива зморшка. Навіть її світлі шовковисті кучері теж сміються-підскакують. — Таке видав мій тато, а-ха-ха, що ми всі тут лижемося.

— У сенсі, ти з нами? — всміхаєшся ти.

Мірка гигикає, видно її маленькі щільні зуби й рожеві ясна:

— Ми з пацанами!

— Ох і крутий у тебе батя, — каже Каринка, — розкусив нас, це ж треба, — хмикає вона і розтягує губи в іронічну посмішку.

Каринка взагалі така — серйозна. Навіть трошки зануда. Затягує свої чорні кучеряві пасма в тугий хвіст або гульку. Шмотками не переймається. Їй батько навіть подзвонити на день народження забуває, про подарунки взагалі можна не заїкатися, а маминої зарплатні на нормальні речі не вистачає. На четвертий айфон Каринка чекала два роки, отримала нещодавно як подарунок на всі свята разом. Юзаний, звичайно.

Каринці подобаються потерті джинси, кеди і всілякі рокерські штуки. Каринка серед вас — єдиний панк. Але ви товаришуєте з дошкільного ще дитинства, і Мірка її любить. А ти любиш Мірку. Вона красива й легка, як метелик. У вашій трійці повна гармонія. Юлька Семенюк вам ні до чого.

— А я не проти з кимось полизатися, — кажеш ти.

— З Малюком? — рже Мірка. — Він теж не проти.

Нарешті й Каринка розрухується — сміється.

У такі моменти ти думаєш про студентське життя, що вже наближається. Уява малює не дуже чіткі картинки: тусовки, кохання, світлі аудиторії з величезними вікнами, каскад столів, залитих сонячним сяйвом. І літній професор біля дошки розповідає про щось важливе, більше не дитяче, не шкільне… Скоріше б!

— Малюк — дитина, — зітхаєш ти, — а ще тупий. І коротун.

— А мені подобаються невисокі чоловіки, — каже Карина.

— А тупі? — питаєш ти.

Мірка заходиться ще голосніше — аж червоніє. Вона гепається на лаву поряд з тобою, штовхає у бік:

— Ой, не можу, дівки! Як же я вас люблю!

І тобі хочеться зізнатися їй у любові, і Каринці теж, але раптом ти чуєш позаду:

— Привіт, дівчата!

Голос незнайомий, але в ньому такі радощі — як у рекламі йогуртів. Ти обертаєшся. Мірка замовкає.

У вас за спинами троє пацанів. Вони оминають лаву, під їхніми кросами хрустить асфальтова крихта. Ніхто з вас ще нічого їм не відповів. Стає тихо. Ти робиш вигляд, що читаєш щось страшенно важливе в телефоні.

— Шо, нудьгуєте?

У тебе в шлунку ворушиться бутерброд, яким ти запихалася, наводячи стрілки на повіках перед виходом. Ти страшенно не любиш таке безцеремонне вторгнення недолугих збоченців. Зазвичай вони або упиті, або одноклітинні. У всякому разі хвилин десять їх доведеться відшивати, слухаючи безглузді жарти й ґелґіт. Вони завжди голосно сміються. Мірка уміє футболити таких дурнів. У неї язик для цього добре підвішений.

— Ой, а ви нас отак сходу почнете розважати, — говорить Мірка. — І так, що нам ні за що у світі не захочеться послати вас подалі.

— Та ні, — каже найвищий, із перекачаними плечима. — Просто ми йшли собі й засікли, що вас теж троє. І Пашка каже, — він вказує підборіддям на гарненького брюнета з кучерями на лобі, що на півметра нижчий за нього, — давайте, типу, підвалимо до дівчат. І Дімка нам одразу, — перекачаний повертається до коротко обстриженого блондина: — «Ви шо, пацани, в п’ятому класі, типу, на вулиці знайомитися?». А я, ну, типу, арбітр, кажу: підійдемо й подивимось, чуваки. Я, до речі, Олег.

І ніякого іржання не лунає. Ясно, що кучерявий Пашка й блондин Дімка зніяковіли. Тобто Олег видав вам усе як було.

— Коли з нами по-людськи, то й ми по-людськи, — несподівано для тебе каже Каринка. — Ми, до речі, не нудьгували.

— А ми помирали від нудьги, — усміхається Пашка. — Можна ми з вами не нудьгуватимемо?

— Ну, спробуйте, якщо не страшно, — погоджується Мірка.

Тобі відібрало мову від того, як дівчата швидко здалися. Але розмова поволі зав’язується. Хлопців троє — Олег, Дімка, Пашка. Велетень, тишко й красунчик. І вас троє — Мірка, ти й Каринка. Красуня, розумниця й добра душа.

Судячи з того, як упевнено проступає на їхніх щоках бісер щетини, зрозуміло — пацани старші. А по нових джинсах, по тому, як збігаються кольори їхніх футболок із смужками на кросах, видно — пацани в пошуках. Їхні фразочки, натиск, голосний регіт свідчать, що ЗНО свого часу хлопці написали слабувато.

Ти дивишся спочатку на симпатичного Пашку. У нього приємний голос. Потім косишся в бік плечистого Олега. З його горла слова вириваються вулканічною лавою, і сміється він розкотисто, плечі розправляються, м’язи проступають під футболкою в обліпку. Виглядає він трохи комічно.

І Діма… Діма мовчить.

А потім починається тема кіно. Виявляється, всі дивилися той корейський фільм, де в кінці, після півгодинної м’ясорубки, нікого живого в кадрі не залишилося.

— А пам’ятаєте, як вони на самому початку подивилися один на одного в машині?! — кажеш ти в запалі. Із цього кадру історія розкрутилася й на ньому ж замкнулася!

Пашка складає губи качиним дзьобиком й авторитетно примружується. Ясна річ, що ні фіга він не пам’ятає.

Олег рже. Мірка закочує очі.

До тебе доходить, що ти знову недоречно впала в зарозумілі абстракції. Ти затнулася, дивлячись на Дімку. Він махає білою головою. Погоджується чи що? На широкому лобі під вистриженою під нуль соломкою волосся складаються хрестиками зморшки, очей під бровами майже не видно. Але ти розумієш: він знає, що у фільмі йдеться зовсім не про те, як корейські гангстери намотують кишки на свої корейські різаки.

Діма шарить у кіно. Який фільм не назвеш, навіть десятирічної давності, він киває — бачив. Ти починаєш про книжки: раптом він — невизнаний геній з рівнем IQ вище неба…

— Та нє-є, я в книжки не дуже вкурюю. Забагато «букав», — усміхається він.

Номерами телефонів ви не обмінялися, але в наступні кілька днів ошиваєтеся на тих самих вулицях. І зустрічаєтеся знову, уже як старі друзі.

Давно зрозуміло: різниця у два-три роки — якраз те, що треба. Однокласники чомусь завжди відстають у розвитку. З математикою або фізикою в них усе гаразд, а от із життям — ні фіга.

Мама:

— А чим Діма займається?

— Працює.

— Де?

— У супермаркеті.

— А ким?

— Ну, кимось…

Тому що ти ніколи не питала, що конкретно Діма робить у супермаркеті. Хіба це цікаво — ну, чи ящики він там пересуває, чи ходить залою з писклявим пістолетом і перевіряє, на яких товарах час перебивати терміни придатності.

— А Паша? — мама вже вивчила їхні імена.

— Паша одружений.

— Угу, — мама хитає головою. «Угу» означає, що вона невдоволена.

Мама працює в податковій інспекції. Коли до неї приходить платник, який неправильно заповнив папірці, вона так само, примружившись, дивиться й угукає. А якщо начальник замовить за такого слівце: «Будь ласка, з Івченко П. П. розберіться як годиться», — мама підтискає нижню губу, і підборіддя стає схожим на суху хлібну шкоринку — такі на ньому з’являються ямки.

Платника вона послати не може, начальникові суперечити не буде. Глухий кут. Ти її не засуджуєш. Сама на хімію не спізнюєшся, а на укрлітру — щонайменш на п’ять хвилин. Хімічка — хвора на голову стара діва, а українка — нормальна.

Ти сидиш у маминому кабінеті, в непомітному закутку між шафою і стіною. Шибка старого вікна в зеленуватих розводах пропускає зовсім мало сонячного світла.

На тумбі стоїть електрочайник, розкидано розкриті пакети з крихтами печива. Ось красивий бутерброд ховається у пластиковому мішечку із замком-блискавкою. Ти бачиш там листя латуку, червоний бік помідора під цільнозерновим хлібом. Це обід Мурени. У неї багатий чоловік. Вона може собі дозволити такі пакети. Мурена їздить на машині. Мама з колегами її ненавидять. Не через машину, звичайно, а через її пихатість: «Якби вона була нормальною людиною! Подумаєш, вдало вийшла заміж…».

Ні мама, ні Лущеніна з Лисенко, які ділять з нею кабінет, заміж вдало не вийшли. І яка взагалі різниця, якщо весілля в них були років п’ятнадцять тому, а то й більше. Про це згадувати, наче зараз розмусолювати, як Олекса Малюк у першому класі на уроці ритміки заїхав тобі п’яткою в око. Ви танцювали «Семеро козенят». Ти була в Олексу закохана, він про це знав і в лице тобі вліпив не випадково.

Око навіть зашивали в обласній офтальмологічній лікарні. Стіни будівлі було обкладено помаранчевою плиткою, яскравою, немов обгортка від цукерки. Тому зовні лікарня здавалася пряниковим будиночком. Ти навіть зраділа, коли швидка приїхала туди. Усередині, щоправда, пряниками й не пахло.

Спочатку тобі в око чимось крапнули, і воно перестало моргати, а потім ти бачила, хай і не дуже чітко, як наближається до очей металева голочка.

Ти сіпнулася, але виявилось, що ти вся разом з руками, як мумія, перетягнута простирадлом у сині ромбики. Досі пам’ятаєш, як опустила око, що рухалося, вниз, а там — ромби. І немає поруч ні мами, ні тата. Видно тільки чийсь живіт у білому халаті, на ґудзиках натягнуті петельки. Ти навіть плакати не могла, так було страшно. Зараз, буває, щіточку туші до вій доносиш і здригаєшся.

На шкільному концерті ти не виступала, стирчала під вікном у палаті, повній дівчаток. У лікарні був карантин. Вітрянка. Батьків не пускали.

Ти розгладжувала на склі куточки записок, щоб мама з татом добре бачили: «Купіть мені нову ляльку». Вони знали, що тобі до смерті хотілося чорношкіру рокершу з фіолетовим волоссям. Ляльку тобі не купили. Не можна було піддаватися на дитячий шантаж. Зате виписали раніше, з вітрянкою.

А тепер щоразу, проходячи повз Малюка, тільки й пам’ятати, що про козликів, і з ним не розмовляти? Бити його при нагоді п’яткою в ніс? Або казати Мірці: «Якби тоді, десять років тому, я не прийшла на ритміку, моє життя склалося б зовсім інакше». Ахах, так точно, ага…

Твої мама з татом, на відміну від Мірчиних, досі сплять в одному ліжку. І хоча Мірка стверджує, що люди в такому віці сексом не займаються, тим більше після століття сімейного життя, ти в цьому не впевнена.

Про те, що ти сидиш у кухонному закутку кабінету, мама з Лущеніною та Лисенко часто забувають. Або вважають тебе досить дорослою, а може, навпаки, ще зовсім малоліткою.

— А він мені: я не можу брехати дружині нескінченно, а я йому: ніхто не тримає, а наступного дня есемеска: «Я за тобою сумую!» — Лисенко поправляє окуляри.

Ти цього не бачиш, але знаєш, що, кокетуючи, вона завжди тикає пальцем у червону підковку на переніссі. По дужках її окулярів розсипані блискучі камінчики. Лисенко одягається просто жах. Вічно у квітах і блискітках, ходить на стоптаних «шпильках», кісточки під великими пальцями гостро з них випинають.

Коли важкі дерев’яні двері випускають її на вулицю, вона переступає через тріщини на асфальті, й каблуки потрапляють то на горбок, то в ямку. Лисенчині стегна, обтягнуті чимось червоним, сумно підскакують. Ти, ясна річ, з неї смієшся. І водночас відчуваєш до неї жалість. І до її коханця, худенького майора із сусідньої прокурорської будівлі. Прокуратура і податкова давно зрослися. Твоя мама, напевно, єдина, хто ні з ким з прокуратури не бігає на побачення. Мірка на це зазвичай поводить бровами, посміхається, що означає — у неї є сумніви, але сперечатися не сперечається.

Ти тягнеш печиво з пакета Лущеніної. Вона жере тільки вівсяне й «Марію» — дієтичні. У тебе важкі стегна. Мама над цим визначенням сміється, але Мірка давно, ще у восьмому класі, сказала, що тобі не можна носити тілесні колготки. Тільки чорні. У тілесних ноги товсті. Тобто ви з Лущеніною гребете в одному човні товстозадих.

У вікно ти бачиш, як під’їжджає до дверей блакитна хонда Мурени. Усе-таки ця Мурена красива. І мабуть, тому вона так вдало вийшла заміж. Ланцюжки таких думок ти намагаєшся вчасно обірвати. Поки не розплодилися в голові гнилі ідеї мами і її компанії. Щось на кшталт: «Добре вийти заміж за чоловіка свого кола, а кохання — то так, кохання завжди знайдеться».

Хм, наче любов валяється на дорозі, а заміж — це скарб, який ще спробуй відшукай. Кохання навколо хоч відбавляй, у тій же прокуратурі через дорогу.

Ти вже стільки разів закохувалася, а заміж не захотілося жодного разу. Адже ти бачиш, як воно в житті відбувається. Двокімнатна квартира, добре, якщо з нормальною кухнею, а то й однушка без посудомийки, як у Каринки. Кожного ранку на роботу, дітей у садочок через дорогу. А увечері о 23:00 вже спати, відвернувшись від чоловіка до стінки.

Ой, ні! Ти народилася не для цього. Моделлю з твоєю задницею й зростом ніколи не стати, але уявити себе на подіумі можна. А чому ні? Або на знімальному майданчику. У француженки Маріон Котіяр теж лише сто шістдесят дев’ять сантиметрів, і років їй уже ого-го, цілих сорок, а який журнал не відкриєш — вона всюди. У фільмах вона ще крутіша.

Ти відкладаєш надкушений місяць вівсяного печива. Досить жерти!

Так, ти могла б стати актрисою. Або ким завгодно знаменитим. Можна письменницею, депутаткою або просто багатою бізнес-леді. А можна вийти за рок-зірку. У такому сенсі «заміж» тебе цілком влаштовує.

Він у чорній шкірі, а ти в тісному корсеті, з букетом кривавих троянд. І ви обоє під його найзнаменитішу пісню йдете до вівтаря десь у Скандинавії. Де точно — неважливо. Назви всіх європейських країн ти знаєш, разом із столицями. Ти добре вчишся, диктанти пишеш на десятки, дивишся фестивальні фільми.

Хоч би з кимось уже почати нормально цілуватися. Як Мірка. Уночі в ліжку ти вирішуєш, що так, завтра сто відсотків. Настає завтра, і схоже воно на холодний кисіль, старомодне вариво, яким прабабуся намагається тебе годувати, приказуючи, як вони в дитинстві чекали цього киселю щоп’ятниці.

Ти закочуєш очі: «Ну, ба-а-а!».

Тобі, чесно кажучи, абсолютно пофіг, що там було в неї в дитинстві. Тобі і твоє власне геть не цікаве. Тебе хвилює тільки завтра.

Коли закінчаться уроки і ти вийдеш на вулицю, кого там зустрінеш? А якщо не вийдеш, хто напише тобі в «ВКонтакті» або есемес?

Паша, Діма, Олекса Малюк, а може, Сотник.

От би Сотник! Але Сотник ніколи не напише, не подзвонить, а тим паче не прийде. Сотник живе з тобою в одному будинку, але не знає про твоє існування. Він високий, на голові в нього плутанина медових кучерів, поруч золотистий ретривер і симпатична дівчина. Красивою її називати не можна. Треба залишати місце для фантазій не тему, як йому набридла ця потвора.

Він

Він заходить у квартиру й відчуває запах. Ще мить — і його ніс звикне, але поки що аж ніздрі здригаються: пил, старизна і батя — здається, навіть з пор його шкіри, як з газових конфорок, випаровується спиртовий отруйний дух. Самогон він купує в сусідньому під’їзді в баби Наді, цигарки йому приносить Діма.

Діма теж палить.

Після витрат на батіне пійло, квартплату і жрачку йому на сигарети майже нічого не залишається. Але він ніколи не торкнеться шорсткої синьої пачки дешевих цигарок. Краще потерпить. Він зі світом батька намагається не стикатися, хоча і поряд живе.

— Діма, ти? — хрипить батя.

— А хто це може бути? — гавкає мама.

Вона кидається на батю шавкою, що б той не сказав. Озлоблена, змучена, точно як голодна собака. У неї навіть верхня щелепа висувається вперед, а нижня зневажливо з’їжджає, утворюючи собачий оскал.

Колись Діма боявся, що вона батю приб’є під час однієї з лютих бійок, коли він замахується на неї стільцем, а вона штовхає його в стіну. Її «закриють» у тюрму, а Діму відправлять до дитбудинку.

Батя хитався й, не втримуючи рівноваги, валився на підлогу. Такий лунав гуркіт, ніби він сторч головою котився зі сходів. І стілець розсипався або ламалася ніжка столу. У їхній квартирі меблі завжди були крихкі, наче паперові.

Усе життя Діми — паперовий будиночок, мнеться й рветься, іноді палає. Кухня два роки тому вигоріла вщент. Зате батя цілий місяць не пив. Він, набурмосений, сидів у кріслі й складав недопалки в алюмінієву миску на підлозі. До вечора миска заповнювалася по самі вінця бичками й слиною.

— Тату, може, ти, ну… цей, підеш на роботу? — сказав йому тоді Діма. Батін погляд, йому здалося, пояснішав. — Ми сторожа на склад шукаємо, вже запарилися. Приходить чмо, два тижні посидить і звалить. А ти зможеш, тату, я прямо чую. Пару штук на місяць, доба через три. Круто, скажи?

Діма уявляв, як з новими тисячами вони заживуть! Картинка в голові сяяла як тепла лампочка в паперовому кухонному абажурі. Плафонів ні в кухні, ні в кімнатах давно не було. Вони б’ються першими, коли над головою здіймають табурет.

І мама повернеться в спальню до тата. У Діми з’являться свої чотири стіни. «Офігенно — жити у своїй кімнаті!» — мріяв він.

Діма заходить, не знімаючи кросів. Він ними пишається. Адже це не китайські «адідаси», а пара фірмових, чорних, на білій як сніг підошві. Вісімдесят доларів на «Еbау» і тридцять доларів за доставку. Перші два тижні він їх тер вечорами зубною щіткою. Потім, звичайно, перестав, але й досі, нахиляючись їх шнурувати, відчуває в грудях приємний лоскіт.

Любов до шмоток дісталася йому від Борьки, сусіда із шостого поверху. Вони до третього класу сиділи через парту один від одного. Потім у Борьки почалися репетитори, крута спеціалізована школа з якимось «поглибленням» і всяка інша муть, яку пхають у дітей зарозумні родаки.

Борьчин тато, університетський професор, привозив з Америки футболки і штани, бейсболки і кроси — і кольори в них були інші, і пошиті вони були інакше.

У Борьчину маму Дімка, як майже всі однокласники, був трошки типу закоханий. Вони з розкритими ротами витріщалися на її сукні, підбори, довге чорне волосся.

Борьчина мама була страшенно гарною і молодою, особливо поряд з його батею, товстим губатим коротуном. Він носив окуляри й смішні мішкуваті брюки — з них стирчали шкарпетки у зморшках, а над брюками роздувалося пузо, немов намагалося вирватися з одягу на волю.

Борьчина мама Дімку жаліла: «Ну ж бо, швидко до столу!» — гукала їх, а щойно Дімка з’являвся на порозі кухні, гладила його по голові. І на день народження, а часто й просто так підкидала йому то футболку, то светр, американські, звичайно.

У Борьки був інтернет, величезний телик з приставкою, а в Борьчиного баті — мільйон дисків з фільмами. Насамперед вони полювали за крутими екшенами зі стріляниною, потім за жахами, але поміж ними передивилися стільки, що тепер Дімка з першої хвилини знає, чого від фільму чекати.

І якщо сподівання виправдовуються, він може на фінальних титрах зарубку на екрані плеєра одразу перетягти на початок, а наступного дня подивитися фільм ще раз. І справа не в сюжеті або акторах. Просто є фільми, які залазять йому під шкіру. Він навіть відчуває, як герої дихають, — такі вони справжні. Дімка перетворюється на одного з них. Раз! — і він там, усередині, за піксельною сіткою екрану.

Борьчина сім’я врешті-решт чухнула в Америку. Тепер після школи Дімка швендяв на вулиці. Ще десь рік Борька надсилав «імейли», які Дімка читав де вдасться і на які відповідав, якщо комп’ютер траплявся в когось із друзів. Потім Борьчиного батю запросили до іншого університету, вони переїхали, і Борька загубився.

— Ану, розбуйся! — кричить мама.

— Розбувся, розбувся, — бурчить Дімка собі під ніс, покірно знімаючи кроси.

Якщо вона відразу верещить роззуватися, значить у хаті помито. Навіщо прибирати? Усе одно цей сморід нічим не витравиш. Діма підлогу не миє, навіть не пилососить. Він купує продукти, прикручує відламані крани, тягне від друзів старий стілець, кривий табурет — що-небудь з меблів, готове до відправки на звалище. Він, урешті-решт, тут живе.

У п’ятнадцять він твердо знав, що ще один рік — і ноги його в цьому домі не буде. У вісімнадцять він зрозумів, що маму не кине. Коли йому виповниться двадцять, він подумає ще раз.

Діма кладе пакет із сосисками на стіл, ставить каструлю на плиту. Тато погойдується над столом із цигаркою між пальців, опухлі повіки наповзають на його скляні, затягнуті слизьким серпанком очі. Мама чистить картоплю.

— Як справи, сина? — питає мама. — Зараз картоплі зваримо і…

— Затрахала ти свой-єй-ю кав-в-топлею, — у тата заплітається язик.

— А ти, козел кінчений, побалакай мені тут! — кричить мама.

У Діми миттєво починає боліти голова, і стукіт у скронях заглушує мамині крики. Ще наближаючись до під’їзду, він знав, як усе обернеться. Тому й сосисок купив після зміни. Нормальної жрачки «на викид» сьогодні не залишилося. Усе розхапали, поки він доплівся до роздягальні.

Він кидає шість сосисок у воду, йде мити руки, сидить п’ять хвилин на краєчку ванни, дивиться на блакитну плитку в судинах сірих тріщинок і ні про що не думає.

Виходить, зливає каструльку, обертає її рушником, бурим від вічного життя на кухні, вихоплює з літрової банки виделку і йде до кімнати. Там він жує сосиски. Про хліб забув, а повертатися на кухню немає жодного бажання. Під ліжком сховано банки з кока-колою. Він випиває одну. Залишає каструлю на столі, де колись робив уроки.

Скільки років уже минуло, а гляне на цей стіл — вишневий, з проточинами під товстим шаром поліровки — і згадує, як виводив у першому класі букви в пропису. Йому досі смішно. Як він старався! Нібито цей пропис був запорукою його дитячого щастя. Він і зараз уповільнює крок біля полиць із канцелярськими товарами. Якщо є час, крутить у руках який-небудь блокнот або зошит. Ручки його теж приваблюють. Але йому абсолютно нема що тими ручками писати.

Діма йде в душ. Під ногами улоговинка старої ванни приємно лоскоче ступні. Ручки гарячої і холодної різні: одна — фарфорова кукса, інша — металевий хоботок.

Заплющує очі під теплим струменем води. Він уміє вимикатися. Втягує носом бризки й пирхає, піна лоскоче у вухах. Він одягнеться сьогодні в білу майку й вузькі джинси. У нього красиві плечі. Дівчата йому говорили не раз.

Днями вони з пацанами познайомилися з новими. Усі із сорокової школи, багаті, з айфонами, але такий ще наївняк, незаймані, з кіношним гонором. Що бачать у тих мелодрамах, те й цитують.

Загалом, якщо по чесняку, ні йому, ні пацанам там нічого не світить. Дівчата вже натякали піти до «Шторму» в суботу, а це ясне діло — прощупати їх у цьому барі на бабло: коктейлі там та інші каруселі. А які в нього бабки? Йому на жрачку ледве вистачає, на нормальну шмотку раз на пару місяців і батю час від часу витягати із СІЗО, коли він з кимось поб’ється.

Але є серед них Міла. Дуже мила. Дівчини з таким ім’ям він ще не зустрічав. У неї рудувате волосся, негусте, але блискуче, і здається таким м’яким, що хочеться його торкатися. Ледве дістає до плечей. Вона його перев’язує червоним квітчастим шарфом.

Він думав, що це хустка в трояндах. Зробив їй комплімент, а вона скривилася і сказала: «Це півонії». Ще й так пихато. А йому по барабану, що в неї там на хустці. Він теж скривився. Зневажливо.

Буває, вона одягає обруч, обплетений квіточками, як вінок. Тоді в Дімки в штанах проростають уже зовсім не квіти. Але те, що вона встромляє собі у волосся, він коментувати зарікся. Нащо воно йому? Можна просто дивитися.

Попа в Міли красива — кругла, випинає, як у Бейонсе, надутими м’ячиками. Вузькі джинси вона носить рідко. Тільки якщо її найкращої подружки Мирослави з ними немає. Дімка уповільнює крок і теліпається позаду: м’ячики перед очима догори-донизу, догори-донизу. І відірватися не може — готовий ходити за ними хоч до ранку. А на роботу йому о сьомій. Але він не париться, адже школяркам, хай і старшим, дозволяють вештатися до десятої максимум, іноді до одинадцятої, якщо це п’ятниця і якщо вони на телефон відповідають після першого гудка.

І взагалі, він з ними гуляє від нудьги. Не стирчати ж удома. І не вічно бухати з пацанами. І, до речі, у Діми є дівчина Світлана, сидить на касі в їхньому супермаркеті. Буває, у них зміни не збігаються — вона працює, а він відпочиває.

У неї довге чорне волосся, довгі ноги й пальці. У Світланки красиві руки, особливо зап’ястки. Навіть коли подушечки пальців затерті купюрами й сіріють, а долоні навпаки — червоніють від монет, що стрибають у них по десять годин на день, шкіра на тильній стороні залишається білою, немов підсвіченою. І вени не роздуваються, як у Дімки наприкінці робочого дня, тому Світланчині зап’ястки тонкі, наче лялькові.

А скільки вона терпить від покупців! Їм то товар прострочений, то пробилося не те, що на ціннику, ніби сама Світланка призначає ціни і неправильно приклеює цінники до полиць. Її справа — пробити товар, порахувати гроші й дати решту.

Деякі на неї наїжджають, коли вона їм зачитує про акції чи бонуси. Якщо Дімка тоді десь поруч і начальника охорони немає поблизу (той любить нишпорити залою і все доносить Тюленисі), він видає козлу або козі прямо в обличчя: «Чуєш, ти, касирові від бонусів ні холодно ні жарко. Її примушують одне й те саме всім розповідати. Думаєш, тільки в тебе робота важка?».

І жодного разу ніхто не огризнувся. Покупець бентежиться або навіть червоніє, але послати чомусь не сміє. Напевно, тому що правда за Дімкою.

Світланка весь час Дімку гладить по голові, по спині; якщо вони перед теликом сидять, то по нозі, від коліна до стегна. Світланка — добра. Світланка — реальна дівчина.

Міла — малолітня фантазія. Ну який від Міли може бути толк? Вона ще рік м’ятиметься, червонітиме, а нарешті погодившись з ним зустрічатися, одразу передумуватиме. Коротше: буде ламатися. Він через це вже проходив у свої п’ятнадцять. Потім з її батьками доведеться знайомитися. Чого ще від сорокової школи чекати?

«Де ви працюєте, молодий чоловіче?» — запитає її багатий татко, сидячи на пузатому дивані. «Які маєте плани на майбутнє?» — запитає її пихата мама.

Якою ще може бути Мілина мама? Звичайно, вогняно-руда, на каблучиськах, у червоній машині й зубаста. Так-так, з блискучими відбіленими зубами, як у кобили. Саме такі вечорами скачуть на своїх підборах залою, закидаючи у візок усе підряд, не дивлячись на ціни. І вони запізнюються додому не з роботи, а тому що з подружками бухали шампусик у барі на Соборній або затримав їх манікюр-педикюр (і хтозна, що ще вони там роблять зі своїми обличчями).

У Світланки він сидить увечері, поки вона крутиться біля плити в червоному фартусі, який Дімка поцупив з кабінету Тюленихи (акційний, з рукавичкою й набором рушників). Світланка офігенно готує з мамчиних сільських продуктів і жахливо співає.

Підспівує за Брежнєвою, Сєдоковою або ще якимось Дорном. І нехай йому до смерті набридли її попсове радіо, вічні реаліті-шоу по ящику, балаканина про те, який козел яку няшку кинув, у кого який голос від Бога й природний талант, головне, що Дімка знає, чим його вечір закінчиться. Попсу і Світланчин фальшивий спів він уже як-небудь переживе.

Ти

Мірка дзвонить похвалитися, що Стахевич запросив її на побачення в кіно. Юрко Стахевич на рік старший, тендітний, з величезними темними очима. Він невисокий, але такий м’який, немов пластиліновий, грає з Міркою в шкільному театрі. І всі дівчатка із сьомого по одинадцятий хоч раз, але були в нього закохані.

Ти за Мірку, безумовно, рада. І заздриш їй теж безумовно, але не вголос. Твоя попа поряд із задницею Стахевича виглядатиме як перезріла груша проти гладкої акуратної сливи. У Мирослави попа влазить у джинси двадцять четвертого розміру. І ніжки тонесенькі, і ручки. І ти не те щоб про це часто думаєш. Просто констатуєш факт.

Але Мірка, незважаючи на свою зовнішність, залишається нормальною людиною. І закохується в тих, хто не звертає на неї уваги. Тобто існують хлопці, які навіть на Мірку не дивляться. Тому любов — це лотерея. Тобі ще дістанеться щасливий квиток. Якщо не цього року, то наступного. Або на першому курсі універа — стопудово.

Це допомагає переживати репетиторів і нічні кошмари про фізику. Фізик — нормальний чувак, просто старий. Він вважає, що кожен природжений виводити формули. Біля дошки, без підказок. І кожен з вас жити не може без перездач і переписування контрольних по півбала за завдання.

Ти виходиш гуляти з Каринкою. Карина — з двадцять першої школи. Їй фізика по ночах не ввижається. Каринчина мама колись тупанула й віддала її до школи біля дому. Так відстань у дві зупинки зіпсувала Каринці життя. У її класі самі бовдури. І Карина в ньому — справжня зірка, але сорокову школу їй не потягнути, тобто й універи у вас будуть різні.

Карина зустрічається з Данилом. Він ще той придурок, але чимось підкорює дівчат у двадцять першій. Тому Карина його постійно ревнує. Вона вважає, що її пухнасте волосся — причина трагічної невірності Данила, тому вічно намагається приборкати неслухняні пасма.

— Козел твій Данило, — кажеш ти Каринці.

І Мірка товкмачить їй те ж саме. Каринка зітхає, типу, погоджується.

Ти уявляєш, що якби, скажімо, Сотник був твоїм хлопцем, ти так само все б йому пробачала. І, напевно, намагалася б розпушити свої пласкі руді пасемця або ще якось покращити зовнішність, щоб йому подобатися. Але ти й Сотник — це з області фантастики.

Хлопці, яких ви днями зустріли, виявилися нічого так, у темі. По-перше, вони старші й з ними можна зависнути по-дорослому, пива випити або вина, викурити сигаретку. Хоча тебе від тютюнового смороду нудить, а ще довго тхне від пальців і рукавів.

Але іноді хочеться постояти, випускаючи дим, особливо якщо в школі стався який-небудь піпець. Сигарета — це чарівна паличка, яка на три хвилини перетворює тебе на круту й дорослу. Поки ти за неї тримаєшся, ти сама вирішуєш, що робити зі своїм життям. Наприклад, чи помирати тобі від раку легенів десь років за п’ятдесят.

По-друге, вони не студенти. Тобто нормальні чуваки. Не грузять, не труть нескінченно про те, що вони там роблять на парах. Зі студентами ви якось тусили. Нудьга смертна. Вони запрошували вас до себе, а перед «до себе» нічого навіть не запропонували, типу кав’ярні чи кіно.

Тебе вкрай дратувало, як відверто, мало не висолопивши язики, вони чекали, що ви негайно плюхнетеся на їхні студентські ліжка й дружно розсунете ноги.

Ти особисто ні з ким найближчим часом спати не збираєшся. Тобі хоча б поцілувати когось по-справжньому. І не Малюка, поки всі юрбляться в коридорі, застібаючи куртки, а ви із закритими очима наче стикаєтеся дзьобами в темряві на порозі його кімнати.

Нових знайомців троє. Пашка — брюнет і чубчик мастить воском. Нічого так, майже красень. Тільки ніс у нього широкуватий, ніздрі смішно наповзають на щоки. А ще Пашка одружений. Каже, що з дружиною розлучається. Але хлопець із статусом «розлучений» — ні-ні, нема дурних, дякую.

Діма — білявий і якийсь занадто похмурий. Чи то лоб у нього такий високий: волосся зрізане машинкою, а густі брови, хай і світліші за шкіру, насуваються молочними хмарками на очі. Він завжди дивиться спідлоба. Зиркне на тебе вологими сірими очима і відвертається.

Намагається розмірковувати вголос про щось на кшталт: «Чи є вихід?». А хто виходить, куди і навіщо цей хтось туди зайшов — цим Дімка не переймається. Буває, такого накрутить, що хочеться спитати, чи пам’ятає він, з чого почав. Ржач! Він узагалі в словах плутається. Але є один плюс. Діма знається на нормальному кіно, і з ним можна побалакати про фільми.

Олег спочатку здавався занадто балакучим. Йому нема зупину, варто зачепитися за улюблені теми: спортзал і побутова техніка. Олег продає пральні машини й телевізори, отримує відсоток від продажу і в день зарплатні обов’язково вам щось купить. Шоколадок або навіть мартіні. Ви розливаєте його по пластикових стаканчиках і п’єте на березі річки.

Ти не так щоб дуже п’єш. Бо потім доводиться посилено жувати відразу три жуйки. У мами нюх на підозрілі запахи. Але вечори з мартіні і хлопцями — най-най! Головне — дотриматися схеми повернення додому: спізнитися хвилин на десять, але в жодному разі не на п’ятнадцять. На п’ятнадцятій у батьків умикається аварійний режим «де її носить».

Отже, на десять хвилин пізніше й одразу прошмигнути в душ. Виголосити мамі щось на кшталт «Мені ще фізику вчити», обов’язково загробним голосом, бо мама теж у фізиці ні бум-бум, тобто вона співчуває. І спокійнісінько стирчати у ванній, поки всі запахи не змиє гаряча пінна вода й агресивне чищення зубів електричною щіткою.

— Хелло, дівчатка! — говорить Діма тобі й Каринці. — Як воно нічо?

На ньому біла майка в обліпку. Він що, забув одягнутися? На плечах стирчать круглі кістки. Видно, що ключиці в нього великі. І такі самі гульки випинають на зап’ястках.

Ти вперше звертаєш увагу на те, який він під шкірою жилавий. І кістки в нього, мабуть, широкі й важкі. Хоча відколи ти почала цікавитися нутрощами чоловіків?

І ще Дімка трохи незграбний, наче не бачить, куди йде, або йому байдуже, що заб’є лоб об ліхтарний стовп. Але він добрий. Ось бувають такі люди. Можуть і палити, і лаятися, називати друзів безглуздими зменшувально-пестливими іменами «Олежик, Пашик» і зразу огризатися, приправляючи свої наїзди незмінними «тю, ти шо» чи «от гівно!», голосно при цьому ржати й штовхатися.

Але варто подивитися йому в очі з білими віями під білими бровами — добрий і крапка. Тебе це трохи розчаровує. Сотник, до речі, не добрий. Сотник — фатальний.

Він

Він ще в ліфті розуміє, що ідея — відстій. А на порозі її квартири вже готовий нестися назад, униз по сходах. У грудях чомусь пече, наче в шлунку лежить каменем ранішній бутер.

Але Пашик і Олежик поруч, дівчата теж усі зібралися. Відступати пізно й несерйозно. Тим паче солодка думка, що кишені в Пашика наповнено обіцяними ампулками, жене Дімчину кров венами, як навіжену, запускає йому голочки в пальці — ух, ща попре!

Пашина старша сестра — медсестра в операційній. А її коханець — анестезіолог. Пашик не палиться, що бере для себе.

Він просто допомагає їй заробляти. Іноді йому вдається дещо загнати дорожче. А залишки… Залишки собі.

Батьки Мілки поїхали на дачу до друзів. Хтось там відзначає річницю весілля. «Усцятися, аби мої родаки відзначили двадцять років щасливих бійок», — думає Дімка.

Коли різкий нашатирний запах розповзається квартирою, Міла напружується.

— Не парся, — каже Пашик, який чаклує над каструлькою, — усе вивітриться.

Діма дивиться на дівчат. Вони схожі на пташенят — сидять принишклі, тягнуть шиї.

Він любить спостерігати і багато помічає, але висловити це до ладу не може. І річ не в тім, що слів бракує. Не відкриватиме ж він рот щоразу, щоб збудувати довжелезне речення, як Мілочка, наприклад. У неї голова забита шкільною лабудою.

Він бачить, як пихата Мирослава бадьориться, палить у вікно, попиває колу, наче вона всю наркоту у світі вже перепробувала. Мирослава його дратує, прямо до сказу, до повного ауту. Підсунути б їй якогось жорстокого спайсу, злякати до смерті й збити з неї цю дитячу пиху.

Він сам пробував синтетику двічі. Першого разу думав, що перебрав, а другого аж злякався, реально.

Його так накрило, що він бачив, як жирні білі грудки мозку стікали з очей на долоні, навіть чув, як вони хлюпають. Хотілося здохнути, щоб нарешті все припинилося — з вікна готовий був стрибати. Із синтетикою він зав’язав. Діма обачний.

Але хіба він не заслуговує на якісь життєві радощі? Щоправда, зараз трохи шкодує, що все відбувається у Мілки дома. Сюди він хотів би потрапити зовсім за інших обставин.

Іде мити руки. У ванній — рожева плитка. Піпець! Точнісінько кольору морозива. Йому, буває, таке класне списане морозиво дістається. Навіть із Світланкою не ділиться. Сволота й егоїст. Дорогою додому він сідає на лавку в першому-ліпшому дворі й з’їдає все до денця, майже півкіло.

Діма повертається на кухню, помічає, як Міла дивиться йому на ноги. Його обдає нервовим холодком: дірка там на пальці чи що? Він опускає очі.

Шкарпетки він носить спортивні, короткі. Вони зручніші й витриваліші за звичайні. Та й узагалі, якого дідька він раптом турбується про свій зовнішній вигляд? Він Мілці підморгує.

А вона вже витріщилася на Пашика, який подрібнює кристали й викладає їх доріжками на чорній кухонній стільниці. Мирослава топчеться навколо Пашика з обрізаною коктейльною трубочкою — готується. Мілчині очі круглі, перелякані, ніби залиті зеленим желе — вона не моргає, і рот привідкритий. Дімка залипає на секунду на її губах. Та що ж таке, блін!

— Мілочко, попустися, — він примушує себе дивитися в її желейні вологі очі, а не на груди в червоній футболці. — Якщо хочеш нюхнути, не бійся. А не хочеш — ніхто не змушує.

— Мене знудить? — питає вона.

Діма глузливо хрюкає і хитає головою. Пісочниця! Так він і думав. Чуйка його ніколи не підводить.

— Це ж тобі не ширка або ще якась погань, — Дімка сідає на стілець поруч. Стілець на круглих ніжках, на таких зручно гойдатися. Він розгойдується. — Це так, годинку поковбасить — і все. Побалакати, поржати. Може, ще картинки подивитися, якщо вдасться.

— Тебе й половина трека розжене, — каже Олег.

Вона дивиться на нього здивовано.

— Ну, в сенсі, півдороги, — пояснює Дімка. — Від половини ще ніхто не помирав, — сміється.

Мирослава кривиться, зневажливо підтискає губки.

— Мілаха нюхати не буде, — твердо каже Діма.

— Буду! — вона хапає жовту трубочку. — Покажи як.

Він втягує носом доріжку, а Міла за ним другу. І відразу починає сміятися — від того, що наважилася. Діма думає, що можна було їй цукру підсунути. Вона б різниці не прохавала.

Ти

Шкіра на голові відривається від черепа, волосяні цибулинки одна за іншою по павутинках волосин, як по канатиках, біжать угору, під стелю.

— У-у-х, — видихаєш ти, — а галюцинації будуть?

— Ні-ні, — чується здалеку Дімчин голос, — форма предметів може трохи змінитися. Просто розслабся й не панікуй.

Поруч регоче Мірка. Так оглушливо, що ти вся стискаєшся, але одразу відволікаєшся на стіну. Вона сунеться на тебе, немов хтось надуває її з іншого боку, як повітряну кулю. Це страшенно смішно.

І ти смієшся, просто кричиш, як каже Мірка. «Ой, я кричу від цих ґудзиків. Це точно не таргани?» — у цей самий момент чутно з її боку.

У вухах так приємно лоскоче. М’які жаб’ячі лапки-присоски шльопають по носі, повіках, щоках, і ти всміхаєшся й моргаєш. Моргати теж приємно. Це головне заняття твого життя. Ти тепер упевнена на сто відсотків, ким хочеш стати. Коли твоє волосся проросте крізь стелю квартири, а потім наступної квартири поверхом вище і ще вище, ти станеш моргухою. Найкращою моргухою у світі!

І раптом усе обривається. Ти летиш у прірву, повз темні прольоти нескінченних сходів, падаєш і падаєш у бездонну вирву. Діма бере тебе за руку й кудись веде. Але падіння не припиняється і сходи не зникають. Кілометри сходинок серпантином в’ються донизу.

Дімки в кімнаті більше немає. Тільки порошинками літають його думки. Ти їх хапаєш ротом, ковтаєш і розумієш, про що він думає. Ти чуєш, як на вокзалі гудуть потяги, гуркотять, стикаючись, вагони, як у дворі базікають діти, шепочуться сусідки. Ти чуєш, про що вони говорять, і навіть як човгають по асфальту їхні шльопанці.

— Треба слухати музику! — кричиш ти й кидаєшся до комп’ютера, але насправді лежиш на ліжку не рухаючись.

Стіни гойдаються перед очима. Ти бачиш, що там усередині, в цементних порах. Стіни з поролону. З них сочиться музика. І раптом ти розумієш, що немає жодних галюцинацій. Тобі нічого не здається. Ти — музика, ти — підлога, ти — повітря, ти — все.

А потім тебе так нудить, нібито цілу вічність. Очі злипаються, але заплющити їх неможливо, і під шкірою щось лоскоче, що хочеться її із себе зняти. Усе навколо сіре й сумне.

Ви повертаєтеся пізно вночі, через декілька днів.

— Вистачило на півгодини, — констатує Олег. — Треба було більше юзати.

Це безглузде слово, їхні ідіотські пики, взагалі присутність людей тебе страшенно дратують. Хочеться зірватися й кудись утекти. Діма накриває долонею твою руку. У нього огидна холодна шкіра. Він — ящірка.

— Зараз минеться, — м’яко каже він.

— Що? — ти вириваєш руку й не розумієш, як раніше тобі могли подобатися його дотики.

— Злість мине. Тріп закінчився Це перша реакція.

— Повернення в реальність, — гмикає Пашка.

Усі сидять на підлозі. Хлопці починають розмовляти. Про розлучення Пашки, про пральки Олега. Дімка сміється над товстою директрисою магазину, називає її тюленихою. Тільки наголос ставить на «ни». Тюлени-и-и-ха. Ха-ха-ха! Це вони оглушливо ржуть.

Ти дивишся на Мірку. Вона, точно як ти, озирається навколо. Карина лежить на підлозі із заплющеними очима, але головою чомусь в Олега на колінах.

Ти йдеш на кухню, відкриваєш холодильник. Їжа агресивно вирячається на тебе з упаковок і пластикових мисок. Ти відпускаєш двері, вони плямкають гумками — закриваються. Ти більше ніколи не захочеш їсти або спати.

У шлунку щось неприємно турбується, хоча, окрім печива і кока-коли, ще на сніданок, у ньому нічого немає. Спочатку все це було цікаво, а тепер тобі страшно. Не від того, що дізнаються батьки. Бо хто ж їм скаже? Просто ти зробила те, чого ніколи не збиралася робити. Тебе навіть Дімка намагався відрадити. А якби тобі стало зле або комусь із дівчат? І ти уявляєш швидку, а потім, звичайно, батьків, і серце заходиться в грудях. Бо в житті ще й не таке трапляється, навіть з людьми, яких ти знаєш, з якими майже десять років просиділа в одному класі. І коли це відбувається, все виявляється таким реальним, що приходить слідчий і підписує папери, батьки плачуть, класна керівничка значуще мовчить, і прокинутися від цього неможливо, бо це ніякий не сон, і не тріп, і більше не сміх.

Він

Він розплющує очі. Поспати вдалося, напевно, годину. Хоча під цим ділом ніколи не знаєш, скільки часу йде на повсякденні речі. Наприклад, на погляд, слово, вдих і видих.

Мілчина кімната зовсім не дівоча. Він уявляв щось нудотне: ведмедиків, лебедів із шиями у формі серця на картинках і подібну мармеладну лабуду.

Але він лежить на м’якому ліжку, оточений темними стінами. Телика в кімнаті нема, є великий монітор і закритий сріблястий ноут на столі. Ага, Мілочка, виявляється, з баблом. Це ж треба: і комп, і ноут, і килим он який — британський прапор піниться шовковистими баранчиками.

На стіні чорний постер з Бейонсе: вона дивиться через плече, осяяна знизу холодним концертним світлом височіє над натовпом. Шафа в Мілчиній кімнаті теж офігенська — чорна. Полиці різних форм уздовж стіни, навіть кругла є. На ній стирчить якась чудернацька пальма, схожа на кактус. Штори червоні, у клітинку. Уздовж однієї висить гірлянда з фоток. Він бачить Карину, Мирославу, якихось пацанів у шкільному прикиді.

Дімка б тут зависнув надовго. Тільки речі навколо були б розкидані не жіночі, як зараз: шарф з трояндами, які вона називає півоніями, жовта кофтина і джинсова куртка з обірваними рукавами.

У кімнаті приємно пахне. І від подушки віє чимось ледве вловимим, чи то квітковим, чи то фруктовим. Він втягує носом повітря. Точняк — так пахне Мілчине волосся.

Він пам’ятає, як йому хотілося пірнути в неї з головою, як у банку з полуничним морозивом, опинитися всередині. І їй хотілося, стопудово. Під кайфом усім хочеться. Але здійснити це абсолютно неможливо.

Він подушечками пальців гладить ворсисте покривало. От би залишитися на цьому лоскотному ворсі назавжди. Баті колись, років двадцять назад, мабуть, хотілося так само опинитися десь в іншому місті. Повсякчас бути не там, де ти є.

Двері розчиняються.

— Діма-а-а! — репетує Міла. — Уже п’ята година. І вже неділя!

Вона в шортах і картатій сорочці. Вона бліда, під очима темні кола, а веснянки все одно яскраві. Шорти такі короткі.

— Ти поспала? — питає він, звішуючи ноги з ліжка. Голова гуде. У нього завжди після всього цього жахливо болить башка.

— Я більше ніколи не спатиму, — каже Міла. — Ну ж бо! Швидше! Батьки мали повернутися ще годину тому.

На порозі батьківської кімнати з’являється Карина. З хмаркою кучерявого волосся вона схожа на негритянку із старих фільмів. Бракує тільки джинсів-кльош. За нею виповзає оголений до пояса Олежик, хвалькувато випинаючи м’язи.

Діма зав’язує кросівки. У кишені тріщать порожні ампули — він їх щойно сховав у пакет і забрав. Учорашній день здається зараз таким давнім, наче й не було його зовсім. І Мілчина кімната несеться кудись униз, і сама Міла віддаляється, на очах зменшується, ніби Дімку досі пре.

Насправді так і є: його тисне понеділок, що насувається як асфальтовий каток.

Ранок. Шоста тридцять.

Бодяга з розчинної кави.

Покоцана чашка, гірка сигарета.

Діри в асфальті, брудна зупинка.

Маршрутка деренчить, люди сплять стоячи.

У навушниках — саундтреки до фільмів.

Робота. Робота. Робота.

Вечір. Сьома тридцять.

У Дімки залипає реальність, скаче однаковими картинками перед носом. Хто б перевантажив його! Де та грьобана кнопка «рестарт» у його мізках?!

Він знає, що це відходняк. Сувора правда життя. Але чомусь Мілчина правда здається м’якшою. Вона народилася в іншому вимірі, поверхом вище. Може, тому його до неї так тягне?

Він уявляє себе в кріслі над мискою з недопалками. Він знає, що будь-яка спроба втечі закінчиться в цьому кріслі. Йому нема куди бігти.

Ти

Ідеш між рядами. У цьому пахне мертвими курами, в іншому — мертвою рибою. То холодно, то жарко. Нормально тільки поряд з булками, там, де лоскоче ніздрі теплий аромат ванілі й кориці.

І де цей майонез, органічний, 67 процентів, прабабусі на олів’є? Старі люди завжди капризують. Вони так привертають до себе увагу. Але, як на тебе, тонну уваги винен їй дідусь, на крайняк — тато. Але в дідуся артрит, а тато забезпечує сім’ю. Його головна відмазка, коли він їде на завод по суботах.

— Міла!

Ти обертаєшся: Дімка, в жовтій футболці, на шиї червоний шнурок з лопаткою перепустки. І кепка червона. Ну точно дзьоб! Дімка схожий на курча. Правда, вже доволі общипане. З таких курчат ростуть жилаві бійцівські півні. Він підходить ближче. На грудях якісь потьоки, на брюках білі плями. Пил? Мука?

— О, привіт! — кажеш ти. — Органічний майонез, 67 процентів, прабабусі на олів’є.

Він на секунду зависає.

— А! — каже. — Щедрий.

— Ні, — поправляєш ти, — органічний.

— Та зрозуміло.

Твої брови підскакують. Розбиратися в майонезах — найважливіший у житті талант. Дімка помічає й примружується з підозрою. Тобі стає соромно.

— Так, Діма, будь ласочка, підкажи. Дуже мене виручиш! — ти говориш так, наче він щойно врятував тобі життя.

Переборщуєш, Міла, переборщуєш. Ти ніяковієш. Він усміхається:

— Випити чогось хочеш?

— А тобі хіба можна на роботі?

— Та я про колу або сік. Хочеш чогось? Морозива?

— Можна колу. Лайт є?

— Хоч лайт, хоч спрайт, — гмикає Дімка.

Він іде швидко, ти дріботиш за ним. Діма, не глянувши на полицю, вихоплює дві пачки майонезу, потім сріблясту банку коли, і ти ледве встигаєш прослизнути за ним через службовий вихід.

У холодній темряві ви йдете крізь нарізану локшину товстого поліетилену, завертаєте за кут, ще один і опиняєтеся на вулиці, серед металевих сходів, контейнерів і коробок. Це внутрішній двір, якого з проспекту не видно. Магазинні нутрощі.

— А як я заплачу? — питаєшся.

— Подарунок на рахунок! — декламує Дімка рекламу їхнього супермаркету. — По обіді такі черги, шо піпець. Чого тобі в них стирчати? — Дімка задирає підборіддя, притуляється до металевих перил. — Ну як ти, Мілочко?

Ти не контролюєш свої брови. А як ще реагувати на Мілочку й віршики з реклами?

— Добре, — ти давишся сміхом, не можеш відірватися від його півнячої кепки. — У мене день народження за два тижні. Прийдеш?

Він дістає з ящика пачку сигарет. Червона коробочка без верхівки, жовті трубочки стирчать назовні.

— А кого ти запрошуєш?

— Усіх, — ти знизуєш плечима. — Пашку, Олега з Кариною. У них любов.

— Так, я в курсах.

— Він усе вам розповідає?

— У сенсі? Як вони трахаються?

Ти здригаєшся, і брови збігаються.

— Дещо розповідає, — каже Дімка. — Він, типу, щасливий. Запав на неї конкретно. Можеш їй переказати.

Ти усміхаєшся, киваєш. Почуваєшся ніяково. Дімка пильно на тебе дивиться:

— А як твоє нічо, в особистому плані?

— Ну, є якісь симпатії, — ти морщиш лоб, намагаєшся щось вигадати. — Але якщо офіційно, то загалом нічого такого. А в тебе є дівчина?

— Є, — Дімка гасить цигарку в обрізаній пивній банці. Її дротом прикручено до перил.

— І це у вас серйозно? Ну… Ви спите разом і таке інше…

— А як ти думаєш?

У Дімки сірі прозорі очі. Якщо в них довго дивитися, вони темніють, наче зіниці по них розтікаються. На вилицях у нього декілька зарубок, майже непомітних, але якщо придивитися — вони, як довгі рисові зернятка, іноді рожевіють. Ось зараз їх видно під червоною кепкою.

Дімка чекає, що ти відповіси. Він не усміхається, але очі вже вузькі, веселі. Ти не зможеш закрити йому рот — можна не сподіватися. І він про це начебто знає — тому й чекає мовчки.

— Та мені начхати, — ти зосереджено робиш ковток, бульбашки стрибають на язику, — що ви там робите.

— Гм, ну, добре тоді, — він поправляє кепку. — Труба зве, Мілочко. У мене «технічка» закінчується.

Ти піднімаєш на нього очі.

— Ну, технічна перерва. Тюлени-и-ха нишпорить залою, ти ж бачила, — і усміхається.

Який вигляд має Тюлениха, ти гадки не маєш, але киваєш. У Діми усмішки сьогодні якісь дивні. Зарозумілі. Ти переступаєш з ноги на ногу. Банка коли майже повна. Ти ставиш її на підлогу, якраз біля банки з недопалками. І не знаєш, чи йти першою в чорну діру службового входу, чи чекати на Дімку. От блін! Пауза затягнулася.

— Так о котрій приходити? — Діма робить крок уперед і запитує вже по дорозі до відділу мертвих курей.

— П’ятого листопада, о третій, — ти видихаєш з полегшенням. — Батьків не буде до десятої, — звітуєш перед ним. От дурна!

— Добре, я прийду. Дяка за запрошення.

Ти так і йдеш за ним, трохи позаду, ніби намагаючись його наздогнати.

— Ось тобі ще на коня, — всовує тобі в долоню бузкову шоколадку з плямистою коровою на обгортці. — «Мілка» для Мілки.

— Угу, дякую, — ти червонієш і шкодуєш усоте, що приперлася в цей магазин.

Вечорами на лавці Дімка зовсім інший. Мовчазний, сором’язливий. І не кидає ідіотських жартів, і так не посміхається. Коли Дімка з тобою наодинці, він не такий. А який, ти визначитися не можеш.

Він

Приперлася! Чогось такого він очікував. Або чекав? У вузькій шкіряній курточці, у джинсах — тих, в обліпку, над щиколотками — блискавки. Мілчині гомілки тонкі, якщо придивитися — у дрібних веснянках. Але краще не придивлятися. Він уже зрозумів. Затягує. У неї вся шкіра така, присипана золотим пилом. І виріз на білому светрі — стрілою вниз…

Світланка їх бачила. Жінки таке завжди помічають.

— Одна з ваших школярок? — запитала.

— Та ну тебе, мала, — відмахнувся Дімка.

Уночі Світланка не заснула, а сіла на ліжку, поки він одягався: «Наче малий прокинувся?». Але Світланчин малий по ночах спить — гарматою не розбудиш. Дімка приготувався.

— У тебе із цією малоліткою щось намічається?

— Мала-а-а, — завив Дімка, але пошепки. Раптом малий справді за стінкою крутиться?

— Ти тільки голову мені не мороч, га? Я вас знаю. Ви всі спочатку не при ділах, а потім: «Ой, я не знаю, як це сталося». А у нас серце в бинтах.

— А я шо? Це ти мені втираєш на роботі не афішувати.

— Я на п’ять років за тебе старша.

— А мені пофіг. Хоч на двадцять п’ять, блін! — Дімка сердиться. — Досить тикати мені під ніс цими роками.

Раз на тиждень вона обов’язково заведе про різницю у віці. Задовбала, чесне слово! Він ривком натягує джинси, пряжка на ремені дзвенить. Ліктем не вписується в кут шафи. Боляче!

— Хочеш, залишайся до ранку, — каже Світланка й посувається ближче до краю, ковдра сповзає, вона підтягує її до плечей.

— А малий? — Дімка думає, чи гладитиме вона його зараз. Він, у принципі, не проти.

— Ну, врешті-решт він здогадається. У шість вони вже такі дорослі, жах.

Світланка піднімає руки. Ковдра падає їй на коліна. Вона зав’язує волосся у вузол на маківці. Місячне світло з вулиці осяює волосинки. Дімка навіть бачить, як крутяться в сяйві порошинки. Задивляється, завмирає.

— Іншим разом, — каже він і тягнеться за футболкою, — зубну щітку візьму, шкарпетки.

Він виходить з під’їзду. Північ. До свого будинку йти хвилин п’ятнадцять. На п’ятій хвилині він дістає з кишені телефон і пише Мілі:

Спиш уже?

Ні, фізику вчу.

Мілка розказувала, як їм там цифрові слайди показують, відео з ютубу. У нього в школі нічого такого не водилося. Він згадує кабінет фізики. Бачить себе за партою, ворсинки на чорній тканині брюк, сторінку підручника з портретом якогось Вата (Джеймса) чи Ома (Георга) над рядками їхніх біографій. Дивно, як він досі пам’ятає їхні смішні лялькові перуки й хустки на шиях, заправлені в жилетний комір. Знов пише:

Виходь, посидимо надворі.

І відразу отримує відповідь:

Спробую, за півгодини.

Діма, щиро кажучи, офігів. Він просто ляпнув не подумавши. Як вона проскочить повз родаків? З балкона стрибне чи що? У нього шалено калатає серце. Він поспішає.

Вони сидять на лавці під акацією, у темряві. Та хіба на міських вулицях буває по-справжньому темно? Міла в картатій сорочці, у куртці з капюшоном і в зелених широченних штанях. Чорні конверси витерті майже до дірок. Дімка бачить її крізь одяг: її тіло просвічує через тканину сорочки, крізь кишені потворних штанів.

Це йому не подобається. Його приваблюють інші дівчата. Наприклад, Світланка завжди на підборах, по вихідних — у сукнях. У неї нігті — гладкі виноградини, акуратно нафарбовані. Мілчині нігті стрижені, у плямах синього лаку. Або чорного. Чи ось ці штани. Ну це ж піпець! У таких механіки ремонтують тачки.

А ще Міла лізе йому в душу: «Усе життя збираєшся провести між рядами з їжею?»

І йому хочеться відшити її якомога жорсткіше, але він мимрить щось дурне, точніше всю правду, що з математикою в нього були лади, а з фізикою так взагалі — не придратися. Але якось не склалося — блату не було, а він же ж не вундеркінд, щоб нахабно пертися на бюджет.

— Та й коли мені вчитися, працювати треба, — він підтягує коліно до підборіддя.

Його такі теми до сказу доводять.

— А на заочне? — питає Міла, ще й з викликом, наче вона все про життя знає.

— А ти вже вирішила куди? — питає він.

— Змінюєш тему? — вона штовхає його в плече. Він не втримується й трохи не падає. От блін!

— Вибач! — хихотить Мілка. — Не знала, що тебе одним пальцем можна вкласти.

Він дивиться на неї і думає, що був би первісною людиною — вже б розтрощив їй череп. Вона облізлими синіми кігтиками лізе йому крізь ребра і впивається в серце, місить його як тісто. І хихотить.

Але жінок кривдити не можна.

У нього в грудях закипає гнів. Будь-яку малолітку він би давно поставив на місце. А цю не може. Сидить, язик запхав у дупу і чекає невідомо чого.

Ти

Приперся! Посеред ночі. Добре хоч батьки лягли рано, і ти тихенько вислизнула на вулицю. Думала про те, як круто зависнути вночі, поржати — рідко так щастить. Романтика! І нікого нема: ні подружок, ні друзів. Можна розслабитися.

А він колючий як їжак, тягнув і тягнув свої цигарки, і теми спливали якісь глобальні, про долю людства. І раптом тобі так стало його шкода. Особливо після того, як ти невдало його штовхнула і він мало не звалився.

Нібито Дімка впав у прірву. І от він звідти виє, а врятувати його неможливо. Тільки стояти нагорі, на краєчку, і фальшиво пропонувати жменю цукерок, щоб солодшою здавалася безвихідь.

Ти й не витримала. Почала йому зачитувати правила життя. Сам напросився. Як можна не знати елементарних речей: хочеш — вчися по інтернету, там і роботу шукай до душі. Головне — не тупи і складай плани на майбутнє. Адже він навіть не пробував вступати до універу. Навіть не пробував!

А Дімка так розсердився, аж почорнів від власної злості. Ти швиденько звалила додому. На фіга тобі це треба. Ще батьки застукають, що пішла вночі з дому.

Хоч би вина приніс або пива. А то вручив тиждень тому шоколадку й пачку майонезу, які напевно списав у якийсь хитрий спосіб, і думає: все, досить.

До дня народження ти всі ці дурниці, звичайно, забуваєш. Мірка з Кариною допомагають готувати тисячу бутербродів. Батьки пішли ще об одинадцятій ранку, залишили три пляшки шампанського.

Мама хотіла дві, але тато наполіг. Сказав, що гості будуть повнолітні й хлопці теж. Так навіщо їх підштовхувати до походу в магазин за алкоголем. Які ж батьки бувають наївні, просто вражає. Вони про свою молодість геть забули. Три пляшки шампуню на п’ятнадцять чоловік. У шістнадцять років!

Прийшли подружки, Паша й Олег, Стахевич, Олекса Малюк і ще пара однокласників. Дімка прийшов з дівчиною. Це ж треба!

Зрозуміло, що Світлана у вашій тусі — не в тему, але поводиться вона нормально. Одягнена, щоправда, як мамина подружка Лисенко, — у червону спідницю з поясом мало не на грудях і чорну сорочку. Але не просту собі сорочку, а напівпрозору — рукави, як панчохи, обліплюють руки, такою самою сіточкою обтягнуті чашки її страшенно «пушапного» ліфчика. І нафарбована вона немилосердно, вії нарощені, кігті довгі, червоні, ще й з картинками.

Вона ходить по кімнатах з келихом шампанського й з усіма розмовляє. І рукою то так поведе, то сяк, волосся відкине назад або малинові губи випне. Жесть, коротше! Але Олекса Малюк і Петренко на неї вирячилися і ковтають слину.

А тобі все одно. Тобі сьогодні шістнадцять.

Музика гримить. Коньяк намішано в літрові пляшки з кока-колою. Пашка з Міркою й Кариною палять косячок на балконі. З рота в них ідуть дим і пара. На вулиці зимно. Прибігає Малюк, і ти один раз затягуєшся. Ти намагаєшся не напиватися на власному дні народження. Упасти потім під унітазом і нічого не пам’ятати — хіба це кайф?

Хтось знаходить у твоєму айподі техно. Ти не дуже полюбляєш цей безглуздий гуркіт, але зараз — те, що треба. Нехай гуркотить.

Шмигаєш до ванної поправити зачіску, намазати блиск на губи, щоб сяяв на фотографіях. Каринка усіх безперервно клацає, викладає потім без розбору купу фоток у ВК. До кінця їх, ясна річ, ніхто не переглядає, але краще на більшості виходити нормально. Про всяк випадок. Стахевич, до речі, з Міркою списався у ВК, потравити жарти й поржати. А он як вийшло — зустрічаються!

Відчиняються двері ванної. Ти здригаєшся від несподіванки й обертаєшся. На порозі з’являється Дімка. Усе на ньому чорне: і джинси, і сорочка. Сорочка ніби випадково пом’ята, але зрозуміло, що так і треба. На ній червоні ґудзики. Загалом стильно. Комір розкритий, і біла голова стирчить, шия здається довгою, їжачок волосся сяє в кахельному світлі ванної.

Ти завмираєш із пензликом блиску в руці. Дімка не відскакує, не вибачається. Він закриває за собою засувку.

— Привіт, — каже.

— Привіт, — дивуєшся ти.

Він робить лише один крок — а скільки ще кроків можна зробити в малюсінькій ванній — притискає тебе до стіни й цілує.

На тобі біла шовкова майка, перетягнута ззаду однією стрічкою, і спочатку ти відчуваєш тільки холод кахлю. Ще ти відчуваєш, як боляче притискаються лопатки до стіни.

Його рука в тебе на шиї, під підборіддям, така м’яка й тепла, що не від поцілунку мурашки біжать вниз, а від цього дотику. І до тебе відразу доходить, що ти цілуєшся з Дімкою по-справжньому, широко відкриваючи рот і не замислюючись, чи правильно сплітаються ваші язики і чи достатньо ти розслабила губи, щоб, як у навчальних відео, поцілунок виходив ніжним, але не занадто мокрим.

І шкіра в Дімки на обличчі, якраз між носом і правою щокою, так пахне, збожеволіти можна. Ти ще ніколи таких дивовижних запахів не вдихала. Він на мить зупиняється, ти піднімаєш очі і бачиш, як його ніздрі розкриваються. Ти бачиш, як він дихає. І ти дихаєш разом з ним. У вас на двох одне дихання.

— З днем народження, — говорить він пошепки.

Його шепіт, так само, як запах, робить стіни й підлогу м’якими. Ти потопаєш у них, немов у пухкому піску, п’ятками, колінами, стегнами. Коли жар добирається до пупка, тобі стає страшно. У тебе горять вуха. Більше всього на світі тобі зараз треба, щоб його губи знову злиплися з твоїми, і не лише губи, щоб увесь він склеївся з тобою кожним міліметром тіла.

Ти притискаєш долоні до його грудей, там під пальцями гострі ключиці. Ти його м’яко відштовхуєш — адже все навколо м’яке, як теплий пластилін. Він гаряче видихає тобі у волосся, повертається до дверей і виходить. Ти сідаєш на краєчку ванни. І тільки зараз усвідомлюєш, що сталося.

Це був не просто поцілунок. «Просто» ти з Малюком уже сто разів цілувалася. І з Петренком минулого року. Зараз тобі здається, що ти геть п’яна, але нудоти немає, і немає запаморочення, є тільки ритм його серця у тебе в грудях, є його пальці в тебе на шиї, і взагалі Дімка ще тут — ти його бачиш і відчуваєш.

Він

Рано чи пізно це б сталося, як не крути. З дівчатами так завжди. Ти собі плануєш, вирішуєш, а все якимось чудернацьким чином вивертається навпаки.

От як Дімка знову опинився в «Штормі», га? Сюди після двох разів він приходити затявся. Усю ніч у вухах рвуться баси, напої за ціною дванадцятирічного віскі, яке в їхньому супермаркеті закривається на ключ, а бодяжать у коктейлях бозна-що.

Блін! Йому жодного разу не вдалося зняти красиву дівчину. І річ не в тім, що він там дуже старався, а воно все не виходить. Просто, якщо роззирнутися, питання відпадає саме собою. Наприклад, та, у червоному топі з глибоким вирізом, точно йому не по зубах. Поряд з нею крутиться хлопець, жаховисько в блискучій майці. На ньому кроси хоч і дорогі, але страшенно попсові. Тому Дімка стоїть собі неподалік і витріщається на її цицьки з вдалого ракурсу.

Чи ось ця блонда зліва, нічого так. Але вона навіть танцює з посилом: «Не підходь, бо вб’ю». Наче замість задниці в неї динозаврячий хвіст, який знесе тобі довбешку, варто тільки до неї наблизитися.

Сьогодні все ще гірше. Карина прийшла з Олегом, а вони з Пашиком, типу, примазалися до Мирослави й Міли. Не приший кобилі хвіст, пристойно виражаючись.

Збоку здається, що все в шоколаді. Прийшли пацани зі своїми дівками. А насправді — коли вони виповзуть серед ночі із цього смердючого кам’яного мішка, кожен піде своєю дорогою, точніше поїде на своєму таксі.

Діма сяде в нічну маршрутку, якщо Міла з Мирославою не запросять поїхати з ними. Можна не чекати й просто залізти в їхню машину, але тоді виникає питання, хто платитиме за поїздку, якщо дівчата виходять пізніше. І фіг знає, чи вистачить йому бабла довезти кожну до під’їзду.

Блін, як же не хочеться про це думати! Хочеться просто розслабитися, набухатися і навіть потанцювати. Але він не танцюватиме, тим паче поруч з Мілою. Он як вона в’ється коло Мирослави. Вони разом розкачуються, одна до одної нахиляються маятником — вперед-назад, і ритмічно махають руками, крутять задами — сексі, нічого не скажеш.

У темряві танцполу Мілка здається старшою. Блакитна сукня панчохою обтягує її стегна. Щоправда, під сукню Міла напнула ті самі джинси з блискавками. Тоді, напевно, це не сукня, але Світланка б наділа її на голі ноги. Тому що Світланці двадцять п’ять, а Міла — малолітка, яка соромиться свого тіла.

Він одразу уявляє, як саме вона соромиться. Він її роздягає, а вона прикриває руками соски. А він її цілує і торкається її шкіри, відчуває, як вона знемагає під його долонями і як він повільно, але впевнено опускає руку до ґудзиків у неї на джинсах, а вона — до його…

Цікаво, яка на ній зараз білизна? Під джинсами фіг розбереш. Стрінги, мереживо або дитячі котонові, в яскравих малюнках?

— Дімон! — кричить Пашик йому у вухо. — Наступні коктейлі з тебе. Я вже двічі ходив.

Діма йде до бару. Він себе не накручував, але трошки сподівався, що після того поцілунку на дні народження Мілка відтане і до нього наблизиться. Так, для сміху, як до друга. Зрозуміло ж, що між ними нічого такого не станеться, і взагалі, він — зайнятий.

Але, крім поглядів і взаємних підколок, які іноді псують йому настрій, вона могла б його торкатися хоч зрідка, як Мирослава. Та й по спині лясне, і за бік ущипне, і поржати може по-людськи над нормальними жартами.

А Міла тільки дивиться — важко, напружено, гнітюче навіть.

Міла ніколи не розслабляється. Він давно це прохавав (просто щоб зробити це слово його “фішкою”, бо пізніше Міла на це слово зверне увагу). У неї є життєвий план, і галочки проставлено. Типу такого:

«1. Закінчити школу.

2. — Звалити у велике місто.

3. — Добре вчитися.

4. — Спати із старшокурсниками.

5. — Закінчити універ.

6. — Вийти заміж».

Ні, Мілка не пальцем зроблена, заміж вона одразу не піде, робитиме кар’єру. Але саме такі, як Міла, легко й без заморочок отримують у своєму житті всілякі нормальні штуки, типу кар’єри, родини, машини й подорожей світом.

— Мілочко, — підходить він до неї ззаду й обіймає.

— Що? — вона правим вушком тягнеться до плеча, усміхається, немов хоче звільнитися з його обіймів, але не виривається.

— Ти б пішла за мене заміж?

— Ти вже напився?

— Трошки, — бреше він.

— Я до тридцяти заміж не збираюся.

— Ну, добре, в тридцять п’ять. Пішла б?

— Так одружуйся зі Світланою.

— Класна ідея, — усміхається він. — Напевно, одружуся. Підемо ще чогось накотимо, — він тягне Мілку за собою.

Він не може випустити її з рук. І щойно вона обертається, він губами впивається в її губи. Мілка зараз зовсім не така, як тоді у ванній. Вона напружена, натягнута як струна, рота не відкриває й дуже швидко відсторонюється.

— Давай не будемо, — вона не кричить, і посеред галасу він її не чує, але розуміє по губах.

Його обдає зсередини холодом. Він знову лохонувся. Меле нісенітниці, лізе до неї цілуватися, коли треба зачекати. А раптом вона сама дозріє. Їй шістнадцять, вона ні з ким не зустрічалася до ладу, не цілувалася навіть.

Він пам’ятає, як його поцілунок прикував її до стіни, і вставило її анітрохи не менше, ніж від двох доріжок порошку. Міла аж виливалася з дудок своїх джинсів, із чашок ліфчика, танула…

Як зберегти її для себе? Як уберегти від однокласників, різномастих знайомих, солодких дворових хлопців з блискучими чубами набік, у дорогих шмотках, із золотистими ретриверами на повідку? Дивитися гордо з висоти своїх дев’ятнадцяти на Мілку. Зверхньо, холодно й багатообіцяюче. Поцілунки — це тільки початок, бейбі. Ти ще не жила. Ти ще не знаєш, що буває після поцілунків.

Наступного разу, коли її батьки поїдуть на дачу, у відпустку, та хоч на Марс, і вони, як тоді, зберуться чимось закинутися, Дімка нічого не вживатиме. Нехай тільки Мілка.

Як пахла її подушка! Як пахла її шкіра! І зараз вона стоїть так близько. A-а, блін!

Діма передає їй склянку з помаранчевою бовтанкою, а ліворуч з’являється Пашик: «Дімон, ти що, забув, чому ми з Любою розійшлися? Сховайтеся десь у темному куті й лижіться там скільки влізе. Ми тут усі спимо під однією ковдрою. Світлана пронюхає нараз».

Діма нахиляється до Пашика: «Перший і останній раз, отвєчаю. Шо з неї взяти?». «Так отож, — каже Пашик, — вони ж у цьому віці як колоди», — і проводжає поглядом Мілчину дупу в блакитних блискітках. Діма дивиться на Пашика з підозрою. У нього в кишені залишилося двісті гривень.

— Пашик, — каже Діма, — я звалюю, — і суне йому папірці в долоню. — Ось, даси дівчатам на таксі.

Він їде маршруткою, майже засинаючи, а по сходинках до Світланчиної квартири біжить, і щойно вона відкриває двері, він тягне її до дивана. Світланка сміється, але тихо, щоб малого не розбудити: «Фу, як ти напився!». Вона завжди перебільшує, щоб він не забував про батіну долю.

Ти

Не знаєш, що думати. Взагалі втомилася від думок. Діма сьогодні морозиться, а завтра закидає тебе есемесками. Сьогодні — не розлий вода, а завтра — повний ігнор.

Запрошує посидіти на набережній тебе з Міркою, в’яло натякаючи на хлопців, а являється зі Світланою, ще й із лівими людьми, яких ти бачиш уперше, і вечір не вдається.

Ліві люди напиваються пивом, регочуть, і слова не вставити, та й узагалі з ними нема про що розмовляти. Нудьга смертельна. А сидиш ти з ними, щоб не псувати батьків занадто раннім поверненням додому. Ще, не дай Боже, вважатимуть, що ти домашня дівчинка.

Він тиждень десь пропадає, а як з’явиться, на тебе взагалі не реагує. А ти вже й так і сяк. Зрозуміло, чого він хоче. Але як він собі уявляє — ти на нього стрибатимеш чи що?

І загалом, це станеться точно не з Дімою, а з кимось на кшталт Сотника чи хоча б Стахевича. Через велике кохання і які-небудь цікаві перепони. Дімку ти не кохаєш анітрохи, це ж ясно. Ти закохана в Сотника, трошки в Стахевича. Ще є пара гарненьких однокласників. Щоправда, вони до фантазій не дотягують. Але повитріщатися на уроках — годяться.

І раптом він лізе до тебе цілуватися після ідіотського жарту про заміжжя. Ти на тому ж танцполі уявила ваше чудове спільне життя.

Щовечора майонез 67-процентний і «Мілка» для Мілки на десерт. Ти йому пратимеш жовту форму із засобом для виведення плям, який, мабуть, із значною знижкою їм впарюють на роботі. А по вихідних ви сидітимете за пластиковим столиком забігайлівки на набережній з Пашкою й купою малознайомих пашкоподібних.

Тебе трохи не знудило, і зовсім не від третього коктейлю.

І після всього він пішов, ні слова нікому не сказав, навіть «до побачення», і знову зник на тиждень. Дивний цей Діма, сам не свій. Паша якось розпливчасто згадав про його батьків. Напевно, і батьки в Діми того.

А одного вечора ви в Каринки вдома, пишете черговий твір з укрліт, і вона раптом видає:

— Мені Олег сказав, що ти закохана в Дімку.

Ти бачиш, що в неї в чернетці щось накреслено, а так щоб до ладу, то нічого й не написано. Каринка ненавидить писати. Ти їй допомагаєш. Часто просто диктуєш.

— Твій Олег зовсім поїхав, — ти не відриваєшся від свого зошита.

— Але ж ти на нього так дивишся, — авжеж, Каринка з радістю відволікається.

— Як «так»?

А що тобі залишається? Тільки по-дурному перепитувати. Ти ніяк не можеш взяти до тями, як Карина могла повестися на такі дурниці.

— Пожираєш його очима! — вона коле тебе кінчиком ручки.

— Мабуть, теж Олег помітив, — ти колеш її ручкою у відповідь.

Каринка морщить носа й чхає.

— Правда! — вигукує вона, схиляється над листочком з ледачими гачками й виводить великими круглими літерами: «Міла Гунько».

— Фу! — кричиш ти. — У мене ніколи не буде такого жахливого прізвища, — і закреслюєш круглу «Г» із завитком на шапочці. — Фу-у!

А ввечері під своїми дверима, майже на сходах, натикаєшся на згорток із червоного паперу. У нього неакуратно завернутий дешевий, зшитий абияк, рожевий м’який заєць. Але червоний ніс у нього нічого так, дуже милий, і вуха всередині в кольорову смужку. «Мілочко, це ти», — написано на чистому боці обгорткового паперу.

Ти стоїш на сходах у жовтуватій напівтемряві, слухаєш, як ліфт їздить туди-сюди, гладиш великим пальцем заячий смугастий живіт. Ти зараз точно яку фінальній сцені фільму: мчиш на старій машині порожньою дорогою, сидіння пахнуть старою шкірою, покришки витерто до сталевих кісток. Повз пропливають кактуси й колючки. Кривим дзеркалом плавиться розжарене повітря.

Ти красиво тікаєш під кришталеве виття пузатих лакових гітар. На таких грають старі кошлаті музиканти в темних малолюдних барах. Їхні очі підведено тінями, чорними, як вугілля, а на руках роздуваються вени.

Тебе, Міла, знайдуть розлючені гангстери і поріжуть на кривавий серпантин. Але не зараз. Ти ще можеш мчати пару хвилин сірим асфальтом. Як Дімка каже, коли знає, чим усе закінчиться: «Пускайте титри, бовдури! Хто вам дав гроші на таке лайно?».

Він

Цей серіал ніхто з друзів не хаває. Суцільна балаканина, похмуре виття за кадром і великі плани некрасивих героїв. «Хоч би тьолка була молодша, — відмахнувся Олежик. — І не в джинсах п’яту серію поспіль».

А Діму навіть музика в цьому фільмі пробирає до кісток. Онлайн-перекладач видає каламуть, тому перекладу пісень він не читає — не хоче псувати враження.

Він сидить не рухаючись усі сорок хвилин, тільки коліна підгинає по черзі — то ліве, то праве, коли ноги німіють.

Вириваючись із навушників, пісні врізаються йому в голову й крутяться там цілий день. Він слухає десять треків, один за одним, з ранку й доки не повертається вночі додому.

У фільмі всі нещасні. Просто до неподобства. І так по-справжньому — аж мурахи біжать шкірою. Минуле героїв на очах густішає, наче суп, у якому забагато локшини.

У тому супі тонуть утішливі подачки на кшталт випадкових побачень чи роботи, яку ніхто з них на дух не переносить. І кожен з них намагається бути нормальним. Бути як усі. Дімка це розуміє. Це про нього. І ще він розуміє, що у них немає жодного шансу. Шансу немає — крапка! І все одно він дивиться. І передивляється, поки чекає виходу наступної серії. Він нібито з кожним особисто знайомий, і передбачення їхньої долі наповнює його містичним холодком.

Міла теж дивиться. Не разом з ним, ні. Але десь там, у темній кімнаті, сидить перед широким монітором під плакатом з Бейонсе.

Міла надсилає йому есемеску:

Він так на неї дивився, ти бачив?

У нього тремтіли очі.

Дімка усміхається. Мілка читає їхні жести, заглиблюється в діалоги. А він ще минулої серії прозрів: чуваку залишилося недовго. Що б там у нього не тремтіло.

Міла чекає, коли в героїв почнеться кохання. Діма їй пише:

Може, один раз у них щось і вигорить. На любов його не вистачить.

Вона не погоджується:

Ти не розумієш, якої глибини бувають почуття!

А він пише про те, що Рею забракне часу.

Діма сидить на ліжку в навушниках, з ноутом на колінах. Мама спить у метрі від нього. У гнізді старого ноута відходить контакт, Дімка часто втрачає звук у лівому навушнику, і коли ворушить дріт, у вусі неприємно пищить. Треба купити навушники з блютуз, але він не знає, як вони працюватимуть із цим динозавром.

Треба купити новий ноутбук. І так само ховати під ліжком у пакеті з газетами. Тато його будь-де знайде, ясна річ, але Дімині речі він не чіпає, якщо вони не муляють йому очі під час посталкогольної ломки. Напевно, так проявляється батіна до нього любов. Якось же він його любить або принаймні колись любив, як усі звичайні батьки. Просто Діма цього не пам’ятає.

Він чує тремтіння телефону. Мілка. Стає тепло в шлунку. Але телефон не замовкає. Вона не пише. Вона дзвонить! Тепло добирається до легенів. Дімка підхоплюється. Ліжко страшенно скрипить. Мама бурмоче уві сні. Він вибігає до кухні, причиняє двері. У трубці ридає Мілка.

— Дай мені свій скайп, — схлипує вона. — Я хочу тебе бачити.

Показати їй затерті віковими скандалами стіни і лампочку, що росте на кривій гілочці проводу зі стелі? Ще чого не вистачало.

— Зайчику, в мене камера зламана. Чому ти плачеш?

— Його вбили, Рея вбили. Ти бачив?

Авжеж, він бачив, як розтрощили його з двох автоматів і фонтанчиками бризкала з його тіла кров.

— Мілочко, це лише кіно, зайчику. Ну що ж ти так плачеш? — умовляє він. — Це не по-справжньому.

— У житті все так само, — не вгамовується вона. — У тому ж і річ, Дімо! Нікому не подобається цей фільм, тому що ніхто не хоче дивитися на правду!

І вона ридає ще сильніше. Дімка розривається між бажанням зайти в той чортовий скайп і страхом пустити Мілу у свою реальність, нехай навіть без верхнього світла.

— Зайчику, я до тебе прийду, хочеш?

— Уже пізно.

— Ну, ти прошмигнеш повз родаків, як минулого разу.

Дімка дивиться в темний двір з вікна і вже бачить себе з Мілкою. Вони там сидять на лавці.

— Не можу, бо батьки ж, — вона схлипує, — не пустять.

— А на сходи? Просто біля дверей потріщати. Ну, давай, Мілко, га? Я витру твої сльози, — підбадьорює.

— Не можу. Гаразд, Дім, па-па.

І дзвінок обривається. Була секунду тому в теплій трубці — і раптом зникла. Він набирає її знову, але чує лише голосове повідомлення. Він пише їй смс. Знову нуль. Він пише їй у ВК, вже розуміючи, що треба спинитися. А замість цього дзвонить ще раз.

«Вгамуйся, бовдуре!» — каже собі, а пальці бігають клавою — вони живуть своїм життям. От блін! Він згадує про Світланку, розуміє, що робить усе не так. І надсилає їй повідомлення. І дзвонить. Вона, напевно, його пошле, тому що сигнал телефону її розбудить. «Угу, — хрипко каже Світланка. — Приходь».

Дімка вихоплює зубну щітку з ванної, пхає в червону еко-сумку з логотипом його супермаркету чисті футболку, труси й шкарпетки. Ні за що не повернеться сьогодні у свій гадючник. Поспить у нормальній квартирі, де вранці дівчина нагодує його сніданком і сидітиме за столом, підперши долонею підборіддя, дивитиметься на нього закоханими очима. І малий приповзе до кухні в піжамі. І колупатиметься пальчиками в бутері із сиром. І буде чутно, як тріщить олія під яєчнею на сковороді. А потім вони довго снідатимуть у повній тиші.

Ти

Останнім часом Дімка відморожений. Так і є — вулиці замерзли, і Дімчина довбешка теж. Ви майже не розмовляєте та й бачитеся нечасто. Один раз ти назвала його наївним. Не вистачило терпіння дослухати його просторікування про великий бізнес. Як він робиться, а точніше, як привласнюється.

— Ти живеш у коконі, — зневажливо всміхнувся Дімка.

— Я? — у тебе відвалилася щелепа. — Та все твоє життя поміщається на відрізку з трьох зупинок. Ти в тралику по дорозі на роботу розкрив секрет великого бізнесу?

Дімка відвернувся. Мірка заіржала. Каринка докірливо на тебе подивилася. Ти теж відвернулася. Між тобою й Дімкою все скінчено. Хоча й не було нічого. Що в тебе спільного із цією одноклітинною істотою?

Ви з Кариною були в кіно. Тепер усілися на турнік для преса на шкільному стадіоні. Жовта труба товста, а блакитна для ніг — тонка. Ви заливаєте набиті попкорном шлунки колою й намагаєтеся про щось поговорити. Холодно, жесть!

Каринка прилипла до телефону чатитися з Олегом. Ти збираєшся додому.

— Посидь зі мною, доки Олежа не прийде, — просить Каринка.

Ти киваєш, а всередині все стискається. Тобі так самотньо.

Уже силует Олега з’являється у світлі далекого ліхтаря біля школи. Ти майже піднялася, щоб іти. Але поруч з Олегом вимальовується фігурка вужча й нижча — Дімка.

Вони наближаються. Ти дивишся на Дімчину чорну куртку. Його біла, посріблена електричним світлом голова підскакує. У нього така хода — він ніби підстрибує. Він опустив голову й руки тримає в кишенях.

Вони ще далеко, а ти вже уявляєш його поруч у шкірянці, потертій на ліктях і плечах, у вузьких, в обліпку, джинсах, темно-синіх, майже чорних — йому такі дуже пасують. Виходить, що ти схвильовано чекаєш, коли вже він нарешті наблизиться.

Його очі світяться в темряві. Вони неначе вологі. Тобі часто здається, що він плаче. Не по-справжньому, а десь глибоко, навіть не в грудях, а ще глибше. Може, у шлунку? Загалом, десь там, під шкірянкою, під його светром і, ймовірно, футболкою, ховається щось темне, про що ти думаєш перед сном. А ще коли нудьгуєш на фізиці чи вдома валяєшся з підручником, удаючи роботу над домашкою.

Дімка сідає поряд, підштовхує тебе й усміхається. Наче ти й не наговорила йому нічого такого, за що Каринка тебе потім жорстко шпетила.

— Я за тобою скучив, Мілко, — він ніжно притискається до твого плеча й дивиться в очі. — Я зрозумів, що мені тебе не вистачає.

У тебе перехоплює подих. І не тому, що він уперше сказав «зрозумів», а не «допер» чи «прохавав». А тому, що ти бачиш прожилки в нього на губах, і ямочку під носом, і як його білі вії блищать у темряві, і навіть червоні кінчики вух бачиш і не можеш відвести очей.

— Правда? — шепочеш ти, поки Карина й Олег відволікаються на поцілунки.

— Я про тебе так часто думаю, капець просто, — Дімка говорить уривчасто, наче хвилюється, і совається на холодних трубах. — Уявляю, типу, ми разом дивимося фільм.

— А хіба Світлана з тобою фільми не дивиться?

— Вона любить мелодрами. Я не люблю.

— От і добре. Вона не бачила, як покінчили з Реєм.

— Ще я уявляю, як лежу поруч на твоєму волохатому покривалі, — він проводить долонями по джинсах. — Воно таке приємне на дотик.

Ти стежиш за його голими, без рукавичок руками, за червоними тріщинками на замерзлих круглих кісточках. У нього широкі пальці, нігті зістрижені так коротко, що видно краєчки шкіряних гармошок під ними. Тобі здається, що в Дімки якісь особливі руки.

— Ой, Дімка…

— Ні-ні, — він повертає до тебе білу велику голову. — Ти нічого лівого не накручуй. Просто лежу поруч, одягнений, і все.

— Гм… — твої брови піднімаються.

— Блін, Мілко, вибач, — спохвачується він. — Добре, я сиджу поруч. А ти така, типу, спиш. І у квартирі дуже тихо. Так вранці буває на морі, коли повний штиль. Усе ніби живе, ворушиться, але без жодного звуку. Розумієш?

Ти киваєш здивовано, але не перебиваєш.

— Я п’ю чай або каву з величезної білої чашки, — захоплюється Дімка.

— Отої з чорними кавовими зернами? — усміхаєшся.

— Так, нехай із цієї, із зернами.

Його черевики ковзають по трубі, на якій вишикувалися в ряд мішкуваті штани Олега з неосяжними черевиками на кінцях, твої легінси у квіточках і коричневі черевички із золотистими петельками шнурків, Дімчині чорні, майже солдатські, на товстій зубастій підошві. Карина тонкими підборами вросла в замерзлу землю. Олег затиснув її між колодками своїх колін і ось-ось затягне її у свій великий і, напевно, теж з накачаними м’язами шлунок — так жадібно вони цілуються. Ти від них відвертаєшся.

— Я сиджу, — Діма не помічає гучного цмокання в себе під боком, — перебираю щось у твоєму планшеті. «Контакт» або новини читаю, дивлюся на тебе й усміхаюся. Мені так добре. Ти спиш. І все навколо таке спокійне: у мене в чашці, у твоєму ліжку. Усе плоске, без жодного сплеску. Наче німе кіно. І я знаю, що так буде завжди.

— Це не кіно, Дімка, це фотографія, — ти теж штовхаєш його в плече. Він тебе обіймає. І обійми ці без підтексту, німі, без сплеску.

— І таких фотографій у мене в голові штук сто на день, а може, і тисяча.

— А ти не пробував писати?

— У сенсі? У школі писав у зошитах, — гмикає він. Це вже повернувся звичайний Дімка, нашорошене курча.

— Добре, — встаєш ти. — Ходімо.

— Куди?

— До мене.

Він піднімається й нічого більше не запитує, тільки дивиться. Напевно, за пару секунд нафантазував на цілий порнофільм. Наївний.

Ти залишаєш його на сходах — бракувало тільки знайомити його з батьками, ідеш до своєї кімнати, висуваєш шухляди одну за одною. Перша гуркотить відірваним коліщатком, інша забита зошитами, які вилазити з ящика не бажають.

Потім ти перебираєш пописане й чисте, шукаєш і шукаєш, але ніяк не можеш знайти. А вийшовши з кімнати, ти застаєш Дімку в передпокої, у розстебнутій куртці, і тато своїм животом ось-ось притисне його до стіни. Але живіт у тата не загрозливий, ні, просто дуже великий. Цьому животу ти можеш подякувати за свою товсту дупу. Якби твій тато був як у Міри, вузенький і низенький, то і ти б вийшла зовсім іншою, тоненькою.

— Запрошуй хлопця на кухню! — кричить мама.

На кухні дзвенить посуд, рветься з крану вода.

Мама завжди викручує обидва крани наповну. Тато їй докоряє. Ти підозрюєш, що це мамин бунт проти таткової тиранії. Йому треба, щоб суп був насипаний у тарілку із жовтим обідком (вона зручна), а ложка обов’язково була із широкою ручкою і колоском на язичку (таких лише три залишилося, їм уже років двадцять), і не приведи Боже, перегріти суп і налити занадто гарячим. Тато тоді засмучується як дитина й мовчки сидить над тарілкою.

Мама обіцяє одного разу вилити суп йому на голову, але тільки відрізає третій шмат хліба й підсовує до тарілки. Тато вмочує хліб у суп, і поки той стигне, усі три мокрі шматки зникають у мішку таткового пуза. Ти вважаєш, що в мами план: загодувати його до смерті й вирватися нарешті в дикий світ волі й кохання, тобто в прокуратуру.

Він

Мілчин батя з’являється в коридорі, каже «добрий вечір» і дивиться. Губи наче всміхаються, а очі вузькі, підозріливі. Ну й пузо!

Дімка й гадки не мав, що її батько такий гігант, але втупився йому в очі впевнено, навіть з викликом. Нехай не думає, що Дімка боїться цього громила.

— Заходьте, будь ласка, не стійте в коридорі.

Увічливий, типу, ага! З кількома екземплярами з племені батьків Дімку життя зводило. Дяка Богові, Світланчині живуть у селі, і від них жодної шкоди, лише користь: різна смакота, ще й малого час від часу забирають на вихідні.

Усі родаки — добряки, доки не починають з’ясовувати, що їхні доньки з Дімкою роблять вечорами. Світланчиних це, знову ж, не стосується. Вона вже доросла й спить з ким хоче. У сенсі, хоче з Дімкою — і спить.

Зазвичай Дімка відразу перетворюється на загрозу, зло, від якого батьки всіма силами намагаються захистити доньку. Дімка для них — пророслий нізвідки бур’ян. Це читається в їхньому погляді, проступає в рукостисканні, встромляється йому між лопатками, тільки-но він прощається й повертається йти до дверей. Тати з Дімою знайомляться виключно заради того, щоб знати ворога в лице.

Нічого спільного з Мілчиними батьками Дімка не матиме.

— Та ні, дякую, — каже і відступає, — я тут почекаю.

— Проходьте, проходьте, — Мілчин батя, граючи добряка, жестом запрошує Дімку увійти.

Той незадоволено видихає, але його черевики вже скриплять сухим брудом по підлозі.

— Ось тут вішайте куртку, — він простягає до Діми свою товсту лапу, — Михайло Іванович.

От блін!

— Діма, — стискує він його пальці-ковбаски.

— Бойфренд? — підморгує Михайло Іванович.

Дімка трохи не крякає від несподіванки й не встигає заморозити лице. Відчуває, як його очі вилазять і брови підскакують. Блін!

— Ні, просто друг, — аби лише вуха не почервоніли. Батя якийсь начальник, стопудово. Типу, свій в дошку, а під столом — пістолет.

У коридорі мелькає тінь. Мамаша. Блін!

— Веди хлопчика до кухні!

Мілчина руда голова вилазить за батьковою спиною. Дімка нутром чує, що зараз вона здасть його з потрохами — почне усміхатися, ніяковіти, і за п’ять секунд вони опиняться на кухні, де на обробній дошці Дімку й розіпнуть як свіженьку курочку.

— Вчишся? — ніжки на фіг.

— Де працюєш? — крильця на фіг.

— Чим займаються батьки? — і голову геть точним ударом того довгого ножа, що стирчить із підставки.

Четвертування під час допиту Мілці нічого нового не приносить, окрім, мабуть, того, що Дімчина мама — диспетчер на автовокзалі.

— А батько — інвалід, після інсульту, — видає Діма, і всі відразу затихають. Він розпрямляє плечі. Заткнулися, дякувати Богу!

— Нам дуже шкода, Дімо, — каже Тетяна Андріївна, Мілчина мама, яка виявилася цілком нормальною, симпатичною і без понтів. Щоправда, руда, як Діма припускав раніше, але не зухвала. І волосся в неї коротке, у вухах гігантські сережки, а на пальцях недешеві каблучки.

Від каблучок Дімці стає сумно. Адже він ще тоді просік у Мілки в хаті і посудомийну машину, і дорогий холодильник, з якого лід сиплеться прямо в склянку з виїмки на дверях. Але в присутності її батьків, що в домашніх шмотках мають такий вигляд, ніби тільки повернулися з важливої туси, на кухні запанувала атмосфера їх зверхності. Батя навіть у тапочках крутих, із пухнастою облямівкою, а Тетяна Андріївна у потворних дутих ботах, цих, як їх там, уггах, ще й з блискітками.

Він почувається ніяково. Чай гарячий. Печиво кришиться. Він тільки-но відкусив, а воно посипалося йому на джинси. Зловити не встиг, і крихти попадали на підлогу. Блін!

— Вибачте, — каже Діма.

— Та ну тебе! — каже Мілка. — Усе в нормі. Бери чашку, ходімо зі мною.

Він щипками збирає крихти зі штанин, складає їх біля чашки, покашлює і йде за Мілкою. Вона заводить його до своєї кімнати, зачиняє двері й вмикає музику.

— Чому ти мені про батька ніколи не казав?

— Навіщо? — Дімка напружується.

— Ти розслабишся нарешті чи ні?! Мої батьки нор-маль-ні.

— А я на розслабоні, — каже він і лягає поперек ліжка, підсовує під спину подушку. — Падай сюди, — хлопає по ліжку.

Мілка хитає головою, піджимає губи, як училка. Така, що з учнями наче товаришує, але оцінює по справедливості, тобто нижче плінтуса. Мілка сідає на краєчок ліжка.

— Ближче, — каже він.

— Батьки ж за стіною. І на дверях замка немає.

— Так ти на вулиці ближче до мене сидиш, Мілко. Ти шо, боїшся? — він їй підморгує.

— Ні.

— Сідай тоді ближче до мене. Жалко тобі чи шо? Раз заманила мене знайомитися з батьками, — він потягується.

Міла своєю красивою дупою слухняно посувається до стіни:

— Я не збиралася, це все тато, — виправдовується.

Руді пасма падають на щоки, вона обережно влаштовується поруч, і віє від неї теплим фіалковим ароматом. Діма не впевнений, що це саме фіалки, але так би він назвав квіти, які солодко лоскочуть у нього в носі. Він глибоко вдихає. І повітря, що попало йому в легені, таке холодне, що пробирає до кісток.

Від лампи в холодній хмарці синього абажура розповзається по кімнаті блакитне присмеркове світло. Дімка бачить, як вікна будинку навпроти відбиваються в чорному склі. На підвіконні за білою невагомою шторою стоїть скляна куля з Ейфелевою вежею всередині, сидить Міккі Маус у червоних штанях. Дімка легенько штовхає Мілку в плече, рукою підхоплює під спиною й опиняється над нею. Міккі Маус і пластиковим оком не встиг змигнути.

— Ді… — Мілка відкриває рот, у якому миттєво опиняється Дімчин язик. Він ледве її цілує: верхню губу, нижню й трошки язиком проходиться по зубах. Він не хоче її лякати.

— А якщо хтось зайде? — шепоче Мілка.

— У нас є хвилин п’ятнадцять, — заспокоює її Діма. — Вони думають, що ми тут мнемося й соромимося.

Він підморгує. Мілка хихотить. І раптом гладить його по голові. Він відчуває, як рухаються у неї під пальцями голочки волосся. І взагалі, він стільки відчуває, що ковтає кілька разів і все не може проковтнути задоволення. Він прикриває очі.

— Це пісня, під яку вбили Рея, — шепоче вона.

— Так, ти теж їх слухаєш? — питає він, не розплющуючи очей.

Дімка потопає в теплому червоному ворсі. Він поглинає їх обох, ліжко під ними немов тане. Дімка торкається її волосся. Воно таке тонке й м’яке, що під пальцями відчувається її голова — а скільки там шкіри — геть тонесенька, а під нею — Мілчин пульс. Яка вона крихка, Господи, прозора… Він дихає частіше, повітря стає гарячим, ще трошки — і Мілка обпечеться.

Вона його відштовхує, сідає.

— Шо сталося, зайчику? — запитує він і теж сідає, але повільно. Усе в ньому сповільнюється. Навіть повіки ледве рухаються.

— Нічого, — каже Мілка й наче дивиться на нього, але повз, неуважно.

— Ти через Світлану?

— Що? — не розуміє Мілка.

— Ну, цей… У мене ж є дівчина, — починає Дімка.

— А, ні, — відмахується вона, — мені це не важливо.

Дімка відразу тверезіє:

— У сенсі? Ти готова зі мною просто так, коли я з іншою? — його брови піднімаються. Оце номер! Усе набагато цікавіше, ніж йому здавалося.

— Ти про що? — вона піднімається, вмикає світло, поправляє волосся. — До чого я готова? — ніби вони взагалі не цілувалися хвилину тому.

Дімка розгублено озирається, зітхає.

— Коротше, Мілко, ти мені подобаєшся. Я хочу з тобою зустрічатися, пити з тобою чай або шо там, каву, — киває на чашку біля монітора, — і не тільки пити, — усміхається. — Хочу з тобою цілуватися. І все інше робити теж хочу з тобою.

— Що?

Він закушує нижню губу:

— Ну, про це ми трохи згодом перетремо, коли час прийде, — і дивиться на неї примружившись.

— А ти запитав, чи я цього хочу? — суворо говорить вона.

— О-о, Мілочко, повір мені, ти цього хочеш, — зарозуміло відповідає Дімка.

— Ой, ні, вибач, я не хочу.

— Чому ти мене боїшся? — він встає. Вона відступає до столу. Край упирається їй у стегна, далі відступати нікуди.

— Боїшся, я ж не сліпий, — він не наближається. — Я тобі хоч раз дав привід?

— Ні, — вона опускає голову.

— Думаєш, збираюся? — гмикає він.

— Не знаю.

— Ні, маленька, не збираюся.

Вони мовчать. Пісні з того фільму Дімку відволікають і ні краплі не допомагають. Від цих пісень Мілка сумує.

— Міло, ти зі мною заграєш, до того ж весь час.

— Ні, — уперто говорить вона.

— Так.

— Ні, — повторює вона.

— Може, ти не розумієш, зайчику, але ти все правильно робиш. Спочатку морозишся, а потім така: я — не я, і кобила не моя. То ігнориш мене, то визванюєш.

— Видзвонюєш, — поправляє його Мілка.

— Угу, хай там як. Ти ж у курсах, про що я.

— Ти розумієш, про що я.

— Та ну їх на фіг, ці закінчення чи як їх там. Це ж усе синоніми. Думаєш, я в школі не вчився? Сленг, — він посміхається. — А ти просто з теми з’їжджаєш.

— Ми ж друзі, — скиглить вона.

— Друзі не цілуються.

— Ти завжди першим лізеш до мене цілуватися.

— Так, я ж чоловік.

Мілка від цього слова стискається. Вона пальчиком водить по столу, вперед і назад, до краєчка. Нігті в неї, як завжди, сині.

— Міло, зайчику, я почекаю, — він робить один крок і кладе руку на її плече.

Нарешті вона зводить на нього очі, широко розкриті, перелякані. Господи, яка ж вона зелена! Немовля! Як же це його розстроює. Блін, до всіх його проблем тільки цієї бракувало.

— Це не страшно, Мілочко, справді, — говорить він гірко, чого вона, звичайно, не помічає. Їй не зрозуміти, як він влип. Блін! — Підемо кудись удвох, зайчику. Хочеш у кіно? Давай у суботу.

— Я не знаю.

— Ти знаєш, Міло, — він притискає її до себе. — У кіно. Вдень. Навіть руки твоєї не торкнуся, обіцяю.

— Добре, — вона викручується з його обіймів. — Але це нічого не значить.

Він киває, не усміхається, не намагається жартувати. Якщо чесно, він навіть не радий, що вона погодилася.

У двері стукають. Міла від нього відскакує, але двері не відчиняються. Дімка хитає головою. Ось про що він! Не хочеться назад, у дитсадок, блін.

— Як там справи? — чутно голос Михайла Івановича.

— Тату! — обурюється Мілка.

— Я просто питаю, може, вам ще чаю з печивом принести.

Ти

У суботу прокидаєшся рано. І тому все йде не так із самого ранку. По-перше, ти не знаєш, що надягнути. Починаючи з білизни, у тебе нема що одягти на побачення. Зрозуміло, що ніхто твоїх трусів не побачить, але справа принципу — чи задоволена ти собою.

Натягуєш колготки, зелені, як болотяний лопух, і сукню в клітинку із широкими рукавами. І п’ять хвилин тебе все влаштовує. Ага, ще суконь ти не вдягала спеціально для Дімки!

Муки закінчуються вибором джинсів і чорної водолазки з блискітками на рукавах. Хоча чорний, ще й під горло — не варіант. Але в чорному ти струнка. Ти крутишся перед розкритими дверцятами шафи, розгладжуєш долонями боки.

Чи нехай буде зелений — відтіняє очі, і волосся з ним яскравіше. Ось тільки виріз на светрі занадто глибокий. У ньому в тебе груди якісь занадто жіночі, якщо можна так сказати, — геть назовні. Є ліфчик зі щільним мереживом, до нього липне ворс, і светр не зісковзує нижче, але той, як навмисно, брудний валяється в кошику.

І мама підлила масла у вогонь ще тоді, у вівторок, щойно Дімка пішов.

— Тобі подобається Діма?

Цю інтонацію ти впізнала відразу, точно як три роки тому, коли вона влаштувала лекцію про секс і звідки беруться діти — наче довірливо й ніжно, але з підтекстом: крок направо, крок наліво — розстріляю без попередження.

— Та ні, — ти знизала плечима. — Ми просто разом тусуємося.

— Будь обережною, — видала мама з придихом і всілася поруч на пуф, набитий пластиковими кульками, погойдалася на ньому, майже звалилася, і трохи пихи з неї зійшло.

— Ой, мам, нічого між нами не відбувається. У нього є дівчина Світлана. Я її знаю. Така жінка-вамп, — ти закотила очі, клацнула язиком і розчепірила пальці, ніби на них з’явилися Світланчині розписні кігті.

Мама усміхнулася. Всілася зручніше, обхопила руками коліна.

— Пупсику, ти цьому хлопцеві дуже подобаєшся.

— Ой, ма-а!

— Дуже, я маю на увазі по-дорослому, розумієш, уже по-чоловічому.

Тобі від таких тем завжди стає ніяково. Ви з мамою обговорюєте подружок і навіть торкаєтеся слизьких тем: хто з ким і коли, але все тому, що це тебе особисто не стосується. Наприклад, мама знає, що Карина з Олегом разом сплять. Але варто їй полізти із своїми порадами в район твоїх трусів, мама відразу стає чужою тіткою, шкільною медсестрою, яка пояснювала вам минулого року, що треба обов’язково пройти огляд у гінеколога.

— Діма — гарний хлопець, — сказала мама.

Ти не витримала й вигукнула з іронією:

— Ну й вигадала! Велика біла голова, шпарки очей і вуха — от вам Дімчина краса.

— Так-так, дуже по-чоловічому привабливий, — не вгамовувалася мама.

— Ма, а що ти маєш на увазі оцим таємничим «по-чоловічому»? — ти до неї нахилилася, утримуючись пальцями ніг, щоб крісло на колесах не в’їхало в мамин пуф. У неї теж веснянки на носі. Ви сиділи веснянками одна до одної: ліворуч стіл, праворуч ліжко, наче в ляльковому будиночку, і мама вимкнула маму, зашепотіла по-дівочому:

— Я про те, що він — сексуальний чоловік і вміє цим користуватися.

— Ма, та ми ж ходили до нічного клубу, ну тоді, пам’ятаєш? Так він простирчав увесь вечір у кутку й пішов раніше за всіх. Нічим він там не користувався.

— Ти не плутай з нахабством, пупсику. Чоловіків, які здатні познайомитися з тобою на зупинці, дуже мало. І вони часто до зупинки добираються вже в нетверезому стані.

Ви разом захихотіли.

— Чоловіки полюють, — сказала мама, посмикуючи на вухах золоті кільця із смарагдовими висульками, вуха червоніли. — Кружляють навколо, вичікують.

Ти стежила, як по маминому вуху розповзалися плямочки, і думала, що Дімка так тобі й сказав: він почекає.

— Це як гра, пупсику. Але ти повинна знати правила, щоб не залишитися в дурнях. Я вважаю, що тобі ще рано починати статеве життя.

— Мамо! — ти від неї відскочила, від’їхала на коліщатках назад, спинкою крісла прямо в стіл. Він стукнувся об стіну.

— Але тобі пофіг, що я кажу, це зрозуміло.

Немає нічого жахливішого, аніж мами, які невдало підлаштовуються під дітей і намагаються всунути пару-трійку молодіжних фразочок у їхні застарілі проповіді.

— Ма, та я не збираюся з Дімкою спати, ти що — здуріла? Я його не хочу. Він некрасивий і якийсь того — дивний, м’яко кажучи.

— Просто будь уважніша, та й усе, — мама вибралася з незручного пуфа, розгладила шовкові штани, склала руки на грудях — нависла над тобою всією своєю батьківською суворістю. — І, будь ласка, користуйся презервативом.

— О Боже! — завила ти. — Мене зараз знудить! Усе, ма, тему закрито! — відвернулася до комп’ютера. Полізла в «Мої фільми». Клікала й клікала мишкою, а мама стояла над тобою й стояла.

Тому сьогодні ти їй про побачення ні-ні. Ідеш з дівчатками в кіно, та й усе. Тобто ти не можеш зайти до батьківської спальні, де є величезне дзеркало в людський зріст, щоб там покрутитися й поміряти різний одяг. Мама тебе розкусить нараз.

Ти повністю роздягаєшся й починаєш наново. Фіолетові труси, рожевий ліфчик, зелений светр. А джинси які? Ті, широкі. Досить йому й вирізу, якого ти заздалегідь соромишся.

Нарешті ти виповзаєш із будинку за півтори години до призначеного часу. Вирішуєш пройтися по магазинах біля кінотеатру, щоб потім з’явитися перед Дімкою несподівано й збити його з пантелику. А ще тобі хочеться подивитися на нього крізь скляні двері торговельного центру, оцінити, чи почав він заплановане полювання, чи справді хвилюється хоч трошечки.

Ha вулиці під полуденним, хоч і грудневим, сонцем ти помічаєш, що на джинсах пляма і їхній відтінок синього абсолютно не пасує ні до светра, ні до коричневої куртки. Ти ще маєш час! Мчиш назад, до під’їзду, не звертаючи уваги на підталі калюжі. Брудні каплі ляпають на штанини, але тобі пофіг. Ці жахливі джинси ти більше ніколи не надінеш.

А біля ліфта трохи не стикаєшся із чоловіком, ще й із причепом — собакою на повідку. У неї на животі шерсть збилася в мокрі бурульки і золоті лапи заляпані вуличним брудом. Ти підводиш очі. Господи, це ж Сотник!

— Привіт! — здуру виривається в тебе, хоча ви не знайомі.

— Привіт! — легко відповідає Сотник. — Ну й погода, брр.

— Ага, відстійна. Повертаюся, щоб узути гумові чоботи.

Ну й нісенітницю ти несеш від страху. А Сотник усміхається.

У нього пухкі губи й круглі блакитні очі. Світла щетина на щоках, теж золотиста. Чи це від хвилювання в тебе перед очима іскрить. А волосся в нього карамельного кольору. І на щоках ямочки, ще й на підборідді, і ти знову дивишся на його губи і зуби за ними, білі як цукор, мабуть, солодкі. Господи, про що ти?! Просто ти ніколи не розглядала його впритул, бо не було нагоди.

Ти знаєш, що Сотнику двадцять один рік і що він на четвертому курсі універу. Ти заходиш до нього на сторінку приблизно раз на тиждень, просто подивитися. Але в житті він ще гарніший, ніж на фото. Волосся в нього перетягнуте пружинкою-дротом, пасма над вухами вибиваються й блищать. І така в нього усмішка…

Ви заходите в ліфт. Сотник тисне на восьмий. Цікаво, до кого він їде? Ах, якби ж він жив у цьому під’їзді! Твоє життя склалося б інакше. Ти тиснеш на п’яту кнопку. Ліфт сіпається й завмирає. Миттєво гасне лампочка, і кабіна освітлюється тьмяним аварійним світлом.

— Застрягли, — каже Сотник.

Ти дивишся на нього й боїшся вже по-справжньому. Не Сотника, ясна річ. Просто коли ліфт застряє, тобі здається, що він ось-ось обірветься.

— Як тебе звати? — питає Сотник, натискаючи на всі кнопки підряд і водночас на «Виклик диспетчера». Кнопки горять ванільним світлом, і ніякого диспетчера за ними немає.

— Міла, — відповідаєш ти нещасним голосочком.

— А мене Сашко.

— Я знаю, — видихаєш ти.

— Невже? А чому я тебе не знаю?

— Усі дівчата в нашому дворі знають, як тебе звати.

— Та ну? — Сашко сміється, тепло і щиро, нетиповим для бабія сміхом. У тому, що він бабій, жодна дівчина у вашому будинку не сумнівається. — Не знав, що я такий знаменитий.

Ти на це не відповідаєш. Не вистачало ще перед ним стелитися й просити автограф. Ти просто дивишся на його зелену парку з великим капюшоном, на розкритий комір і розтягнутий светр, який з’їжджає вбік. Тобі не вдається так одягатися — нібито недбало, але дуже модно. А Сотник ось, будь ласка, навіть із собакою гуляє, наче бере участь у фотосесії.

— Не бійся, Міло, — каже Сашко. — Нас врятують.

— Я боюся, що ліфт обірветься, — зізнаєшся ти.

— Ліфтові кабіни перевіряють за правилами техніки безпеки, — пояснює Сашко. — І навіть якщо трос, який завтовшки з мою руку, — він стискає кулак, — якось обірветься, то ліфт утримає запобіжник, — він розчепірює пальці, — звичайнісіньке гальмо, як у машинах.

— Правда? — видихаєш ти. У Сотника навіть кінчики пальців округлі й майже гладенькі. І вони не відмахуються від твоїх безглуздих фобій.

— Звичайно! — запевняє він. — Тим паче з нами Нельсон, — киває він на вологі намистини собачих очей на золотому носі. Нельсон послужливо киває.

І потім ви разом, кожен у своєму телефоні, намагаєтеся дзвонити, але один кубик покриття мигтить тільки в шостому айфоні Сашка, а у твоїй п’ятірці глухо як у танку. Поки знизу не долинають голоси, хтось тарабанить по дверях ліфта. Сашко починає голосно кричати: «Застряг! Дзвоніть в аварійку!».

І раптом світло в кабіні стає яскравішим, кнопки на стіні гаснуть, і ліфт повертається на перший поверх. Двері відчиняються, і ти вискакуєш на волю, але красивий палець Сашка тягнеться до п’ятої кнопки.

— Пропоную тобі, Міло, — він притримує двері, — вчинити стрибок у невідоме: спробувати ще раз!

Ти смієшся й погоджуєшся. На п’ятому поверсі він каже тобі: «Щасти, лисичко!», їде на восьмий. Нельсон гавкає за зачиненими дверима, а ти чуєш, як його кігтики дряпають підлогу.

Удома ти з космічною швидкістю влазиш у найвужчі джинси, светр сміливо тягнеш униз і теплу куртку міняєш на тонку шкірянку з косою блискавкою. Обмотаєшся червоним двометровим шарфом і вже якось до зупинки добіжиш — хвіст не відмерзне.

А по дорозі дзвониш Мірці й переказуєш їй пригоду в ліфті з усіма деталями, аж до сяйва блакитних Сотникових очей у страшній невідомості аварійного ліфта. «Вау! Оце ващє!» — вигукує Мірка.

І ти червона — чи то змерзла, чи то збуджена — прилітаєш на потрібну зупинку вчасно. Дімка вже чекає тебе під навісом, давно, судячи з усього, із сигаретою в руці. На ньому ті самі джинси, та сама куртка, але сьогодні куртка здається тобі занадто потертою, а штани занадто вузькими.

— Мілко, яка ти красива! — він витягує навушники з вух.

А ти сміливо цілуєш його в щоку і відразу великим пальцем витираєш лакову плямочку від губного блиску, але декілька сріблястих блискіток залишаються на Діминій щоці.

— Який фільм дивимося? — питаєш.

— Є два варіанти — бойовик з якимось Томом Харді.

— Це блакитноокий мускулястий красень, — смієшся ти й мигцем згадуєш ліфт і щетину в Сотника на щоках.

— І новий фільм Гаса Ван Сента.

— Bay! Звичайно, другий.

— Але той тільки за годину. Лише один сеанс. Я знав, що ти вибереш, мій поціновувач якісного кіно.

Тобі не подобається «мій», і всміхаєшся ти в’яло, але Дімка вже хапає тебе за руку й тягне вбік від скляних дверей, геть від теплого торгового царства. А сам, здається, обіцяв до тебе не торкатися.

— Куди ми йдемо?

— Прогуляємося.

— Холодно, — ниєш ти.

— Ну, зайчику, потерпи трохи, хвилин десять.

Ви йдете вулицею уздовж стіни п’ятої школи — повз миготить щерблена цегла, обклеєна мокрими ганчірками афіш і оголошень, перетинаєте маленький двір п’ятиповерхівки й опиняєтеся біля залізних

гаражів під деревами, на зеленій облізлій лавці, що розгубила майже всі дощечки.

Дімка дістає з внутрішньої кишені товсту криву цигарку.

— Ти що! — лякаєшся ти. — Білий день! Як я потім додому повернуся?

— Мілко, додому ти повернешся пізно, очі я тобі закапаю краплями. «Візин», знаєш такий? — він вертить у тебе перед носом пластиковим флакончиком. — Круті краплі, дорогі.

Ти стискаєш губи.

— І фільм буде зовсім іншим, от побачиш. Просто офігенським. Не хвилюйся, зайчику.

Ти кашляєш від їдкого диму, але тобі відразу стає тепло, хоча кашель угамувати неможливо.

— Не затягуйся так різко, це ж не сигарети, — підказує Дімка й легенько ляскає тебе по спині. Дивно, але це допомагає, і кашель припиняється. Починається приємне ворушіння у волосяних цибулинах.

— А від усіх наркотиків оживає волосся? — запитуєш ти.

— Заєць, марихуана — це такий самий наркотик, як твоє улюблене мартіні. Це загалом як ліки, ти просто не в курсах. Заспокійливі, наприклад.

— Ага, усі наркомани так вважають, — і ти починаєш реготати.

Тому що зарахувала себе в ряди злісних торчків і відразу уявила, як з волоссям, що відросло до пояса, і синцями під очима ти шепочеш з глибини лікарняного крісла сповідь свого нікчемного життя.

Молодий лікар за столом киває, не може відірватися від твого схудлого обличчя і такого ж схудлого (нарешті!) тіла. Він ніколи не чув таких захопливих історій. Він виріс у нудній пристойній сім’ї, де найцікавіша пригода — це прогулянки навколо будинку пізно увечері із золотистим ретривером Нельсоном на повідку. Лікар зачіпає ліктем чашку. Кава виливається на твою історію хвороби. Він незграбний і схвильований, плутає місцями слова в реченнях і склади в словах…

Сотника ти вже уявляла режисером, який випадково помітив тебе в «Макдаку» за купівлею МакСанді, і красенем-викладачем на твоєму юрфаку, який жорстоко валить тебе на іспиті. Сьогодні він уперше став лікарем.

Дімин сміх відволікає тебе від Сотника. Ви стоїте обнімаючись. Твоє підборіддя на його плечі. Ти вдихаєш його запах, дивишся на дугу його вуха. Під рожевою шкірою бачиш темні прожилки судин. Дімчина шкіра чиста, немов натерта до блиску, і волоски на голові підстрижено один в один.

— Дім, у тебе така рожева шкіра і так приємно пахне.

— А в тебе золота, — каже він. — У тебе шкіра як припорошений лимонною крихтою сирок. Чи ні! Як морозиво. Воно м’яке й тане, коли нагрівається. І ти так само, коли нагріваєшся, — він притискає тебе до себе.

— Ой, Дімко! — спохвачуєшся ти й відступаєш. — Я ще у вівторок хотіла тобі віддати, — лізеш у свою зелену сумку-мішок.

Там стільки всього — і айпод, і телефон, і навушники, два блиски для губ (один із зламаним пензликом, доводиться тикати в губи гострою паличкою), три пачки серветок, усі початі, з розпатланими куточками; гребінець і пудра, якою ти ніколи не користуєшся.

Колись відшукавши її в розпродажному кошику, ти не могла відмовитися від магічних букв YSL — чарівний брусок у бурштиновій черепашці за півціни. А тон був молочний шоколад, навіть найсмаглявішим такий не підходить. Пудра пахла трояндовими пелюстками. Це був запах твого майбутнього.

Тому ти довго риєшся в торбі й навіть забуваєш, що там шукаєш, — усі предмети, з якими стикаються твої пальці, дуже приємні напомацки, немов відшліфовані водою морські камінчики.

— Ось! — тичеш нарешті йому під ніс чорною книжечкою із золотою облямівкою.

— Це шо? — запитує він, але відразу бере блокнот у руки.

— Це тобі — записувати десерти і таке інше.

Він дивиться на тебе здивовано.

— Ти повинен писати, — і заходишся від сміху, причини якого не розумієш. — Ой, вибач, — регочеш.

Він теж регоче й пояснювати йому нема потреби.

— Рецепти? — він давиться сміхом.

Ти сідаєш на лавку, тому що зараз лопнеш від реготу. Ти ще в житті так не ржала, точно як коняка, ще й з ослячим виском. Потім ти витираєш сльози і навіть не думаєш, чи розпливлася туш під очима.

— Дімко, слухай, — кажеш ти вже серйозно, — нормальні люди так не говорять: шкіра, як морозиво, посипане корицею або чим? — дивишся на нього, намагаючись згадати. — Неважливо, — махаєш рукою. — Чи «спати з тобою в тиші німого кіно».

— Значить, я ненормальний, — Дімка відвертається й більше не всміхається, лізе в кишеню за сигаретами.

— Та ну тебе! — ти його хапаєш за руку. У нього гладкі пальці, як коралові гілочки на підставці в прабабусі в серванті. — Я до того, що це образи, стилістичні прийоми. На літературі нас учили. Ну, пам’ятаєш, у школі? Я думаю, що ти письменник.

— Ага, ща! — гмикає він.

— Так, ти просто ще цього не зрозумів. Він у тобі дозріває й уже рветься назовні. І досить фільми дивитися, починай читати. От прямо зараз, — твоя рука знову потопає у торбі в пошуках ручки, — запиши про морозиво, — тикаєш у нього ручкою.

— Та ну, — він морщиться.

— Кажу, запиши негайно! Я ж завжди роблю, що ти кажеш. І ти мусиш…

А він знову лізе до тебе цілуватися. І ви цілуєтеся цілу вічність, ледве встигаєте на фільм. У темному залі Дімка тримає тебе за руку, і від його долоні до твого плеча пробігають електричні розряди. Вони множаться і розносяться по всьому тілу, хвилюють тебе, ти соваєшся в кріслі і страшенно хочеш їсти, аж до нудоти. Напевно, від голоду тебе й ковбасить.

І раптом ти згадуєш Юльку Семенюк. І її хлопця, на вигляд абсолютного злочинця. У нього навіть щелепа загрозливо їздила туди-сюди, поки він ішов до школи зустрічати Юльку. Люди його сторонилися. Тобі навіть дивитися на нього було страшно.

Юльчин хлопець ішов як криголам. А Юлька з ним цілувалася прямо під вікнами завуча. І не боялася. І тебе пронизує гордість, що ти начебто на побаченні і взагалі все серйозно: поцілунки й таке інше. Але ж Дімка гарніший за того монстра. І Юльку стає жалко. Як вона могла отак попасти й зруйнувати собі життя?

Він

Дімка втягує носом воду з долонь, складених човником. Вода пече в горлі, він чхає, але нахиляється й вдихає ще раз, кашляє. Потім бере телефон і дзвонить на роботу. Грип уклав багатьох, його сопливому голосу відразу повірять, а коли він прийде завтра, Тюлениха буде тільки рада, що з’явилася зайва пара рук.

Він повертається до кімнати, встромляє навушники у вуха й засинає до першої години дня.

О пів на другу Дімка проходить повз тата, що хропе на маминому ліжку. Його голова ось-ось скотиться з подушки, і варто йому вухом слизнути по краю, увесь він здригається, хропе ще голосніше в сонному помутнінні, захлинається, очі, здається, розплющуються, сірими шпарками ціляться в Дімку, але хропіння налагоджується, і в батіному горлі триває гаркавий клекіт.

Зазвичай Дімка зганяє тата з маминого ліжка й посилає до його смердючої кімнати, але не сьогодні. Сьогодні ніяке лайно не зруйнує Дімкин особистий світлий вихідний.

Після душу він мастить хліб маслом, кладе по два шматки сиру на кожен бутерброд і повільно їсть, запиваючи чаєм. Хліб смачний, масло солонувате, а сир солодкий. Бутерброди вийшли суперські. Він мастить ще один. На вулиці світить сонце, хай і холодне, але крізь вікно воно сліпить очі. Дімка всміхається. Та що там — сьогодні він абсолютно щасливий.

О третій годині він дзвонить у Мілчині двері. Учора написав їй, що виходить у нічну і чи не подивитися їм разом фільм, як вони мріяли, у тиші й спокої. Вона відкриває йому в шкільній сорочці, поверх якої зелена кофта на ґудзиках. Брюки на ній чорні, короткі, ледве доходять до щиколоток. А щиколотки в Мілки — як льодяники, він би їх облизав.

— Привіт! — він простягає їй флешку й уважно дивиться на підлогу, повільно розв’язуючи черевики. Треба охолонути й тримати себе в руках. Але саме долоні в нього й палають. Він прийшов до неї дивитися фільм, ну, може, поцілувати її, потискати трохи. «І все, Діма, не більше», — наказує собі. З волею в нього проблем немає. Він уміє терпіти.

Але що там відбувається у фільмі, Дімка ніяк не може в’їхати. У нього в голові стукає, і в кімнаті задушливо — хоч вікно відчиняй. Він лежить, розвалившись упоперек Мілчиного ліжка, притуляючись потилицею до стіни. Бовтає ногою, посмикує вуха м’якому Міккі Маусу, поглядає то на Мілку, то в сіре зимове небо за вікном (та що ж так жарить у неї у квартирі, мов у печі), і фільм ніби нічого, але занадто каламутний, з претензією. Дімі таке на один раз. Обгортка шоколадки — офігіти, а всередині — гівно.

Мілка нічого не помічає. Вона дивиться фільм, коментує. Тільки останні хвилин п’ятнадцять сидить тихенько, дихати їй теж стає важче. У Діми повіки важчають від крові, що пульсує в голові. Він відчуває, що момент наближається.

Як вона погойдується, совається на своєму п’ятачку ліжка, поглядає в його бік, дихає через привідкритий рот. Він уже розрізняє пушок волосинок у неї під носом, стежить, як вона язиком проводить по ніжній губі, кутки рота у неї вологі. Дімі здається, що крізь акторський гомін у фільмі він чує її дихання.

І ось її пальчики ковзають темним ворсом. Він їх накриває долонею. Міла повертає до нього голову, їхні очі зустрічаються. Він ледве ворухнувся — лопатки зручніше влаштував на подушці. Це вона кидається до нього, обхоплює шию, і вони боляче стикаються носами.

— Вибач, — шепоче Мілка, а відповісти він не встигає, бо відчуває її язик, а на його краєчку наче дрібні намистинки. Його дурманять запахи: її квіткові парфуми, ледь спітніла шкіра за час, поки вона поспішала до школи, знімала й надягала куртку, бігла з їдальні на наступний урок.

Мілка забуває про все. У неї вимикаються запобіжники — вона рухається й дихає, стогне, наче вони давно злилися в слизькій від крапельок поту єдності, як зливаються дорослі люди, що знають один одного сто років у тому найблаженнішому сенсі.

Дімка ледве втримується, щоб не запустити долоні їй під сорочку. Варто йому злетіти з гальм, усе обірветься, він знає. Одчайдушно хочеться, щоб її руки залишили його плечі й спину, ковзнули донизу, і через те, що цього не станеться ні сьогодні, ні завтра і невідомо, чи станеться взагалі, його ноги тяжчають, якорем тонуть у ліжку, і він під цією вагою, яку контролювати не може, стискає Мілку сильніше й сильніше. Ще трошки, і вона відчує в кімнаті щось зайве, темне й каламутне, як піщана колюча буря, що за мить знесе крихкий зв’язок між ними.

По тому, як вона рухається, як перестає його глибоко цілувати, як змінюється ритм її дихання — більше не рівний маятник лікарняного апарата, яким качають повітря в затерплі легені, правильний довгий вдих, чіткий видих, — Дімка розуміє, що в нього залишилося не більше хвилини до того, як метелика серцевого ритму замінить монотонна писклява лінія.

Він підбирається, гучно вдихає носом і грудьми притискає Мілку до ліжка. Для неї він кентавр, істота з нелюдськими кінцівками у фільмах про давніх греків. Усе, що в нього нижче пупка, наводить на неї первісний жах.

Він може зробити все прямо зараз: швидко розказати їй, яка вона гарна, трошки натиснути, поки вона, приголомшена дитина, захлинається у власних гормонах. Він поверне все так, що вона й озирнутися не встигне.

Але потім вона прийде до тями, застібне білий шкільний ліфчик, гладкий і непомітний (його чашки Дімка бачить у розстебнутому комірі блузки), натягне труси, не наважуючись навіть поглянути на нього, миттєво закриється, стиснеться, спорудить між ними стіну зі звинувачень і обов’язкового почуття провини.

Після цього вони іноді бачитимуться, навіть вестимуть відверті розмови, але виманити її з мушлі йому якщо і вдасться, то дуже нескоро. Що б він їй не казав, що б вона йому не відповідала, він навічно залишиться тим, хто скористався, а вона тою, яку провели.

Коли з Дімкою таке сталося вперше, він просто охрінів, по-іншому й не сказати. Як так вийшло, що вони обоє хотіли, обоє роздяглися, обоє погодилися, а після він виявився в усьому винен? І в чому саме? У задоволенні, у тому, що їм обом було добре? Але раніше йому, взагалі-то, було плювати, хто й у чому його звинувачує.

А ось якщо Міла відправить його в ігнор…

Коли він намагається уявити повну відсутність Міли хоча б у хисткій павутині соцмереж або в запізнілій лаконічній відповіді на вчорашню есемеску, він просто ціпеніє. За тим рубежем — біла снігова порожнеча, крижана пустеля Північного полюса задовго до появи дослідних станцій та обморожених роботів, що шастають там у пошуках нафти.

Більше Дімка нічого не чекає — він запускає руку їй під сорочку й відчуває тверді горошинки під пальцями. Шкіра в неї на грудях чомусь прохолодна. Від цього його долоні стають ще гарячіші. У нього навіть голова трохи крутиться від усього, що зараз відбувається.

Коли її пальчики обхоплюють його зап’ясток, він покірно прибирає руку, і Мілка вже починає всміхатися, тверезіючи, — ну а скільки можна витримати в такій напрузі. Аж раптом її очі круглішають, вона спиняє подих від несподіванки, наче він щойно її вдарив і так сильно, немов хотів убити.

— Діма, Діма! — стривожено шепоче вона, тому що кричати не може, в її горлі теж пересохло. — Що ти робиш?!

— Зайчику, не бійся, — каже він. — Я нічого такого не зроблю без твого дозволу.

Однією рукою вона схопила його за лікоть, іншою стискає плече, і страх з її очей не йде, а тільки наростає.

— Правда, зайчику, — його пальці рухаються по вологому слизькому колу, пульсуючому вже на найвищих частотах. Мілка, напевно, хоче звільнитися, але вигинається, і тільки тісніше до нього притискається.

— Розслабся, — шепоче їй Дімка. — Я ж пообіцяв.

І вона відпускає його руку. Він відчуває її ніс на своїй ключиці, і дивно, що він відволікається від руху там, унизу, де хвилину тому був зосереджений увесь його світ. Він слухає її дихання, два фонтанчики теплого повітря, і, поки вона тремтить у нього під пальцями й стогне, вимірює секундами, скільки триває її видих і скільки вдих, — тільки від нього залежить, скільки ще вони проживуть…

Ти

Ти лежиш у нього на плечі й уже давно хочеш про це сказати. Але ніяк не наважишся. Ти, виявляється, страшенна боягузка. Мірка чи навіть Карина в такій ситуації поводилися б як дорослі або хоча б рота відкрили, щоб хіхікнути і не лежати в ідіотській ніяковості.

У кімнаті стемніло, і здається, що Дімка спить — так рівно підводиться й опускається його живіт. Тільки тому, що він погладжує твоє плече, ти розумієш, що його очі в оточенні білих вій дивляться в темряву стелі, і він напевно моргає — повіки піднімаються вгору, опускаються донизу. Думаючи про це, ти знову хочеш його цілувати.

— Діма-а, — нарешті зітхаєш ти.

— Шо, зайчику?

Ти підводишся на лікті:

— Тобі теж, напевно, страшно хочеться. Ну… Розумієш, про що я?

Він видихає зі стогоном:

— А як ти думаєш, зайчику? Звичайно.

— Розумієш, я, в принципі, не проти, — ти сідаєш, підтягуєш коліна до підборіддя, у тебе горять щоки й узагалі голова палає, — але я не знаю… Якось потрібно подумати, наважитися. Може, наступного разу…

— Ай, попустися, Мілочко! Це станеться тоді, коли має статися, — він підкладає руки під голову. — Мені кайфово просто через те, що ти поруч.

Ти збентежено поправляєш волосся.

— Ти підеш сьогодні до Світлани? — раптом питаєш ти, сама від себе не чекаючи. — Знімати напругу? — хихотиш, неначе тобі справді смішно.

Він сідає, обсмикує білу футболку. Комір у неї розтягнутий, під лінійкою його плечей ти бачиш частину ключиці, западинки м’язів. Дощовими краплями на шиї розбризкано червоні плямочки — там ти його цілувала.

— Я з нею більше не зустрічаюся, — говорить він.

— Чому? — ти мимоволі зводиш брови, опускаєш очі. У тебе сьогодні безперечно день безглуздих питань.

— Я зустрічаюся з тобою.

— Правда?

— Блін, Мілко, правда!

Ти підбираєшся вище і, незважаючи на збентеження, говориш:

— Я видаю якусь нісенітницю. А ти прикидаєшся, що в неї віриш.

— Мілочко…

— Ні, правда, я це розумію. Я не хочу, щоб ти одночасно був зі мною і з нею. Просто якщо я скажу тобі у вічі, значить, мені не все одно.

— А тобі не все одно?

— Ні.

— Ти, типу, ревнуєш?

— Є трохи, — ти опускаєш голову й думаєш, що пора вмикати верхнє світло. Ось-ось повернуться батьки, і якщо Дімка ще буде тут, усе повинно мати пристойний вигляд. Тобі треба хоча б у дзеркало на себе поглянути. — Тобі, напевно, пора… ну, розумієш, батьки.

Він сповзає з ліжка, сідає на краєчок, кладе руку тобі на шию:

— Так не хочеться від тебе йти, капець просто, — голосно видихає.

І ви сидите ще хвилинку. І більше нічого не треба казати. Він піднімається й іде до передпокою, на ходу просовує свою біляву голову крізь горло синього светра. Ти впиваєшся в нього очима й дивишся, як він зав’язує черевики. Як хребці проступають у нього під светром, як проявляються плечі й блищить борозенка на шиї під білим коротко стриженим волоссям. Тобі хочеться його обняти й знову вткнутися носом у його ключицю. І не відпускати.

— Бувай, — каже він, і ти зачиняєш за ним двері.

Тільки через два дні ти зізнаєшся Мірці. «Ну нарешті!» — вигукує вона. І як ти її не переконуєш, що нічого з того, що вона думає, не сталося, Мірка каже, що його руки в тебе в трусах — це перший крок у правильному напрямі.

— Коли чоловік дуже сильно закоханий, — заявляє Мірка, — він не може себе контролювати. У них кохати й хотіти — те саме.

— А я в нього закохана? — питаєш ти. — Що ти думаєш?

— Тю, що за питання — звичайно! З першого погляду.

Не дуже зрозуміло, чи Мірка жартує, чи говорить серйозно. За шкільними вікнами сиплються сніжинки. Вони криві, а небо сіре, майже чорне, і все навкруги похмуре, не зимове ще, але вже не осіннє. Тобі сумно, як цим сніжинкам-невдахам, що приречено тануть на іржавих карнизах.

Кохання — це щось інше. Щось більше. Кохання не притискає твій живіт до ліжка п’ятитонною гарячою брилою, кохання не ховається по темних кімнатах. Кохання звільняє, піднімає над землею й несе вгору.

Ви зустрічаєтеся вечорами, коли Дімка приходить з роботи. Морози посилюються. Ви грієтеся в кав’ярнях, ти п’єш тільки каву. З паралізованим батьком йому є на що витрачати гроші. Ви балакаєте й смієтеся. Тусуєтеся з Кариною й Олегом, іноді з Міркою, якщо Стахевич на тренуванні по волейболу або в репетиторів. І все як завжди.

Але варто голосам замовкнути, варто поглянути в цій секундній тиші Дімі в очі, і тебе вивертає навиворіт, спинити це можна, тільки якщо постояти біля нього в темряві під’їзду, посидіти п’ятнадцять дозволених хвилин за зачиненими дверима, поки тато не почне демонстративно ходити коридором повз твою кімнату.

— У мене є друг, — одного разу каже Дімка. — Студент. Він звалює на вихідні додому, у село, — значуще на тебе дивиться, — залишить мені ключі.

Від думки про порожню квартиру тебе наповнює сум’яття. Воно змушує дивитися вбік, стискати губи й поправляти волосся під шапкою. Тобі стільки треба зробити на вихідних, добити фізику. Як же ця фізика дратує! Вона накручує тобі кишки на електричні ланцюги, паралельним, блін, і послідовним з’єднанням.

Мама робить зауваження, нібито в тебе мова забруднилася. Та в тебе вже мізки змішалися в кашу за дві нестерпні чверті, а ця третя тебе точно докінчить. Ти наважуєшся:

— Давай у суботу. О котрій?

— Коли тобі зручно, зайчику? — він тебе обіймає, а ти відсторонюєшся, бо він почує, як колотиться твоє серце, а дитячі сантименти тебе саму вже дістали. Годі!

— Мені краще вдень, ну, тобто раніше. Типу, в кіно або просто гуляти, — ти ховаєш руки в кишенях, і ви йдете вулицею до твого будинку. — Але ж ти про все потурбуєшся, — бурмочеш ти. — Презервативи і… ну, таке інше…

Він зупиняється, бере тебе за плечі, повертає до себе:

— Зайчику, ти — найцінніше, найпрекрасніше, що є в моєму житті. Я готовий піклуватися про тебе вічно.

Тобі приємно це чути, хоча в глибині душі ти розумієш, що з ключами від порожньої квартири в кишені хлопець присягатиметься бозна в чому.

Ви піднімаєтеся сходами на другий поверх у чужому будинку. Спочатку холодна залізяка дверей плювалася червоними цифрами коду — не хотіла вас пускати, потім поштові скриньки агресивно шкірилися розкритими дверцятами, а з ліфта шумно вивалилися хлопці, регочучи и матюкаючись гордо й соковито. Вони так запросто випльовували матюкливе вариво з тонких, ще дитячих горлянок, що ти здригнулася. Вони вже розуміють, які магічні слова захищають їхні щуплі тіла необхідними на вулиці обладунками — розполохують увічливих слабаків.

Ти втягуєш голову в плечі. Тобі не подобається цей під’їзд. Швидше б сховатися за вашими особистими зачиненими дверима, і все буде по-іншому, все буде окей. Подумаєш, зламані ящики, хлопці — взагалі-то звичайний будинок, і ліфт такий самий, як у твоєму, і кнопки схожі.

Квартира кисло пахне застояним тютюновим димом. У передпокої вас зустрічає дзеркало з тріщиною-блискавкою через усе обличчя, і розкрита картата сумка перегороджує шлях. У ній складено банки з-під майонезу, соусів і джемів.

— Лисий, напевно, забув, — Дімка ногою відсовує сумку вбік. — Він із Чорноморки. Мама збирає йому пожерти на тиждень.

Ти киваєш, усміхаєшся, а під пахвами зовсім недоречно збираються пітні струмочки. Ти розкручуєш шарф, знімаєш куртку. Дімка теж розстібається. Ти розглядаєш горб зі светрів і чомусь штанів, які за петельки бирок підвішено прямо в коридорі. На гачку — футболка з темно-коричневим брудним коміром. Ти відвертаєшся. Дімка притискає тебе до себе, цілує волосся.

— Усе нормально, зайчику. Хочеш мартіні? — він витягає з внутрішньої кишені маленьку білу пляшку.

На тобі незручний червоний ліфчик, з тих, що у твоїй шафі складено нагорі як найгарніші. З лівого плеча завжди сповзає бретелька, і під грудьми передавлює. Може, ти розтовстіла? І стрінги ти не любиш, але червоні в тебе тільки стрінги, вони вже натерли в ямці між сідницями.

Ви проходите по горбистому лінолеуму до кухні. Ти затримуєш погляд на бульбашках підлоги — їхні верхівки потерлися й просвічують рудими плямками. Тому ти не зразу помічаєш кухонне жахіття. І справа не в пожовклому від тютюнового диму обривку штори, не у брудних тарілках — вони ось-ось почнуть стрибати з раковини, так тісно їм під списами ложок і виделок, пластиковими мисками в різнокольорових плямах від кетчупу й черв’ячках локшини.

Тут усе як у «Ходячих мерцях», коли люди від страху розповзаються по норах, щоб їх не вчули мертвяки, і в цих норах, що були колись будинками, кинуті їжа, речі, меблі — усе збивається в безформну груду, що спочатку гниє, потім пліснявіє. Тільки ця кухня — не декорація.

А Дімка неначе нічого не помічає. Він змахує зі столу сухий недогризок хліба, дістає із шафки без дверцят дві склянки, наливає мартіні. Ти береш склянку й відчуваєш під пальцями клей невідмитого кухонного жиру.

— А можна я склянку помию? — піднімаєшся, підходиш до раковини й не хочеш чіпати ручки крана.

Дімка підскакує, відкриває воду, каже «Сідай», виливає мартіні на брудні тарілки, ретельно тре губкою твою склянку, а ти тільки й думаєш, скільки років цій іржавій губці і чи не миють нею унітаз.

Який у цій квартирі туалет, тобі навіть страшно уявити. Ти ковтаєш мартіні, а до рукавів светра липнуть крихти.

Потім ви сидите на розкладеному дивані, накритому згори ковдрою в підковдрі з дірою-ромбом посередині. Куточки ромба надірвані — сумна посмішка змученої пранням речі.

Кімната задихається, напхана громіздкою конструкцією з поличок, височенної шафи й серванта із запиленим мотлохом. І скрізь, скрізь щось валяється. І по тому, як кожна річ викручена й затоптана, понівечена багатоденним по ній ходінням, стає зрозуміло, що ніякого пилососа, а тим паче швабри, квартира не бачила вже давно.

Як тільки Дімчині губи торкаються твоїх, його шкіра червоніє, він спалахує й у тебе на очах перетворюється на істоту, яка нагрівається, розростається. Ще трохи — і Дімка зникне, на його місці буде тільки цей жар і натиск, будуть його жорсткі руки, немов сталеві, і такі самі лозини м’язів.

Ти його гладиш і не впізнаєш, він навіть цілується по-іншому і дихає так голосно, що ти ось-ось оглухнеш. Він зриває ковдру з ліжка, під вагою його тіла ти падаєш на подушку, і в ніс б’є гострий неприємний запах. Так тхнуло від довго немитого волосся Наташки Сивак, з якою ти сиділа за однією партою з третього по п’ятий. Наташка була короткозорою й часто нахилялася до твого зошита підглянути, що ти списувала з дошки. Цей запах ти запам’ятала на все життя.

— Я не можу тут, — видихаєш ти, піднімаєшся на ліктях, Дімка розгублено відстороняється.

А ти вже без светра, і ліфчик розстебнутий. Порожні чашки лізуть до підборіддя. Ти дивишся вниз на свій живіт, який склався в три складочки. Та, що над джинсами, — найбільша, навіть ґудзиків не видно. Ти тягнешся до светра. Дімчині щоки надуваються, й щелепа висувається вперед. Ти вмить одягаєшся й під светром застібаєш ліфчик.

— Від подушки смердить, — кажеш ти насуплюючись. — Ти хоч би білизну заздалегідь поміняв.

— Вибач, я про це не подумав, — металевим голосом відповідає Діма.

Ти пильно на нього дивишся. Він сидить з опущеною головою, і ти бачиш тільки його вухо й праву щоку. Усе кольору помідора.

— Діма, ти хочеш, щоб ми зайнялися сексом у цьому гадючнику лише заради того, щоб у тебе не псувався настрій? — не витримуєш ти.

Він сидить, ліктями спираючись на коліна.

— Міла, ми можемо зняти ці довбані простирадла, — нарешті говорить він.

Ти відкриваєш рот, возиш язиком по нижніх зубах, по верхніх і не відповідаєш.

— Але ж фішка не в цьому, — Дімка дивиться на тебе, і очі його звужуються, він увесь стає вузьким і гострим.

— Дімочка, авжеж, — скиглиш ти, — давай пошукаємо, де в цього студента чиста білизна.

— Гаразд, проїхали, — каже Діма й встає. — Ходімо.

— Куди?

— Не знаю, погуляємо, — по голосу чутно, що він злий як чорт.

Як у таких випадках поводитися, ти не знаєш. У нього роздулися по-жаб’ячому щоки. Над ними волосся здається занадто світлим, прямо сніговим. Жодного разу ти не бачила, щоб від людини несло такою чистою, на грані, злістю. Він переривчасто дихає. Тобі стає не по собі. Якщо чесно, тобі просто страшно. І соромно. Ти підхоплюєшся з ліжка й крокуєш до коридору. Там із полегшенням возиш по штанинах п’ятками, щоб з них обсипалися крихти і вікове сміття не потрапило в черевики.

Ви не йдете гуляти, ви мовчки дістаєтеся до зупинки, сідаєте в маршрутку. Дімка бере тебе за руку, усміхається і цілує в щоку. Але якось само виходить, що ви опиняєтеся у твоєму дворі. Він цмокає тебе в губи: «Я завтра подзвоню, Мілочко. Мені треба охолонути». І сміється, наче щиро. Ти його обіймаєш з полегшенням, і ви прощаєтеся до завтра.

Удома ти насамперед стягуєш пластикові на дотик стрінги, влізаєш у м’яку піжаму, сідаєш за стіл і, поки вмикається комп’ютер, думаєш, що абсолютно нічого не хочеш робити: ні фільми дивитися, ні лізти в чати, ні музику слухати. Зараз на землі немає жодного заняття, яке б відвернуло тебе від головного: як же ти сьогодні облажалася.

Якого хріна ти взагалі поперлася в ту квартиру, а якщо вже прийшла, то навіщо робила йому зауваження? У тебе в голові хаос. З одного боку, ти дуже хотіла, щоб це сталося, а з іншого — дуже рада, що нічого не відбулося.

Увечері ти обов’язково подзвониш Мірці. А зараз немає сил обговорювати черговий провал. Ти відкриваєш ВК. Там світиться нове повідомлення від… Сашка Сотника, і в тебе рот розкривається, очі відразу лізуть на лоба:

Привіт, моя мила сусідко Міла. Вкотре згадую руду дівчинку, яка врятувала мене з небезпечного аварійного ліфта.

Ти хихотиш, треш піжамні штанини — долоні спітніли й страшно чухаються. І перечитуєш перше речення, щоб розтягнути задоволення.

Надсилаю тобі терміновою поштою номер свого телефону. Попереджаю: якщо ти мені не подзвониш чи хоча б не напишеш, я прийду на твій п’ятий і тарабанитиму в кожну квартиру, доки тебе не знайду.

Ти вискакуєш з кімнати:

— Ма! Сашко Сотник хоче, щоб я йому подзвонила!

Він

— Чувак, ти гониш! — каже Олежик. — Чого ти з нею вулицями тиняєшся?

Дімка курить третю сигарету підряд. Вони стоять біля задніх дверей магазину. Поруч диринчать на вітрі скоби навантажувача, прибиваються до стіни обривки картонних губок, товстий обгортковий поліетилен. Усі вони немов мерзнуть разом з Дімкою.

Дімка щулиться, посувається ближче до ліхтаря над дверима. А Олежик у самій лише форменій сорочці, тонких брюках, стоїть, розпрямивши плечі. «Його, напевно, м’язи гріють», — вирішує Дімка й стежить за павутиною соляних розводів на носках чорних чобіт. Чортова зима! Улітку все було б інакше.

— Ти занадто довго чекав, Дімон. Це ж ясно як білий день, — Олежик грається коліщатком запальнички. Вона іскрить. Він навіть не курить, а лише носить її разом з ліхтариком і ножицями в робочих кишенях. — Я тобі ще тоді казав, коли ми вперше в неї тусили. Вона вже була готова, а ти тупив.

— Угу, — мукає Дімка.

— Так трахни її нарешті!

— Не можу, Олежику.

— Ну ти гониш! Чого це?

— Люблю її шо капець. Боюся.

— Блі-і-і-н! — тягне Олежик і хита головою. — Ну, я не знаю тоді. Випий віагри, — і рже.

Дімка гмикає на його незграбний жарт:

— А Карина нічого тобі про неї не розповідає? У сенсі, про нас із нею.

— Щось там розповідає. Вона стільки всього розповідає. Ну, я можу в неї спитати. Спитати, чому Міла тобі не дає?

Дімка теж пирскає, і вони разом сміються: Олег регоче товсто, а Діма — тонко.

— Може, по пиву після роботи? — питає Дімка. Курити він більше не може. Нудить уже.

— Ну, якщо повисиш ще годинку, я звалю раніше, — Олег повертається йти. — А ти сьогодні свою Мілку не пильнуєш чи що?

— Олежик, не гони, мені й без тебе хріново.

— Маєш годину, — Олег прикладає картку до дверей, — піди й трахни її, досить думати. Чекаю на звіт, — і рже, зникаючи у світлому теплі, поміж телевізорами й пральними машинами.

Батя лежить у лікарні. Уже вкотре. Дімка іноді розмірковує: рак косить людей мільйонами, навіть дітей, а деякі бухають усе життя й живуть собі спокійно.

А навколо них усі мордуються. Не те щоб Дімка бажає баті смерті, він просто іноді уявляє, як повертається додому, а його там нема. І нема ніде — ні в лікарні, ні на вулиці.

Дімка приносить йому поїсти, годує його. У тата так тремтять руки, що він не може піднести ложку до рота. Кардіограма й аналіз крові свідчать, що вчора був останній день батіного гнилого життя.

Дімка не вірить аналізам. Точніше, вони його дратують. Усі ці папірці, крапельниці й уколи повинні налякати батю близькою смертю. І щоразу мати сподівається, що колись він злякається. Дімка їй каже, що не можна бути такою наївною дурепою. Але в мами до образ імунітет — вона й гірше чула.

Дімка виходить на ґанок відділення, закурює й думає: набере зараз Мілку й покличе до себе. Але знає, що ніколи цього не зробить. Його квартира мало чим відрізняється від квартири Лисого. І останнім часом Мілка цілується якось з неохотою. Ніби це її обов’язок. Вона більше не стискає його шию так, що в нього наступного дня приємно потягує шкіру.

Реально, він перетримав паузу. Олежик правий. А ще на вулиці холодно, капець! Дімка вже збирався винайняти квартиру на добу, але… Блін, так, йому страшно. Він банально боїться, що Міла його відшиє. Раз і назавжди. Тому він чекає зручного моменту, а він ніяк не настає. Повний, тотальний піпець. Такого з ним не було ніколи.

Він почувається безсилим. Усе частіше помічає, що нервується поруч із нею, занадто старанно думає, про що говорити, куди її кликати. Блін, це тому, що передусім він хоче, щоб вона сама розстебнула ремінь, стягнула з нього джинси і все пішло як годиться.

Люди зустрічаються — цілуються — сплять одне з одним. Коли вони зависають посередині, як його довбаний древній ноутбук, усе пліснявіє. А депресухи йому в житті вистачає, уже з горла лізе, блін.

Раніше Діма клав на всяку філософську лабуду, але те, що зараз відбувається, обволікає його крижаною тугою. Мороз на вулиці — мороз у нього в голові. Виявляється, таке реально буває.

Він прокидається вранці, а день не обіцяє ніякої радості, навіть найменшої, типу морозива. Яке морозиво в таку холодригу? І оце, блін, кохання? Кохання — це щось більше. Кохання повинне відрізнятися від звичайного життя. Воно має бути кращим, робити Дімку щасливим, а не притискати його щоранку до ліжка п’ятитонною брилою розпачу.

Ти

Ви зависаєте в пабі. Ти ще ніколи тут не була. Музика, натовп, темно й задушливо — від усього цього весело. І навколо офігенні люди — музиканти, поети — реально сідають на край дерев’яної лавки біля вашого столу й читають вірші. Напевно, свої. Нехай вони в цей момент уже впиті вщерть, але поет — завжди поет, не важливо, п’яний він чи тверезий.

Художник Захар з рудою бородою увивається навколо, каже, що твоє волосся йому личить. У Сотника такі друзі — творчі натури без даху й гальм. Кожен трошки дивак, але обов’язково талановитий.

Сотник не запрошує тебе на побачення. Він просто телефонує — і ви йдете тусуватися. Ти вже була з ним у гуртожитку кораблебудівного, у котельній педіну. Виявляється, місто кишить цікавими людьми. Спочатку тобі було трохи ніяково — забагато нових облич, але швидко стало ясно, що тусовка тусовкою, а Сашко з тобою разом приходить, з тобою разом іде й усюди сидить поруч. Буває, побалакає з якоюсь дівчиною, але ніколи не лізе до неї цілуватися й навіть її не торкається, а стежиш ти за ним уважно.

Він читає ті самі книжки, що й ти. Він узагалі читає! А варто лише з ним заговорити про який-небудь фільм, замість «Ну так, крутий фільмець», він видає англійською щось на кшталт: «Нехай три більше, ніж два, але куля — лише одна». І ти завмираєш у захопленні. Сотник дивиться фільми в оригіналі!

У нього золотиста коротка борідка, а очі, здається, наповнені синьою водою — так волого дивляться на тебе. Губи всміхаються, теж вологі, він їх часто облизує язиком, коли розмовляє. Ти в захваті від кожної Сотникової риси обличчя й характеру теж.

Під зимовою курткою він носить футболки з вирізом, у ньому просвічують волоски, які лоскочуть ключичну ямку. Рукави футболки підкручено — у Сотника гарні рельєфні руки. Він гарнюся з ніг до голови.

Ти часто думаєш, чому тобі раніше не зустрічалися такі люди — і розумні, і цікаві, і при цьому душевні. Адже вони існують! Наприклад, з тобою Сотник спілкується наче з подружкою, яку він знає тисячу років. Щоправда, минулого разу він під столом узяв тебе за руку, пом’яв пальчики. Але це було так безневинно. Ти нічого такого не відчула — простий вияв уваги.

У школі найзанудніші уроки стають нічого так, стерпні, тому що в тебе перед очима тільки Сашко Сотник, з першого уроку до п’ятого. Ти під партою перечитуєш у телефоні його повідомлення.

Про Сотника знає тільки Мірка. Каринці розповідати не можна. Вона розпатякає Олегу, а Олег — Дімці.

Дімка дружби із Сашком не зрозуміє. Набридло тобі мерзнути по пластикових кафешках! Як до нього не доходить? Тим паче Дімку навіть уявити в одній тусі з друзями Сашка неможливо. Він би там насупився, нашорошився й усіх обізвав снобами. Хоча ти сумніваєшся, чи Дімка взагалі знає таке слово.

Ти вже кілька разів відмовилася гуляти з Дімою. То Сашко взяв тебе на концерт класної групи, то у тебе був завал з уроками, то ви сиділи з мамою всі вихідні під пледом і дивилися її улюблені старі мелодрами з 90-х.

— Сотник такий, ма’, такий, — захоплено шепотіла ти, коли у фільмі нічого не відбувалося, а тільки картинки мінялися під музику.

— Він син Юри Сотника — на рік старше, вчився на татковому факультеті. Я теж була трошки в нього закохана.

— Добре, що ти не вийшла за нього заміж, інакше Сашко був би моїм братом.

Мама сміялася й шоколаду з’їла вдвічі більше за тебе. Але тобі не можна роз’їдатися. Тобі треба відповідати новому стандарту! Ти навіть у дзеркало на себе дивишся по-іншому. Поряд з Дімкою ти була дівчинкою, а поряд із Сашком ти — дівчина.

Як він тебе обіймає, поки ви стоїте й балакаєте з кимось біля входу в клуб, як він подає тобі руку, коли ви виходите з маршрутки — невимушено, природно. Адже в Сашка це в крові, мама щойно підтвердила. А Дімка — незграбний. Як притисне тебе до себе, то шапка сповзе, то зачіска розвалиться. І взагалі, Дімчині обійми нахрапом тобі, звичайно, приємні, але хочеться якоїсь галантності абощо. Хоч слово й книжне, Мірка б тебе засміяла, але Сотник — галантний і все тут.

Коли ти думаєш про Дімку, у тебе тільки в животі підкручує, як після вправ для преса на фізрі. Може, це совість, а може, місячні скоро. А думати про Сашка — все одно, що злітати на американських гірках у небо: у грудях усе обривається від передчуття, аж пищати хочеться від захвату.

Сашко дзвонить у вівторок і запитує, чи не піти вам кудись удвох: «Що ми завжди серед натовпу, і не поговорити нормально. Хочеться чогось для душі».

Гм, оце поворот! Якщо душа в Сашка така сама, як зовнішність, то ти не проти, а навіть дуже й дуже за. Адже ви друзі. Ти надягаєш сукню. Червону. Вона пасує до чорних щільних колгот. І чоботи в тебе нові, високі, до коліна, в них ноги стрункі й майже худі.

Ви йдете до ресторану їсти суші. З паличками ти даєш раду, усміхаєшся влучно, Сотник задоволений — це видно. У чоловічих реакціях ти вже непогано розбираєшся.

Ви розмовляєте про серйозні речі. І яке б довге не було слово, Сашко з наголосом не помиляється. А ти так втомилася від розумово обмежених. Ти не соромишся, ти мудруєш щосили. Як же приємно бути розумною, бути самою собою.

Рука Сотника боязко тягнеться до твоєї, а ти не поспішаєш: то паличку схопиш, то склянку, то потягнеш з його тарілки пелюстку імбиру. Нарешті він накриває своєю долонею твою, і ти дивишся йому в очі. У них ти бачиш таку ніжність, що залишки твого хвилювання зникають. І вино приємно нагрівається у венах.

— Лисичко, ти така красива дівчинка, — каже Сотник.

Ти збентежено опускаєш повіки. Ніяковієш, не по-справжньому, звичайно, просто йому підіграєш. У тому, що ти спокуслива, ти більше не сумніваєшся. Ха, як показує досвід, дехто подихає від чорної туги за тобою.

— Ще чого-небудь вип’єш, красуне? — підморгує Сашко.

— Ой, ні, — твої брови злітають угору. — Мені досить. Ще батьки полізуть розбиратися.

Те, що тобі доведеться після двох келихів вина перед ними виправдовуватися, і так зрозуміло. Але чомусь тобі здається, що Сашка вони пробачать. Побачення із Сотником не трапляються щодня.

Ви доїжджаєте до будинку на таксі й зупиняєтеся біля третього під’їзду Сотника. Ну, за звичкою, думаєш ти, а Сашко в цей час нахиляється й тебе цілує.

Оце поворот!

Ти відчуваєш ніжність квіткової пелюстки під кінчиком носа — така в нього шкіра — і лоскіт на своїй щоці. Цілуватися ти вмієш, тому сміливо йому відповідаєш. Губи в нього м’які, як і руки. Він ледве торкнувся твоїх грудей і пройшовся трохи нижче талії, але стегон не чіпав, ти оцінила. Не потрібно його відпихувати, зображаючи праведне обурення. Молодець Сотник. Ну, хто б сумнівався!

Дві глибокі ямочки на щоках, півколо підборіддя, губи викреслюють у нього на обличчі усмішку, таку правильну й симетричну, наче для ідеального знімка в глянцевому журналі. Таких усмішок не забувають. Напевно, коли люди старіють, поганіють, втрачають волосся й роз’їдаються до відвислих щік, саме такі усмішки живуть своїм власним вічним життям.

У тебе перехоплює подих.

— Зайдемо на хвилинку, — хрипко шепоче Сашко й торкає пальцями твоє підборіддя. — Я тобі дам книжок, як обіцяв.

Нічого собі! «Доброго вечора, мама Сотника. Здрастуйте, тато. Я Міла. Дуже приємно». У тебе в грудях тріпоче передчуття швидкої перемоги, чогось особливого. Блін, а мрії, до речі, збуваються!

Але ні в темній вітальні з білим диваном, ні в чорній дірі кухні, де горять зеленим вогники мікрохвильової печі, нікого нема. Тільки Нельсон вибігає вам назустріч, вертить хвостом. Сашко від нього відмахується, швидко йде до дверей у кінці коридору, відчиняє, там спалахує світло.

Це обитель Сотника. Першими кидаються в очі кольорові лампочки гірлянди, що блимають на шторі. На стіні величезна абстрактна мазанина, щось подібне до Джексона Поллока: плями, плями, криваві патьоки.

— Це Захар, — Сашко стежить за твоїм поглядом. Стіну над ліжком обклеєно постерами кіноафіш: «Страх і огида в Лас-Вегасі», «Справжній детектив», «Джанго вільний». Ти розглядаєш далі, але Сашко тягне тебе за руку до ліжка, і ось ви вже котитеся до протилежного краю.

Твоя голова звисає вниз і взагалі крутиться, ти намагаєшся піднятися, він тобі допомагає, водночас прилипаючи до твоїх губ, його рука опиняється під чашкою твого ліфчика.

Ти трошки тверезієш. Його пальці холодно лоскочуть під грудьми. Такого ти не очікувала.

— А де твої батьки? — спантеличено питаєш ти, поки він нишпорить у тебе під сукнею.

Ти викручуєшся з його обіймів і вже майже сідаєш, але він теж сідає й цілує тебе безперервно, не завжди влучаючи при цьому в губи.

— Батьки відправлені гуляти до двадцять другої тридцяти. Нехай старенькі розважаться й нам не заважають, — він піднімається на коліна й за секунду звільняє ґудзики своєї сорочки від петельок.

У тебе брови сходяться на переніссі:

— Ні-ні, Сашку, не поспішай. Я роздягатися не збираюся, — твердо кажеш ти, а сама, звичайно, вирячаєшся на змійку кісточок у нього на грудях, до якої збігаються ребра.

— Тобі й не треба, — усміхається він тією самою журнальною усмішкою, і твої ніздрі розкриваються, тому що пахне від нього чимось теплим, чоловічим і чистим, його груди наближаються, ти навіть бачиш волоски в нього під пахвами, теж золотисті. — Я сам тебе роздягну, — він тягне твою трикотажну сукню догори.

Ти вирішуєш його відпихнути й підхопитися з ліжка, але ось так смикатися якось несолідно, а нічого кращого в голову не лізе. Сукня зісковзує з тебе, як шкірка зі стиглого банана. Сашко знову тебе вкладає, лягає поруч, хапає твою долоню й кладе її собі в джинси — блискавка, виявляється, вже розстебнута, але коли він устиг, ти не помітила.

Тканина його чорних трусів тонка, і під нею ти відчуваєш тверде і гаряче. Завмираєш на секунду, а потім розумієш, що нічого жахливого в Сашка в трусах немає, а джгутики м’язів дуже красиво біжать у розкритий трикутник. Ну, можна ж один одного торкатися — що тут такого? Ти водиш долонею по його трусах.

Коли ти, абсолютно гола, лежиш в освітленій червоними вогниками кімнаті, а Сашко над тобою натягує на член презерватив, ти раптом опам’ятовуєшся й ніяк не можеш збагнути, як ви підібралися до цього моменту.

— Чекай, — кажеш ти, але чомусь так тихо, що сама себе ледве чуєш. У шлунку якось нудотно, й дихати нормально не виходить, страшенно хочеться позіхати.

— Окей, лисичко, звичайно, — він запускає в тебе пальці, і ти розумієш, що він робить це не вперше, але там, унизу, в тебе, як і раніше, сухо і від страху стискається.

— Усе, годі! — ти від нього намагаєшся відсунутися. Але таке враження, що тебе вдавлює в ліжко невідома сила. Сашко торкається тебе лише пальцями, але твої ноги-руки рухатися відмовляються.

— Вибач, мала, — він гладить тебе по щоці й по шиї, — зараз я все поправлю, секунду.

Він тягнеться до тумбочки біля ліжка, ти підводишся на ліктях і заглядаєш у ящик, звідки він дістає прозорий товстий тюбик, схожий на крем для рук. У ящику розсипано презервативи. Ти ще встигаєш подумати, що їхні обгортки такі приємні для ока, насичених глибоких кольорів. Сашко видавлює собі на долоню водянистий гель, схиляється над тобою, і ти відчуваєш, як внизу тебе обпалює холодком.

— Що це?

— Я тебе трохи змащу, лисичко, ти зовсім суха. Вибач, що я до тебе отак поліз, — він ніжно усміхається, — ти просто така красива, що я геть розгубився, — він знову всміхається, але тепер винувато.

Ти теж усміхаєшся.

— Наступного разу питимемо більше води, — уже сміється він, нависає над тобою, відводить твоє коліно вбік і входить у тебе.

Спочатку тобі таки страшно і дивно, аж здається, що ось-ось знудить просто на Сашка. Ти десь хвилину лише про це й думаєш: тільки не тут, у ліжку, тільки не зараз. Ти чекаєш, що буде дуже боляче, і як тільки цей біль з’явиться, ти його відштовхнеш.

Це вже сто відсотків! Саме тоді ти вирвешся й закричиш. Чи, може, уже зараз кричати?

Його губи в тебе на шиї, на губах, він гладить твоє волосся, рухається повільно й стогне. І ти не кричиш. Тобі, загалом, не так уже й боляче, і паніка відступає. Ти звикаєш до ритму його рухів. І навіть щось відчуваєш: швидше за все, приємне, але більше все ж таки незвичне, а головне, що в тебе там нічого не розривається. Ти ж саме цього боялася, так? Просто щось натягається, потім стискається, надавлює й відпускає.

Ти дивишся йому в очі. Вони тобі усміхаються, повіки їх прикривають, коли він глибоко зітхає й стогне від задоволення. Тобто йому зараз добре, а значить, і тобі теж усе подобається. Просто треба звикнути. Треба розслабитися. Треба спробувати відчути те саме, що й він. Ти пробуєш простогнати йому в такт, але виходить якось ненатурально. Краще мовчати. Звуки все одно вириваються з горла, та означити їх важко. Краще не думати, ні про що не думати.

Сашко змінює ваші пози: один раз сідає, ти бачиш, як волосся падає йому на лице й погойдується маятником уздовж щік; один раз повертає тебе на бік, ти розглядаєш рожеві півмісяці в лунках своїх нігтів, там, де синій лак відступає.

Він зовсім не помічає, що в тебе це вперше. Ніякої кровотечі нема, і коли після декількох найрізкіших поштовхів він зупиняється, ти ні про що навіть не заїкаєшся.

Ти лежиш у нього на плечі, він тебе обіймає:

— Хочеш щось подивитися, лисичко? — питається.

— Можна, — відповідаєш ти, підтягуючи до грудей ковдру. Внизу в тебе щипає від дивного болю й усе липке, немов ти вимазана солодким сиропом, а в очах чомусь мокро.

— Ти щось з останнього «Санденса» бачила?

— Ні, — кажеш ти. Може, незалежне кіно тебе зараз приведе до тями.

Сашко підскакує й голим лізе до компа. У нього на сідницях ямки, рудуваті волоски, ти відводиш очі. Спалахує монітор.

— Я цього тижня накачав шедеврів. О-о, мала, сорі, — спохвачується він. — Десята п’ятнадцять. Іц тайм. Наступного разу.

Ти вилазиш із ліжка, одягаєшся, на Сашка не дивишся. Ліфчик ніяк не застібається. Ти червонієш. Він натягує джинси, підбирає з підлоги сорочку, знову лізе до компа.

— Сама добіжиш чи тебе провести? — питає він.

— Ні! — скрикуєш ти. — Я сама, — йдеш до дверей.

— Зараз я тобі водички принесу, вибач. От я бовдур, не подумав.

Він іде на кухню, а ти біжиш до передпокою. Він приносить тобі високу склянку, ти робиш два ковтки:

— Дякую.

— Це я тобі дякую, солоденька, — Сашко тебе цілує, ти усміхаєшся, щоб він нічого не запідозрив, і вириваєшся на сходи.

— Наступного тижня подзвоню, лисичко! — чуєш ти, коли вся в сльозах спускаєшся сходами. На ліфт не чекаєш, боїшся, що Сашко помітить, як ти плачеш.

Ти сідаєш на лавку. Страшенно хочеться побачити Мірку, але немає часу. А дзвонити їй зараз сенсу нема — не зможеш без сліз усе розповісти. Але Мірка все одно тобі допомагає, навіть і гадки не маючи, що з тобою відбувається. Ти просто уявляєш її поруч. «Звичайно, Сотник у тебе закоханий по вуха. Не встояв!» — сказала б Мірка. Ти витираєш серветкою ніс, потім очі й сякаєшся в мокру паперову кульку.

Рівно о двадцять другій тридцять ти повертаєшся додому. Батьки, дякувати Богові, прилипли до телевізора.

— Ну як? — кокетливо запитує мама.

— Класно! Потім розкажу! — безтурботно відповідаєш ти й ховаєшся у ванній.

Скручуєшся равликом — намагаєшся роздивитися, що там у тебе змінилося, нічого толком не бачиш, тебе охоплює сором, і повертається страх. Стаєш під душ і думаєш про надійність презервативів. Треба прогуглити. І що саме тобі загрожує, якщо вам випав той злощасний відсоток ненадійних.

Він

Дзвонить телефон. Дімка ще в магазині. Час від часу Тюлениха пропонує йому залишитися для підробітку. А зараз усе спокійно, свята позаду, робота — не бий лежачого, а гроші ті самі. Хоча він їй у дупу без мила не лізе, як деякі. Значить, вона теж трохи людина.

Супермаркет біля ринку, житлових будинків навколо небагато. По ночах заходять тільки за випивкою, рідше — за прокладками або памперсами. Ну, і молодняк. Зграйки вічно голодних студентів мігрують від шоколадок до сосисок що вдень, що вночі — однаково.

Дімка вже шкодує, що сьогодні залишився. Якщо подзвонить Міла, доведеться їй казати, що він працює й зможе тільки забігти до неї пізніше. Але дзвонить Олежик.

— Чувак, гм… Тут така справа, — мнеться Олег.

— Олежик, я на роботі. Давай швиденько.

Хоча він може забуритися в будь-яку підсобку, хай і на півгодини, і балакати з Олежиком. Просто нема настрою.

— Навіть не знаю, як це швиденько провернути. Добре, я потім подзвоню.

— Ні-ні, давай зараз, — йому цікаво. — Шо там?

— Тут така справа, гм… Мене послали до бухгалтерії на Великій Морській. Ну, туди, знаєш, де головна сидить.

— Так, і шо?

— Ну, загалом, я ще в магазині мав стирчати в той час, але послали ж, розумієш.

У Діми в грудях ворушиться щось тривожне:

— Олежик, у тебе все гаразд? — він уявляє бійку, сріблястий бік поліцейської тойоти й шви в Олега на потилиці.

— Так, усе в нормі, чувак. Я чого дзвоню… Коротше, може, я не маю тобі цього казати…

— Не нуди!

— Добре, — Олежик налаштовується, немов Дімка — «теплий» клієнт, який дозрів швидко купити все, зараз і найдорожче. Олег уміє продавати. Його часто приставляють до новачків. Оптимізацію клієнтського трафіку (а саме — як висмикнути з натовпу в магазі дурня, готового розлучитися з грошима) Дімка вже вивчив напам’ять.

— Ти знаєш, чому твоя, умовно кажучи, дівчина тобі не дає? — нарешті зважується Олежик. — Тому що вона дає іншому. І доки ти там працюєш по три зміни, вона засідає по ресторанах, і не якихось «Челентано» чи «Маках», а «Фуджі», де, якщо ти пам’ятаєш, минулого року ми їли роли з огірками і ржали: хто за такі гроші купує фарбовану рибу з антибіотиками.

— Ти її там бачив?

— За столиком біля вікна. Не лише я її бачив, а кожен, хто проходив повз «Фуджі».

— З ким вона була?

— Із Сашком Сотником. Знаєш такого?

— Ти гониш! — не вірить Дімка. — 3 яким твоя Лінка і якого ми…

— Моя сеструха, ага, херова богиня, — Олежик попадається на гачок своєї відчайдушної до Лінки любові й неможливості вправити їй недорозвинені мізки. Її вже в тринадцять років треба було висмикувати з машин так званих бойфрендів. — Знову не жере нічого, — засмучується Олежик. — Мама її пиляє, а Лінка плаче, прикинь, присягається, що їсть, і я ніби не чую, як вона блює в туалеті.

— Та вона ж не їжу жере, — усміхається Дімка.

— Та нє, ти знаєш. Я після того разу, ну, коли вона із цим Сотником на кислоту підсіла, її зіниці перевіряю. Нормальні — не на ціле око. Нормальні, я тобі кажу! — Олежик відволікається.

— Так вони з Мілою там були вдвох? Лише вони? — Дімка повертає його до теми.

— Він тримав її за руку, чувак, — зітхає Олег. — Вони перебирали один одному пальці. Таким, знаєш, трикутником, ліктями на столі. Я охренів, кажу тобі, навіть зупинився. Фу, ну й мудила цей Сотник! Рідкісний, — співчутливо каже Олежик. — Мені не в кайф з тобою про це говорити. І я б не сказав…

— Дякую тобі, друже, — видавлює Дімка. Дихати йому важко.

— Я будь-коли готовий знову натовкти його потворну морду. Цього разу стопудово зламаю йому ніс.

— Добре, Олеже, давай. Потім вирішимо, що і як.

— Ну, лади, тримайся, Дімон. Заходь до мене відразу після роботи. Нап’ємося.

— Гаразд, подумаю, — Дімка кладе трубку.

Він ходить уздовж рядів як заведений. Комусь навіть підказує, де лежать якісь пластівці. Блін! Потім у голові проноситься вихор з усіх на світі матюків, йому відомих. І лише після цього він виходить на вулицю курити. До головного входу. Темно, порожньо, і нікому його там засікти.

Він набирає Пашика. Руки тремтять, дим лізе в очі, вони сльозяться.

— Може, чим порадуєш мене сьогодні, друже?

— Гм, залежить від твоїх планів на вечір, — хихотить Пашка.

— Відкритий до будь-яких пропозицій.

— Оки, зідзвон за десять хвилин.

Пашка не дзвонить довгих тридцять. І за ці півгодини Дімка встигає спітніти, змерзнути й майже померти. Півгодини, блін. А що буде завтра, коли почнеться робочий день, який йому доведеться пережити? Тверезим.

Пашка з’являється за годину. Вони разом ідуть через зал до внутрішнього двору. Говорять про дурниці. Дімка простягає йому гроші, забирає пакетик з ампулами, кладе до кишені.

— А куди ти зібрався?

Пашик хоче розвідати ситуацію. Потрібна порожня кухня, хороша компанія, час. Дімка відчуває, що Пашик готовий упасти йому на хвіст.

— Нікуди, — відповідає Діма. — Додому.

Пашик дивиться на нього уважно, мружиться, чи то дивуючись, чи то щось підозрюючи.

— Дімон, у тебе все нормально?

— Так, а шо?

— Це мене, типу, не стосується, твоє діло і таке інше. — Пашка прочищає горло, мнеться. — Але ти розумієш, що по вені — це погана ідея?

— Не гони, Пашик, — Дімка випускає смішок. — Які вени, ти шо! Розбавлю водою й вип’ю.

Вони докурюють сигарети й прощаються.

О першій ночі Дімка підходить до віконця цілодобової аптеки біля свого будинку:

— Дві п’ятірки, будь ласка.

Він отримує два маленькі шприци, по п’ять мілілітрів кожен. Дівчина в білому халаті їх не кидає, але дивиться з осудом. Зрозуміло, хто й навіщо ночами купує шприци.

У квартирі напрочуд тихо. От блін, сьогодні скандал би йому не завадив. Але батьки сплять, кожен у своїй кімнаті. Дімка йде на кухню. Хвилину він просто сидить на табуреті. Напевно, він хоче їсти. Навіть намагається поставити собі це питання, щоб якісь думки розкрутилися в голові і він перестав порожніми очима вирячатися на стіну.

Ну нічого, скоро йому буде не до їжі, і ця малолітня тварюка зникне з його голови годин на п’ять, а може, і більше. Тварюка, тварюка, тварюка. Ось про що він думає, коли розкриває шприц й озирається навколо: чим би перетягнути руку.

Як на зло, він сьогодні в штанах без ременя, в чорних м’яких найулюбленіших. Такі можна тільки по інтернету купити в Англії або Штатах. Він зараз думає, яким треба бути ідіотом, щоб витрачати гроші на всі ці нікому не потрібні шмотки, на нікому не потрібного себе.

Ремінь класно затягує руку. Його можна тримати зубами — працює не гірше за медичний джгут. Але варто лише сунутися до кімнати, мама, хоч і не прокинеться, але вчує. Вчує своєю материнською чуйкою, блін, і тоді вже точно підхопиться, типу, до туалету або води попити.

Він шарить полицями, де серед дрібного мотлоху валяється аспірин, пляшечка йоду, пластир. Намацує шорсткий згорток. Бинт. Підійде. Дімка вже бачить, як відтягує поршень шприца і трубочка всередині заповнюється рожевим. Він накриває ампулу кухонним рушником і ламає шийку. Коли голка дряпає скло, він навіть відчуває щось схоже на радість.

Зав’язує бинт вище лівого ліктя, тягне один кінець зубами. У нього гарні вени, зелені, товсті. Він видавлює із шприца пару крапель, підносить голку до руки.

— А-а-а! — завиває вголос, підскакує, відкриває вікно, і в холодну темряву летять шприц, порожня ампула, а за нею друга — повна. Бинт білим пером ширяє в повітрі й падає донизу. Дімка стежить за ним, доки не зникає з очей, і дзвонить Олегу:

— Олежик, розбудив? — каже він на глухе «алло». — Можна я прийду? — у Діми зривається голос, хоча йому не хочеться плакати. Хочеться лише позбавитися від лещат у легенях — адже говорити неможливо, блін!

Вони спочатку сидять на кухні. Там зі школи нічого не змінилося. Навіть наклейки на шухлядах, емблеми футбольних клубів — ті самі, вони колись клеїли.

Кімната в Олежика за останнім словом техніки: комп, сабвуфер, звук навколо, ігрова приставка. Килим у сірих м’яких баранчиках від стіни до стіни.

Вони тихо вмикають музику. Сестра живе в батька три дні на тиждень. А мама не вийде, навіть якщо прокинеться.

— Класна в тебе мама, — каже Дімка. — Нікуди не лізе.

— Так, коли спить, — гмикає Олег і доливає йому в склянку коньяку. — Дімон, розкажи мені. Полегшає.

— Я не можу.

— Усе ти можеш. Вона сука.

— Сука, — киває Діма, і серце стискається, у носі стає мокро.

— Могла сказати по-людськи? Ну, розлюбила, з ким не буває. Але ось так тебе кидати. Жестяк!

— Так, — киває Дімка, притискає долоні до очей.

— Хочеш — плач, — Олег витягає ноги, стегна виїжджають з крісла, він голову кладе на спинку, дивиться в стелю. — Я за Натахою теж плакав. Прямо вголос! Ми що, не люди? Мені не соромно. Плач, я нікому не скажу.

Дімка посміхається. Похмуро дивиться на Олега мокрими очима, але сльози на щоки не вибігають, залишаються в носі.

Коли вони почали тусити в сьомому класі, Олег моментально виростав зі шкільного одягу. На ньому все лізло по швах: штани, сорочка, навіть кроси. А Дімка був щуплим, довго не ріс. Він почувався спокійніше поряд із величезним Олежиком, хоча якщо доводилось битися, Дімка завжди висувався вперед. Його кулачки були вправнішими за Олежчині кулачища. Той трохи незграбний, але міцно врослий у землю. Олежик — Дімчина гавань.

— Кажу тобі, — Олег потягується, запиває позіхання коньяком, — варто їм прохавати, як ми їх кохаємо, усе — триндець, вони вважають нас слимаками.

— Я їй ніколи не казав, що люблю.

— Тоді не знаю. Вона здогадалася? — Олежик видає смішок, сповзає на підлогу, ближче до Діми. — Дімон, зустрінеш іншу, ще кращу. Поглянь, які навколо красуні! Їх повно.

— Я не розумію чому, — він стискає голову руками. — Не бачу причини.

— Сука, ось тобі причина, — відмахується Олежик, хоча знає прекрасно, у чому справа, просто не хоче прокручувати ножем у Діми в рані.

— Так, — повторює Дімка, розуміючи про ніж і про дружбу. — Дякую, Олежик.

Сотник має нормальну квартиру, гроші й навіть цього вершкового собаку. Дімка пам’ятає його цуценям, що копирсалося в траві за Мілчиним будинком.

Інакше кажучи, Сотник має життя. Нор-маль-не. Так само, як Міла. Подібне притягує подібне. Їх цього вчили на тренінгу по роботі з клієнтами. Не пропонувати людині товар, який вона не може собі дозволити.

Ти

Цілий день у школі не знаходиш собі місця. Уроки тривають вічно, а стілець — гаряча пекельна сковорідка. Хімічка вибухає гнівною тирадою, тому що ти вперше за два роки сказала, що не готова до уроку. Чесно сказала, як доросла людина. А вона давай згадувати кожного довбаного лузера у вашому класі, і тебе до них зарахувала, до тих, хто «ніколи нікуди не поступить».

І ти змушена мовчки сидіти й винувато кивати, начебто каятися і погоджуватися. Мерзенний характер цієї злюки всім відомий. Вона потім валитиме тебе з принципу, чіплятиметься до джинсів, навіть чорних, зачитуватиме, як лак руйнує нігті і з чого насправді роблять дешеву косметику. Та звідки їй знати, скільки коштує твоя туш? Можна просто подивитися на її чоботи, щоб прикинути, чим вона фарбує губи.

Мірка тримає тебе за руку або гладить по коліну. «Просто все у твоєму житті тепер міняється, — повторює вона. — Ти скидаєш стару шкірку. Ти перетворюєшся».

А ти зараз навіть Мірку трошечки ненавидиш. Поки вранці ти їй розповідала про вчорашній день, якимсь дивом історія справді перетворилася, хоча ти нічого не вигадувала, ніяк не прикрашала. Вийшло, що після суші ви опинилися в затишній кімнаті, освітленій червоними вогниками, де кохалися так само красиво, як годиною раніше сиділи в ресторані.

— Я нічого такого не відчула, Мірко, — шепочеш ти їй на математиці. Клас заповнений синусами, косинусами і котангенсами, як зірками в далекій галактиці. Вони — картинки на дошці, що вашого життя ніяк не стосуються.

— А з Дімкою відчувала?

— Так! — і розумієш, що сказала занадто голосно, втягуєш голову в плечі, чекаєш на зауваження, але математичка лише суворо глянула у твій бік. — Тільки з Дімкою в мене нічого не було.

— Я вперше теж не в’їхала, через що весь цей галас, — серйозно говорить Мірка. — Лежала й переживала, чи заливаю я кров’ю ліжко і що буде, якщо кров не зупиниться.

— А в тебе йшла кров?

— Ну, якась там плямка була, мікроскопічна, — гмикає Мірка. — Я ж тоді ще на фізрі здерла лікоть, пам’ятаєш? Може, то від нього… Але суть не в тому. Це все в нашій голові, розумієш. Матусі носяться з нашою цнотою, наче вона не наша, а їхня. А яка від неї користь, га?

У тебе куточки губ опускаються, ти знизуєш плечима.

— Отож! — шепоче Мірка. — Мені піпець як було боляче вперше, — ваші голови лобами майже торкаються зошитів. — А тепер я спокійно зустрічаюся з Юрком, сплю з ним, гуляю. А ти тепер із Сашком так само! Ти доросла. Радій!

— А раптом він мені більше не подзвонить? — хвилюєшся ти.

— Подзвонить. Він же в тебе закоханий. Сотник, прикинь. У тебе!

І в цей самий момент від Сашка приходить есемеска. Вібра вимкнена, а ти якось почула — серцем, мабуть:

У суботу зустрінемося, лисичко?

Мірка все ж має рацію.

Ви вирушаєте до когось із його друзів додому. Трикімнатна квартира, а в ній купа народу. Ти випиваєш маленьку пляшечку пива й більше не можеш собі дозволити — пиво сильно пахне. Сашко крутиться серед гостей, іноді він пропадає з очей, а коли знаходиш його поглядом, знову думаєш, який же він красень!

Одна п’яна дівчина від тебе не відстає. Розповідає нібито про свого хлопця, тільки називає його різними іменами: то Сашком, то Славком, бо язик у неї заплітається. Потім до тебе нарешті доходить, що вона зовсім не п’яна, і тобі відразу стає цікавіше.

Поруч з’являється Сашко, суне під ніс склянку з темною рідиною. Сьогодні на ньому офігенна футболка, чорна, пописана кольоровим графіті, а зверху розстебнута спортивна кофта й джинси широченні, таких ще ніхто не носить. Напевно, дуже модні, просто сіра маса ще не просікла.

— Ні-ні, я більше не п’ю, — ти відсовуєш від себе склянку.

— Може, тоді покуриш? — він обертається. — Славко, щось там залишилося? Нам з дівчинкою пихнути.

Ти не хочеш ні пити, ні палити, тобі додому за годину, і уроки на понеділок не зроблено. А Сашко вже тягне тебе коридором до кімнати, де звалено на ліжку куртки й пальта, а стіни обклеєно шпалерами з принцесами, і штори рожеві — дитяче дівоче царство. До дверей Сашко підставляє рожевий стілець у блискучому пір’ї на спинці.

— Нам гості не потрібні, так, лисичко? — підморгує тобі і мне між пальцями сигарету.

Сьогодні волосся в Сотника зав’язане вузлом на верхівці. Тобі страшенно подобаються такі зачіски. Ти милуєшся ним і думаєш, як же тобі пощастило. Це ж треба!

Стружка тютюну сиплеться на мультяшні картинки на дитячому столі. Дудочка сигарети пустіє. З малюсінького пластикового пакетика падають у купку тютюну сірі крупинки. Він перемішує їх подушечкою пальця й заправляє назад, у сигаретне дуло.

— Я це не палитиму, — твердо кажеш ти.

— Лисичко, — м’яко муркоче він, — ти навіть не знаєш, що це таке, — його підборіддя рухається під музику, що доноситься з-за стіни.

— Тому й не буду.

— Тому й розслабся. Чого ти така напружена?

— Я нормальна! — спалахуєш ти.

Сашко стривожено на тебе дивиться:

— А про що там Марина тобі вішала? — він примружується.

— Та дівчина? Так вона ж під кайфом. Хіба це важливо?

— У Марини рот ніколи не закривається, — він підморгує. — Врахуй і все поділи на шістнадцять, — він закурює зроблену щойно сигарету, смикає рожеву штору, відкриває вікно — у кімнату повзе морозний холодок. — Іди до мене, моя руда лисичко.

Ти притискаєшся до Сашка. Дитяча пухнаста лампа в кутку освітлює стіни теплим світлом. І в грудях від цього тепло. Навіщо щось приймати, якщо тебе п’янить його голос. Хай просто розмовляє. Він схиляється до тебе, але замість його язика в рот потрапляє їдкий дим, що пахне содою. Сашко видихає його у твої легені зі своїх. Ти кашляєш.

— Класно, га? — питає він.

У тебе від кашлю сльозяться очі й голова крутиться. Він притискає твою голову до своїх грудей і чекає, поки твоє горло заспокоїться. Ти нічого особливого не відчуваєш. Просто від пива не залишається в голові й сліду, реальність вирівнюється: баси за стіною перетворюються на справжню музику, а голоси стають тихіші.

Сашко викидає недопалок у вікно й тепер цілує тебе по-справжньому. Нарешті знизу піднімається знайомий приємний лоскіт. Ти гладиш його по плечах, у тебе під долонями тільки тонка тканина футболки, і пальці натикаються на горбки м’язів. Раптом Сашко знову зривається з місця, змахує купу одягу з ліжка на підлогу, тягне тебе до себе.

— Та ні, — розумієш, про що він, — невже прямо тут?

— У-у, лисичко, вибач, але в мене старі вдома.

— Я щось не хочу сьогодні, — кажеш ти, зовсім не соромлячись. — У мене ще з того разу все болить.

— У-у, мала, вибач. Я знаю, що в мене великий, але ж ти звикнеш. Я обережно. Або ще покуримо?

По-перше, ти в розмірах нічого не тямиш, і, наскільки ти знаєш з інтернет-теорії, розмір не має значення. Ти натякала йому зовсім на інше. Але в тому, що з ним ти не можеш розслабитися, він не помиляється. Ти, як найзабитіша в класі Наташка Сивак, гальмуєш, ніяковієш, затинаєшся. Напевно, ти повинна разом з усіма палити, розмовляти голосно, ніби кричати, і танцювати, і пити, і ховатися із Сашком по порожніх кімнатах, і швидко здирати з нього труси. Чому ти така затиснута? Як же тебе дістала власна нерішучість!

Ти кладеш руку йому на коліно й гладиш, гладиш — чекаєш, коли захлесне тебе знайомий жар, від якого в улоговинці між грудей з’являються крапельки поту.

Він сам розстібає свою блискавку, твою, його джинси мішком звалюються на підлогу, дзвенить пряжка ременя. Він смикає вниз твої джинси разом з трусами, лізе в кишеню за презервативом, відриває зубами край упаковки. Твоєму животу холодно. Від вигляду білого як вата свого оголеного тіла тобі стає смішно, і музика гучнішає. Якось не до сексу зараз.

— Підемо ще вип’ємо, — ти виповзаєш з-під нього і застібаєш джинси.

— A-а, блін! — хникає Сашко до стелі, закриває обличчя руками й сміється в долоні.

Його голі коліна ростуть із джинсової гори на підлозі. Ти збентежено усміхаєшся. Не знаєш, чи сісти тобі поруч з ним, чи йти вже до дверей. Він натягує штани й застібає ремінь.

— Гаразд, лисичко, їдемо додому. Наступного тижня надолужимо.

У таксі в нього безперервно вібрує телефон. Він не відповідає, але підскакує на місці під музику з радіо. Пісні звучать попсові, і ти дивуєшся, як під них можна так захоплено сіпатися. Ти теж гойдаєш підборіддям — типу, ти з ним на одній хвилі. Біля під’їзду Сашко цмокає тебе в щоку, не відпускаючи двері таксі.

— Ти не додому? — питаєш ти.

— Заскочу до Захара, у нього туса в майстерні. Сьогодні ж субота. До зустрічі, лисичко!

Ти сунеш до рота три огидні жуйки і, давлячись ними, думаєш, що Дімка не дзвонив і не писав уже днів три, а може, й чотири. Ніфіга собі! І ти йому не писала. Ти відчуваєш у шлунку неприємне ворушіння. Тобі соромно. Але не так щоб дуже сильно.

Звичайно, ти повинна йому зізнатися, що зустріла іншого. Чи ні, краще сказати, що в тебе страшний завал з навчанням — нема коли шлятися. А ще краще: тобі потрібен час, щоб розібратися в собі. Останній варіант, по-твоєму, просто супер!

Гм, і тобі зовсім не страшно ось так, о десятій вечора набирати Дімку й кидати його по телефону.

— Алло, — каже він.

Ти дивуєшся його стриманості, але й сама без особливих емоцій: алло так алло.

— Привіт. Це я.

— Я чую, не глухий.

— Як справи? — адже не вивалювати на нього все одразу.

— Що ти хочеш?

— Гм. Та загалом уже нічого, — кажеш ти.

— Це просто піпець, Міла. І твій тон, і слівця! — видає Дімка. — Якого хріна ти мені дзвониш?! — кричить.

Гм… Ти помічаєш, які симетричні шви між плиткою на стіні, і глянсова цегла сяє у світлі від ліхтаря. А розривати стосунки, виявляється, набагато легше, ніж їх починати.

— Я просто хотіла сказати, що мені потрібен час розібратися в собі.

— Удачі, — він кладе трубку.

Ти йдеш на п’ятий поверх сходами. Тобі зовсім не хочеться додому. Але ти лягаєш у ліжко в одязі, ховаєшся під ковдрою, насуваєш на голову навушники й потопаєш в улюбленій музиці. Тобі так класно!

Він

Подзвонила! Офігіла вкрай. О десятій вечора голосом робота нарешті послати його на… Яка ж брехлива тварюка. Тварюка, тварюка, тварюка. Він її ненавидить.

От і показала справжнє лице. Як вона півроку підглядала за ним спідлоба, як потім стрибала навколо з блокнотиками й безперервно цілувала — лише гра, типу, вона така соромлива, а насправді чекала на кращий варіант. Якщо вона така в шістнадцять, якою ж буде в двадцять п’ять? Так йому ще, виходить, пощастило. Пронесло, дякувати Богу!

А вранці, коли він і заснув нормально, і навіть годин п’ять, не прокидаючись, поспав, від неї приходить повідомлення:

Дімочко, сонце, вибач!

Я була не в адекваті.

Коли тобі можна подзвонити?

І за ним ще одне:

Давай зустрінемося, я хочу з тобою поговорити.

І посипалися:

Пробач за вчора. Не знаю, що на мене найшло. Точніше, знаю й більше ті цукерки їсти не буду.

Будь ласочкааа, візьми слухавкууу!

Ну, Дімочко!!!

Мені дуже соромно. Я сволота.

Горіти мені в пеклі. Візьми слухавку.

І дзвінки, і десятки іконок, і навіть якісь лінки на пісні у ВК, і гіфки: тітка б’ється головою об стіну.

Він їй не відповідає. Олежику не зізнається. Він просто фізично не може з нею говорити.

І яка користь від її пояснень? Доведеться вдавати, що він розуміє, кивати і, типу, залишатися друзями, приймати її вибачення і принижувати себе ще більше. Послати її відкритим текстом він не зможе. Тими словами, що крутяться в нього в голові, поки він мається ночами на своєму скрипучому ліжку. Смішно, але сказав їй тоді лише одне слово, і за нього було соромно. Нормальний він чувак, га? Слимак, як сказав Олежик, точно, так і є.

Усе. Кінець геморою. Назад до звичайного життя.

Розплющив очі.

Туалет.

Душ.

Бутер з кавою.

Робота.

Душ.

Щось поїв. Заплющив очі.

Одного дня, наприкінці зміни, Дімка сидить у внутрішньому дворі, за ґратами залізних сходів. Слухає музику. Йому досі потрібно на щось відволікатися: говорити, дивитися або слухати. Він відчуває вібрацію важкої пружини на дверях. Не обертається — давно перестав цікавитися тим, що відбувається навколо. Він впізнає її гомілки. На лівій — темний шрам, ще з дитинства. Його видно крізь колготки.

— Дімочко, — Світланка сідає поряд з ним на сходинку. — Поговори зі мною, будь ласка.

Він висмикує навушники. Білі горошинки падають йому на коліна.

— Усе добре.

У неї стривожене лице, материнське:

— Ти так схуд. У тебе зі здоров’ям усе гаразд?

— Так, дякую, я не помираю, — посміхається Дімка, хоча на обличчі в нього написано, що він подихає вже другий місяць підряд.

— Як тато?

— Живий, блін, і здоровий.

— А мама?

— Сонечко, дякую. У мене все в нормі, правда. Приємно, що ти турбуєшся. Але я, напевно, не заслуговую на твою турботу.

Дімка поривається встати, але Світланка кладе йому на коліно свою вузьку долоньку з довгими нігтями. Кожен нафарбований небесно-блакитним біля основи і синім на кінчику.

— Що там твоя малолітка?

— Сонце…

— Так я і думала! — гмикає вона, а долонькою водить по його коліну. — Слухай, заходь після роботи, чаю поп’ємо, побалакаємо, нагодую тебе чимось смачненьким. Мама приїжджала минулого тижня. Свіжини привезла.

— Сонце…

Але Світланка не дає йому говорити:

— Подумай. Я не примушую й чекати не буду. Чесно! Захочеш — прийдеш. Не захочеш — я не засмучуся.

Він киває й повертає горошини до вух. А ввечері ноги самі несуть його на вулицю Південну, у дев’ятиповерхівку з обмазаним ремонтною смолою боком. Біля будинку завжди смердить паленою гумою.

Малий вибігає на дзвінок. У нього на носі смішні дитячі окуляри в червоній оправі і зачіска зовсім інша — чубчик набік:

— Привіт, Дімон, — каже малий.

— Привіт, Тадаши, — каже Дімка.

Малий так виріс. Дімка за ним скучив.

— Мене звати Хіро, — виправляє його малий.

— Привіт, Хіро, — покірно повторює Дімка.

— Ти в нас ночуватимеш?

Діма дивиться на Світланку. Вона розпустила волосся і надягла літню сукню з вирізом, без рукавів.

— Якщо засне з тобою під «Місто героїв», то нехай ночує, — каже вона.

На кухні шкварчить сковорода. Квартирою повзе запах смаженого м’яса. Звучить «Бумбокс», їхні «Квіти у волоссі». «Бумбокс» Дімка поважає.

— Тоді ходімо дивитися, — малий повертається, очікуючи, що Дімка піде за ним.

— Давай ми його спочатку нагодуємо, — примирливо каже Світланка. — А потім я відправлю його на твій диван.

Малий зітхає, йде до кімнати. Знову його розвели. Дімка всміхається. Йому здається, що він прийшов додому. Світлана бере його за руку й веде на кухню, але біля ванної зупиняється.

— Я тобі ванну набрала, — на Дімку віє теплою ароматною парою.

— Ти шо! — нітиться він.

— Та ну тебе! — вона штовхає його всередину й підспівує:

І раптом все змінилось навколо:

Проблеми, ціни, сни, сподівання…

Дімка закочує очі, сміється.

— Давай, а ми поки телик подивимося, — вона виходить.

Дімка кілька секунд розглядає пляшечки, чорний фен на гачку, дитячу зубну щітку з ручкою-драконом, рушники, один — синій, видно, що новий, а другий — Світланчин улюблений, картатий жовто-червоний.

Він прибирає пачку прокладок із пралки на полицю, складає свої речі, лягає в білу піну. Вода спочатку обпалює йому п’ятки, а потім обволікає його тіло, заповнює всі пори на шкірі. Дімка опускає голову під воду… І розслабляється.

Світланка прослизає до ванної. Дімка пам’ятає цю сукню в дрібну квіточку: мереживна тасьма під грудьми, сині квіти, мереживо на спідниці.

— Тобі не холодно? — усміхається він.

Вона не відповідає, опускається колінами на килимок і кладе йому руку на голову. Дімка напружується, сіпається.

— Сонечко…

— Ой, Дімочко, помовч, — тихо говорить вона, — закрий очі й нічого не говори.

Її пальчики погладжують його волосся. Так приємно. До нього давно ніхто не торкався. Він міцніше прикриває повіки, не хочеться думати про «давно». Світланчині руки гладять його плечі й груди: він відчуває подушечки її пальців, нігті, долоні. Вони ковзають по животу, від колін по внутрішньому боці стегон угору. Він зітхає, завмирає й потім потроху видихає, ніби не дозволяє легеням стискатися. Господи, йому так зараз добре, так добре! Він відкриває очі й рот, заковтує повітря — усе занадто швидко закінчилося, це лише кілька хвилин солодкого забуття. Він про все згадує. Він нічого не встиг забути.

Світланка мокрими руками відкидає волосся назад. Бульбашки піни метеликами прилипли до її ліктів. Він дивиться на її почервонілі щоки, зустрічається з нею очима, і його наскрізь пронизує біль. Він різко сідає, вода калюжками випліскується на підлогу. Дімка тягне руки до лиця. Світланка закручує обидва крани, водоспад обривається.

— Я більше не зайду, — каже вона його маківці й закриває за собою двері.

У кімнаті працює телик. Дімку ніхто не чує.

Малий щебече, поки вони їдять, і він радіє, що не мусить розмовляти. Угукає й киває. Малий задоволений, покірливо переодягається в піжаму й навіть читати йому вголос до ранку хоч і вимагає, але не дуже наполегливо.

Усе у квартирі, як і в будинку, ущухає, вікна гаснуть, ліфт на сходах чутно все рідше, час котиться до півночі, а потім і до першої, а Дімка ніяк не може від Світланки відірватися. Він уже й відчуває мало, але доки він з нею, йому легше. Врешті-решт вона притискає долоню до його грудей і не дозволяє наблизитися до себе знову. Вони лежать носами один до одного:

— Ну, що там учворила твоя малолітка?

Він хмуриться, прикриває очі повіками.

— Кинула тебе?

— Я не хочу про це говорити.

— «Я не хочу про це говорити», — глухим басом кривляється Світланка. — А ти хочеш, щоб ця мовчанка тебе зжерла зсередини?

— Я не депресую, — він намагається всміхнутися. — Робота задовбала, от і все.

— Скільки їй? Шістнадцять?

Дімка мовчить.

— А тобі дев’ятнадцять, — каже Світланка.

— Двадцять через місяць.

— А, ну це ж інша справа! — вона сміється. — Ану, згадай себе в шістнадцять, у вісімнадцять навіть. Ти що, ніколи нікого не кидав? Ну, якщо чесно. Нікому не розбив серця?

І це Світланка йому говорить. Світланка, яку він до Мілки на день народження колись затягнув. Він ховає обличчя в подушку.

— І досить себе катувати! Теж мені трагедія. Воно мале й дурне. Хай робить свої помилки, як усі ми колись, хай б’є собі лоба. А ти тут до чого? — вона гладить його по спині.

— Такі, як вона, не роблять помилок, — він повертає до неї обличчя. — Такі пруть напролом танком, і їм на все плювати.

Він лягає на спину. Йому хочеться закурити. Але Світланка права — треба тримати себе в руках.

— Я зустріла чоловіка, — каже Світланка.

— Та ти шо! — а що йому на це сказати.

— Нормального. Тридцять один рік. Уночі купував ящик коньяку.

— Гм, круто.

— Програв у більярд однокласникові на зустрічі випускників.

— Малий його вже бачив? — Дімка до неї не повертається. Вона теж лягає на спину.

— Ні. Ми поки лише на побачення ходимо. Такі, начебто, романтики. «Може, в кіно, Світлано? — Можна, Романе, чому ж ні?», — вона розтягує слова. — Я геть забула, як це, прикинь. Хвилюватися, вбиратися.

— Ти завжди красива.

— Дякую.

Раптом вона сідає, зав’язує волосся у вузол — або хвилюється, або збирається читати йому мораль.

— Дімочко, це як у «Щоденнику гейші» вони казали, пам’ятаєш? Усе минає, і це мине. Твій біль теж мине, — говорить вона й тикає пальчиком йому в ребра.

Він зітхає, закочує очі. Добре, що вона цього не бачить.

— Світланко, усе минає, і твій Роман мине, — єхидно відповідає він.

— Ну ти й сволота! — хихотить вона.

— А якби він чвертку коньяку купив і три сосиски, ти б теж із ним романтику розводила? Ну якщо чесно?

Світланка кидається на нього й стукотить своїми маленькими кулаками, куди попаде. Дімка легко її скручує й підминає під себе.

Вони так міцно сплять, що не чують будильника. Коли Дімка розплющує очі, малий лежить між ними на ковдрі.

— Привіт, Хіро, — каже Дімка.

— Мене звуть Тадаши, — каже малий, обертається до Діми й обіймає його за шию, його волосся лоскоче Дімі щоку.

Ти

Карина від вас із Міркою відвалилася. Вона дзвонила, і не раз, напрошувалася. Навіть явилася одного разу після шостого уроку у двір вашої школи. А ви милосердно звільнили її від обов’язку вас із Міркою терпіти. Хоча Каринка мала нещасний вигляд.

Карина визначилася: сама вона розумна, а ти вкрай дурна. Про це вона особисто тебе сповістила. А тобі що? Кожен має право на власну думку. Жаліє Дімку. Знайшла жертву, ага. Чула б вона, як він з тобою розмовляв, а потім навіть слухавку не взяв, хоча ти просила його тебе пробачити разів сто.

Нехай Карина його жаліє, а тобі нема коли мучитись. У тебе активне особисте життя. Завал з уроками. Репетитор з хімії. Хоча на фіга тобі ця хімія? Дратує необхідність учити те, що в житті не згодиться, для вишу не треба, а ти мусиш витрачати час, якого ні на що не вистачає, тому що в хімічки клімакс. І фізику ніхто не скасовував. З глузду можна з’їхати!

— У тому, що ти повинна була спочатку з Дімою розійтися й порозумітися, — говорить мама, — Карина має рацію.

— А в тому, що я дурна? — кривляєшся ти.

Мама обводить очима кухню, тягнеться до шоколадки. Ти тільки чай п’єш.

— Діма, може, і хороший хлопець. Хоча звідки мені знати? Я просто на це сподіваюся.

— Нормальний, — ти дивишся у свою чашку.

— Але він не з твого кола, пупсику. У нього немає вищої освіти, немає амбіцій. І ваші шляхи все одно розійшлися б набагато раніше, ніж тобі здається.

Коли мова заходить про Дімку, ти, напевно, маєш відчувати муки совісті. Гм… Здається, совісті в тебе нема. Дімка — це минуле. Але дещо ти відчуваєш. Зрідка. Ну, іноді частіше, ніж треба. Увечері, якщо Сашко зайнятий в універі. Коротко: буває, ти думаєш про поцілунки. З Дімкою.

Гаразд, якщо чесно, ти згадуєш, що ви робили після поцілунків. Хоча ви ж нічого такого… Ти уявляєш його пальці на своїй шкірі, а потім на місці пальців його губи, а ще язик.

І перед очима спливає марево.

Але все це гра уяви. Чим язик у Дімки кращий, ніж язик у Сашка? У Сашка в сто разів кращий. Просто ти боїшся лоскоту, навіть приємного, тому добре, що Сашко зробив це лише раз. Ти хихотіла, задерши п’ятки до стелі, — ото видовище!

— І компанія, в яку Діма тебе водив, мені не подобалася, — мама відволікає тебе від думок про язики й пальці.

— Нормальна компанія, — кажеш ти і згадуєш Олега й Каринку, хоч вона тобі більше не подружка.

— Погана компанія, пупсику, чесно кажучи, — мама шоколадку доїла, обгортку тепер складає в дрібний квадратик, полірує пальцями, а потім розкладає. — Дорослі хлопці без особливих інтересів, а це означає алкоголь і, не дай Боже, марихуана абощо, — вона значуще на тебе дивиться. — Юля Семенюк саме в такій компанії ошивалася. І чим усе закінчилося?

— А в Сашка компанія, ти вважаєш, нічого не вживає? — виривається в тебе.

— А вони що, вживають? — хмуриться мама й відкладає убік обгортку.

— Та ні, ти що! Я жартую. Але порівнювати мене із Семенючкою — це вже ти зовсім, ма.

— Вона ж була хорошою дівчинкою.

— Вона не померла, ма’, — кажеш ти, а сама думаєш: хіба ні?

— Але, ти ж розумієш, що колонія змінює людину. І їй лише за паспортом шістнадцять, а в душі… Господи, бідна дитина! — завиває мама.

— Ой, та вона там просиділа півроку від сили. І Малюк сказав, що їй слідство зарахували, тобто час, що пішов на слідство, — ти дивуєшся, як мама може бути такою наївною. — І чого це ми про неї?

— Я просто думаю, що такі, як Сашко Сотник, — це люди іншого складу, з таких самих родин, як наша. Вони вчаться, роблять кар’єру. Чого я й тобі бажаю. Розуміння, для чого ти живеш. А коктейлі в клубі — це таємна розвага, поки ми з батьком дивимося телик, а не мета життя. Розумієш?

— Так, ма-а! — ти закочуєш очі. — Що ти мене повчаєш, наче мені п’ять років.

Тобі хочеться частіше залишатися із Сашком наодинці, але не поспіхом забігаючи до нього вдень, перед тусовками — пабами, гуртожитками, чиїмись квартирами; і не у випадкових темних кутах, не зайнятих іншими парами, а просто разом піти в кіно, вулицею прогулятися.

З одного боку, він — твій хлопець, а з іншого — вас удвох, окрім сусідок-шпигунок, ніхто не бачить. Ви вічно серед людей. Адже такого хлопця, як Сотник, хочеться показувати світу.

Ти збираєшся з ним поговорити. Але не так — сісти обговорювати почуття. Ти ж не ідіотка (хоча Карина може посперечатися), а натякнути, непомітно вставити в розмову.

І, як на замовлення, тобі випадає шанс. Ви валяєтеся в його кімнаті на ліжку. Батьки три дні тому поїхали у відпустку. Ти з ними вже зустрічалася, щоправда, мигцем. Привіталася, стоячи на порозі, поки Сашко одного разу забув гаманець, а іншого нібито пачку цигарок, хоча якщо він і курить, то не сигарети точно.

Ти йому розповідала, що його тато разом із твоїм учився, і, напевно, Сотники зрозуміли, чия ти дочка. І взагалі, найкращі батьки — ті, що рідко бувають удома. Тобто Сотники тобі по барабану.

— Саню, як ти щодо посидіти десь у суботу? Чи в кіно піти? — починаєш ти.

— Цієї суботи? — він тисне кнопки на пульті. На екрані міняються канали.

— Чи наступної.

— Гм… Давай десь за два тижні.

Ти здивовано на нього дивишся, і твої брови летять угору:

— Може, ми складемо розклад вечірок? — жартуєш ти. — Ми ж із тобою зустрічаємося! Тобто можемо удвох проводити час, коли хочемо.

— A-а, лисичко, вибач! Я не приділяю тобі достатньо уваги, так? — він цмокає тебе в щічку, ти відстороняєшся.

Іноді Сашко поводиться трошки дивно. Тобто він завжди ввічливий, вибачається, усміхається й розмовляє з тобою, але якось неуважно. Ти зрушуєш брови — він вибачається. Ти всміхаєшся — він теж. А потім ви цілуєтеся абощо. А тоді ти йдеш додому.

Міркувати вголос із цього приводу ти не наважуєшся. Пиляти чоловіка — це остання справа, Мірка знає. Нічого останнього тобі із Сашком не хочеться.

— Та ні, Саню, все окей. Я про те, що, буває, нам ніхто, окрім нас самих, не потрібний. Чи не так?

— Ти мені дуже потрібна! — він тебе обіймає. — Я в душ. Повернуся — і ми це владнаємо. Тільки не дуйся, добре?

Ти погоджуєшся, а сама вже себе хвалиш. Молодець! Невеличке зусилля — і миттєвий результат. Мірка тобою пишалася б.

Ти перекочуєшся на краєчок ліжка, підборіддям упираєшся в матрац, бовтаєш голими ногами, заглядаєш під ліжко, дуєш на кульбабки пилу. На підлозі лежить білий айфон. Ти тиснеш пальцем на кнопку в золотому обідку. Цікаво, скільки повідомлень на день він отримує в месенджерах? Тисячу, не менше, не враховуючи Твіттер. Ти береш телефон до рук. Пароль ти знаєш. Стільки разів бачила, як його пальці набирають: 149200.

Ти навіть не встигаєш подумати, наскільки це погано — лізти в його телефон. Ну, цікаво. До месенджерів ти не добираєшся, бо внизу горять червоним шістнадцять смс. Отакої! За дві години?

І якось автоматично ти прокручуєш стрічку повідомлень, а там кожен другий рядок — жіноче ім’я. А Сашко застряг у ванній навіки, тому ти читаєш і читаєш цілу купу «солоденьких», «приїжджай зараз», «я образилася», «я чекаю, вже роздягнена» і обіцянки від Сашка з усіма побачитися, до всіх приїхати або ніжні відмовки деяким до наступного тижня.

Кров стугонить у голові, ніби тебе підвісили за ноги в тому самому пеклі, де пару місяців назад ти жартома збиралася горіти. Ти кидаєш телефон на підлогу, вибираєшся з ліжка й розпачливо намагаєшся дихати. Не дихаючи, ти одягаєшся. Зі спаленілим обличчям зустрічаєш Сашка, обгорнутого рушником. На його плечах блищать водяні краплі, мокре волосся прилипло до голови.

У тебе тремтять руки й коліна, ти вся тремтиш — ти ніколи такого не відчувала. Це не ревнощі, не гнів — тобі сказали, що в тебе рак і ти помреш через місяць. П’ята стадія, чи яка там остання, двадцять п’ята.

— Лисичко, я ось про що хотів з тобою поговорити, — він ніби й не бачить, що ти одягнена й раптом стала червоношкірою, — хотів пояснити, — він сідає на ліжко. — Ти мені дуже подобаєшся, і я хочу, щоб ти про це знала.

— Угу, — от і все, що ти змогла із себе видавити, і вже відчуваєш, що сльози зараз хлинуть водоспадом. Але не можна плакати, треба спочатку з ним розібратися. Треба якось почати.

— Але розумієш, — його руки гуляють у повітрі. Ти ще нічого не питала, а він уже збирається пояснювати, ще й за допомогою жестів. — Приїжджає моя Дашка, і нам із тобою доведеться взяти тайм-аут.

— Х-х-то? — у тебе голова не варить зовсім, голос тремтить.

— Ну, моя дівчина, Даша. Вона зараз у магістратурі в Пенстейті вчиться. Це дуже крутий універ. Приїжджає з Америки кожні півроку, — його язик і губи рухаються, ніби в роті в нього велика цукерка, і він дивиться навколо, бо не знає, куди її виплюнути. А на тебе він не дивиться. — Але в нас уже давно так собі, розумієш, — він махає голою рукою, — більше за інерцією. Просто я не можу людину кинути в такий період. Їй там важко.

— Це повний піздець, — уперше в житті ти вимовляєш це слово гучно й чітко, і не подружці, а хлопцю.

Після бруду, який тільки що вилився на тебе з його телефону, ти отримуєш вишню на купці гівняшок — дівчину Дашу. З Америки. У важкий період. За інерцією!

Ти приголомшена настільки, що в голові повна порожнеча. Ти немов виходиш зі свого тіла й ширяєш під стелею над місивом із ковдри й подушок, над червоними вогниками, над джинсами Сашка, що вивернуті однією штаниною назовні, із грудкою чорної шкарпетки поруч. Твоє життя закінчене.

— Я тобі обіцяю, лисичко, — доноситься знизу голос, — ми все надолужимо. За два тижні. Щойно вона поїде. Бо ми з нею більше як друзі, ну, ти ж розумієш…

— Сашко, — десь там, у кімнаті внизу, каже твоє тіло, — а як же всі інші? З ними теж перерва?

— Хто? — в нього здивовано підіймається одна брова.

— Леся, Марина Приймальня, Ірочка Пед, Маша-2, Оленка Очі.

Сашко примружується, складає руки на грудях.

— Підглянула мій пароль? — рівно запитує він.

— У тебе на цих цифрах протерлися дірки! Ти ж від телефону не відлипаєш!

Заціпеніння минає, і ти починаєш усвідомлювати, що сталося, і не лише в останню чверть години, а тиждень тому, місяць і навіть два.

— Ой, лисичко, тільки не починай, — Сашко морщить ніс. — Це нічого не означає. Подумаєш, якісь там повідомлення! Я з ними не зустрічаюся.

— «Я всього тебе вилижу, як минулого разу!» — вигукуєш ти так голосно, що голос миттєво хрипне.

— І що? У дівчини розвинена уява. Ти через Дашку так засмутилася? — Сашко погладжує руками свої плечі й ні крапельки не хвилюється. — Ну, вибач, солоденька. Я тобі обіцяю, — він піднімається, рушник з його стегон звалюється на підлогу. — Два тижні, максимум, і ми вільні.

Він зовсім не соромиться. А ти не можеш на нього голого дивитися. Його пальці подовжуються, як щупальця, тісто голого тіла колихається, розростається. Господи, він збирається тебе обняти!

— Не підходь до мене! — ти захлинаєшся сльозами. — Ти брехав мені із самого початку. І наші стосунки для тебе нічого не означають. Ти зустрічався зі мною й з усіма своїми Маринами й Дашами одночасно!

Тобі відчайдушно хочеться, щоб Сашко сказав щось правдоподібне. Щось справжнє. Щоб ти могла йому повірити.

Сашко підбирає з підлоги свої труси, червоні, із чорною товстою резинкою під пупком, одягає їх. Сідає й грайливо на тебе дивиться.

— Лисичко, досить ревіти. Ти ж доросла дівчина. Повторюю ще раз — Даша в Америці. Дівчата в телефоні — це фігня, ну, просто секс по телефону.

— Як можна так безсовісно брехати? — схлипуєш ти.

— Я ж зізнався, — здивовано каже він.

І твердить як заведений те саме, чим би ти йому не докоряла. Він відкриває свої повідомлення й починає тикати по екрану — демонстративно їх видаляти.

Тобі погано від серцебиття, яке вгамувати неможливо і від того, що Сашко зовсім не хоче розкаюватися. Він тільки вибачається. І це нічого не означає. Він, як автомат у службі підтримки, пропонує натиснути «5» або «8», і ти чекаєш і чекаєш, коли тебе з’єднають із живою людиною. А потім — клік! — і дзвінок обривається. Бо там нема живих.

Ти ледве йдеш до передпокою, абияк засовуєш ноги в чоботи. Сашко дрібоче за тобою, його обличчя зображає стурбованість.

— Я подзвоню наступного тижня, лисичко, окей? Пробач мені й не забивай собі голову, — він радісно зачиняє за тобою двері.

А ти знаєш, що зараз він хапає телефон і дзвонить одній із вас, яких повно в коробочці з білого пластику завтовшки п’ять міліметрів. Адже батьків не буде вдома ще чотири дні.

І ти знову вибухаєш голосним плачем. А що тобі залишається? Ти треш долонями очі, стоячи в кутку біля сміттєпроводу, між поверхами.

Чим довше ти ревеш, тим сильніше стискається горло, й дихати вже абсолютно нічим, а сльози ллються і ллються, і з розпухлого носа теж тече. Ти дивишся на свої мокрі долоні, а потім просто витираєш лице рожевим шарфом, який не вбирає вологу, і тільки чорна туш розповзається по тканині. Шарф мамин. Тобі так соромно за цей зіпсований шарф і за себе, ідіотку, роздавлену, принижену, тепер і кинуту. Нестерпно. Соромно за свою жахливу фігуру з товстою задницею, за дурість, за слабкість. Соромно просто через те, що ти є.

Ти не можеш вийти надвір. Там усі тебе знають. Усі бачили, скільки разів ти заходила в під’їзд із Сашком. Усі бачили, як туди заходили інші. Увесь цей час вони шепотілися за твоєю спиною. Ти не можеш нікому про це розповісти. Удома розповідаєш лише про американську Дашу й плачеш начебто через неї.

Мама тебе втішає, підсовує солодощі:

— Таке трапляється, пупсику. Перше кохання. Це завжди драматично, — гладить тебе по спині, поки ти схлипуєш, обнявши подушку. — Добре, що ти із Сашком не перетнула межі. Треба спочатку добре чоловіка роздивитися. Ось ти й роздивилася. Ти ще зустрінеш гарного й гідного…

Тут не вистачає лише принца на білому коні, наче ти досі дитина, що грається з ляльками, наче ти не живеш у реальному світі. Наче це не твоя однокласниця зарізала свого хлопця. Засунула йому ножа в пузо, ще й двічі. Наче це не ти втягувала носом порошок із кухонного столу. Наче це не ти пішла з Дімкою до чужої квартири. Наче це не ти спала із Сотником. Ні, це не ти. Точно. Це все не ти. І не тебе. І не з тобою.

Навіть Мірка не знає, яка на тебе навалюється слизька, смердюча безвихідь. Ти мастишся дезодорантом по п’ять разів на день. На перерві бризкаєш на себе парфумами. Стоїш під душем майже годину. І все одно ти погано пахнеш. Сидиш на уроках і відчуваєш, як від тебе несе чимось кислим. Ти пахнеш так само, як Семенючка того дня, коли ти зустріла її в коридорі. Тугою і самотністю.

Ти раніше чекала, коли твоє тіло стане таким як належить: зникне груша стегон, груди покругліють, наповняться, перестануть вилазити на носі прищі. А тепер ти розумієш, що замурована в ньому назавжди.

Ти сидиш, дивишся на долоні, на стегна, які розплющуються на ліжку, волоски, що пробиваються на литках, нафарбовані синім пальці на ногах — дивишся на себе, а бачиш тільки голого Сашу. Він не лише з голови не виходить, він засів у тебе під шкірою.

І ти телефонуєш Каринці. Її пухнаста голова з’являється в передпокої. Ви дивитеся одна на одну примружившись, з підозрою. Ти вже шкодуєш, що їй подзвонила. У тебе горло залите суперклеєм — ти нічого не зможеш їй розповісти.

— Привіт, Кариночко! — радіє мама.

— Ма, нам треба поговорити, — відрізаєш ти й киваєш Каринці на двері своєї кімнати.

Мама зітхає й повертається до кухні.

Судячи з усього, Карина не збирається вибачатися. Вона так і стоїть посеред твоєї кімнати, вигинаючи губи в щось на зразок усмішки, але не всміхається. Ну й зарозумілість! Це ж треба. І ти говориш:

— Пробач мені!

І починаєш плакати. Падаєш на ліжко, бо зараз справді втопиш Каринку у своїх сльозах. Вона гладить тебе по спині й утішає, ти раптом зупиняєшся так само несподівано, як і почала.

Ти хапаєш подушку, кидаєш її на підлогу, і ще одну, і покривало. Ви сідаєте в найдальшому куті, майже під столом. А ти не проти й до шафи залізти, щоб ніхто не почув. Щоб навіть Каринка не почула. Тому що ти збираєшся розказати їй, що наробила.

Ти іноді тихенько хихотиш, якщо соромишся деталей. Ви з Кариною таких подробиць зазвичай не обговорюєте. З нею важко. А з Міркою легко.

Каринка ледве всміхається, навіть коли ти, постраждала сторона, намагаєшся сміятися. У неї таке зосереджене обличчя, що твої смішки вщухають. Тобі стає дуже соромно. Каринка, певно, збирається тебе засуджувати.

— Це просто жах! — Каринчин лоб покривається зморшками. — Він же тебе примушував!

У тебе щелепа опадає. Вона взагалі тебе слухала?

— Ти що! Мене ніхто не примушував.

— Чи ти так розповідаєш, — вона знизує плечима. — Після першого побачення заманив тебе до себе, типу книжок якихось дати. Ну, це зрозуміло — потрібен привід. Але ж він не сказав, що в нього вдома нікого немає.

— А хіба про це оголошують заздалегідь? — кажеш ти. — І це було не перше побачення. Ми до цього зустрічалися.

— Тричі ходили разом на якісь туси, у натовп? Тоді ти з моїм Олегом теж зустрічалася, і з Пашкою, і навіть зі Стахевичем. Принаймні з ними ти провела значно більше часу.

Дякувати Богові, що вона про Дімку не згадує.

— А ще, — не зупиняється Каринка, — того разу, ну, вперше… Він хоч тебе запитав, чи ти хочеш?

— Але ж я не відмовилася, — і всередині ворушиться щось неприємне, воно росте й заважає. Тобі хочеться Сашка захистити, бо Каринка на нього нападає. А те, що ти його ненавидиш, — то так і є, звичайно. Просто все має бути по-чесному. Адже вона перекручує.

— Але й не погодилася! — вигукує Карина, а ти обертаєшся до дверей: причуваються шерехи в коридорі. — Чому ти тоді ревіла, коли від нього пішла? І чому ти мені нічого не сказала?!

— Я не знаю… — пхикаєш ти. — Я Мірці розповіла.

Карина переможно на тебе дивиться, угукає. Ви мовчите пару секунд. Чутно, як у кухні дзвенить посуд і працює телик.

— А в тебе з ним оргазми були? — раптом питає Карина.

Ти червонієш. Ти — розпухлий від сліз, розчавлений помідор.

— Я думаю, що вони… ну, теє… не завжди бувають, — ти опускаєш очі. — Я про це читала. Що все залежить від багатьох чинників, і як це працює, точніше, спрацьовує. Або ні. Тобто як саме жінка отримує задоволення… — і затнулася.

Жах, яка зануда! Що тут такого, звичайнісінький секс — повсякденна справа. Усі цим займаються.

— А що ти з ним відчувала в ліжку? — Карина, напевно, не розуміє, як тобі соромно.

Соромно! Соромно! Соромно!

— Ну, щось приємне… Мабуть.

— Міла, блін, що за дитсадок! — Карина хапає тебе за руки. — Ми з тобою дорослі люди. Ти ж не перед мамою зараз сидиш! Ми одна одну знаємо все життя. Запитай у мене, чи кінчаю я з Олегом.

Ти вже не просто червонієш, ти покриваєшся пурпуровими плямами, бо лице болить, як від опіків. Ти відчуваєш їх спочатку на щоках, потім на вухах, і як вони повзуть униз по грудях. Ти примушуєш себе, примушуєш, але на Каринку дивитися не можеш.

— Ти кінчаєш з Олегом? — питаєш ти з ідіотським смішком, адже тобі зовсім не смішно.

— Так, — серйозно каже Карина, — майже завжди. А якщо не кінчаю, то він питає мене чому. А Сашко в тебе питав?

— Ні.

— Тобто в тебе з ним жодного разу не сталося, а він навіть не помітив?!

— Я його так любила, — вже крізь сльози скавчиш ти.

— Гм, ясна річ, а він радо цим користувався. Мерзота!

— Він такий красивий і розумний, мені було з ним так цікаво, — плачеш ти. — А він обрав Дашу, тому що вона розумніша.

— Тому що вона в Америці, дурепо, і не лізе в його телефон. Теж мені, знайшла красеня. Огидний троль цей Сотник. І він, здається, себе твоїм хлопцем не вважав.

Сотник ніколи не казав тобі, що ти його дівчина. Каринка влучає в яблучко. Він ніколи не казав, що тебе любить. Каринка знову має рацію.

— Я сама в усьому винна, — кажеш ти. — Я все зробила сама. Відповіла йому у ВК. Приперлася до нього додому. На все погоджувалася. Тобто я все це заслужила.

— Ніхто на таке не заслуговує, — Карина тебе обіймає. — Я тепер знаю, чому Юлька його ножем штрикнула.

— Семенючка? — питаєш ти крізь забитий ніс. — Свого хлопця?

Каринка хитає головою:

— Юлька відважна. Вона себе захистила.

— Вона тільки вдарила його ножем, і він вижив. Це по-перше. А по-друге, вони з ним постійно були під кайфом.

— Тобто це Юлька в усьому винна? — питає Каринка, але тон у неї стверджувальний. — Що він її скривдив?

— Та я ж не це мала на увазі! — вигукуєш ти, а в пальцях відчуваєш дивний холод, який повзе по руках до голови. Тобі ніяково, ти наче не відчуваєш свого тіла.

— А чай вистигає, дівчата! — чутно з коридору. — Кохання приходить і йде, а шоколадки залишаються назавжди. Молочні. З горішками! М-м-м… — мама вже під дверима.

Ти дивишся на Каринку й не відводиш очей. Вона дивиться на тебе. І тобі зараз плювати, чи розпухле в тебе обличчя й чи тече з носа. Ти рада, що Каринка прийшла.

— Пробач мені, — знову кажеш ти.

— Це ти мені пробач, — каже Каринка.

Наближається весна. Учора ще гілочки були голими, а сьогодні на них з’явилися чорні родимки — з них скоро полізуть черв’ячки листочків. Ти вже розстібаєш комір куртки і шарф тягнеш униз, хочеться шкірою відчувати тепло. Холод ще не пішов, на вулиці хмари й сльота, але пахне весною, пташки щебечуть, природа прокидається і такі інші дурниці, про які вас примушує писати у творах з української літератури Валентина Дмитрівна.

«Вона була такою хворою, такою хворою!» — вічно ниє вона, жаліючи бідну Лесю. Вкладає лікті на стіл, підборіддя на кулачки і заводить — незалежно від того, кого ви наразі читаєте. А ти дивишся на одну й ту саму фотографію, що кочує з підручника до підручника вже десять років підряд, і думаєш, якою Леся була насправді? Як вона, скажімо, цілувалася?

Ти відволікаєшся від Вальчиних схлипів. Людина вона загалом хороша, але безхребетна, тому її ніхто ніколи не слухає. Усі ховають під підручниками телефони. Вона прекрасно про це знає, але вибирає не помічати. Зате на її уроках ви поводитеся адекватно, і поодинока хвилька шепоту класом якщо й пробіжить, то за секунду вщухне.

Головне, щоб якийсь бовдур не забув вимкнути вібросигнал. Вібрації Валечку дратують. Вона тягне на себе стіл, той із скрипом повзе підлогою, вона піднімається, зачіпає стіл животом, він тремтить і гойдається — на підлогу падає пара книжок, іноді розсипаються листочки самостійних — починається крик і метушня. А ви вже так замучені контрольними, що хочеться тиші й спокою.

Одного разу ти подзвонила Дімі. Тремтіла від страху, думала, що серце застрягне в горлі й ти задихнешся. Він, дякувати Богові, не взяв слухавки. Ти написала йому ще одне сопливе вибачення. Він не відповів. У всіх соцмережах з друзів він тебе видалив.

Ти іноді заходиш на його сторінки. Крім посилань, він нічого не постить, та й ті раз на місяць. Хтось смішно падає в басейн або козел бекає пісеньку та подібні дурощі, які Дімі насправді нецікаві. Тобі здається, що він навмисне закриває від тебе своє життя. Це тебе втішає. Хоча ти не центр всесвіту, і він, імовірно, давно про тебе забув.

«Дімка в нормі, — докладує Карина. — Він іноді з нами тусує. Не думаю, що в нього є хтось серйозний. Тобто Олежа про нього майже не говорить. Може, думає, що я тобі зливаю».

Жодних радощів від Каринчиних слів ти не відчуваєш. Ти зрозуміла, що сама такий огидний троль, як Сотник. І з цим тобі доведеться жити.

«Спитай Дімку, чи може він зі мною зустрітися, — кажеш Карині. — Один раз. Хочу вибачитися». За два тижні ти більше не питаєш. Усе й так зрозуміло.

Ти чекаєш, доки хтось вийде з під’їзду — прочиняться двері, і ти зможеш прошмигнути всередину. Чекаєш довго, а лише восьма вечора. Де ж люди?

Нарешті двері відчиняються, але прошмигнути не виходить, тільки заповзти. І бігти по сходинках ти не можеш. Важелезні ноги-гирі відмовляються тебе нести, а в ліфті до сьомого поверху ти не доїдеш — надто швидко. Бо щойно двері ліфта роз’їдуться, відразу натиснеш на першу кнопку й ухнеш униз. Так і буде.

На п’ятому поверсі ти зупиняєшся й думаєш, чи варто взагалі йти вище, а коли на сьомому тиснеш на кнопку дзвінка і на порозі з’являється його мама, ти розумієш, що ні, не варто було, але вимовляєш крізь серцевий гуркіт:

— Добрий вечір, а Діма вдома? — і дивишся на неї як переляканий на смерть заєць.

У Діминої мами зачіска — збита біла мочалка. Вона дивиться на тебе скептично, уперши руку в бік. Підборіддям, грудьми, круглим животом — усім націлена на тебе, ніби ти сусідка знизу, прийшла лаятися. І якою б обґрунтованою не виявилася твоя скарга, її квадратне жорстке підборіддя стукне тобі по лобі, руки, укутані у ворсистий синій халат, скрутять тебе бубликом і запустять геть зі сходів. І полетиш ти туди, звідки приперлася. Ти бачиш, як її губи, оточені чорними волосками, розкриваються.

— Добрий, бубочко.

Ти приголомшена цією несподіваною добротою.

— А його ще немає. На роботі, — каже вона.

Ти не можеш сховати усмішку, бо відчуваєш таке полегшення! Рот щойно зводило від напруги, тому він радісно тебе слухається, і ти стоїш, усміхаючись як блаженна ідіотка.

Дімина мама дивиться на тебе серйозно, і ти вже збираєшся відкланятися, не буквально, ясна річ, але плечі якось самі по собі складаються підковою:

— A-а, ну, д-добре тоді, — заїкаєшся ти.

— Заходь, бубочко, — раптом каже вона. — Ну ж бо, — вона киває на двері позаду неї, — давай, — наче ти собачка, що повернулася з прогулянки.

Ти покірно дрібочеш за нею. У коридорі перед квартирою тісно: біля однієї стіни поличка із взуттям, біля іншої скупчилися дошки, вкриті темним лаком — вони майже сягають стелі, схожі на крила літака. Ти розумієш, що це розібрана шафа.

Двері пофарбовано в бордовий. Ти таких вхідних ще ніколи не бачила: дивного розміру — якісь замалі, тонкі, наче фанерні — не до квартири двері, а ніби до сараю десь на дачі. За ними темний передпокій, але через щілину наступних, нормальних, оббитих дерматином дверей, просочується далеке світло.

І якось дивно пахне — не лікарнею, як ти очікувала, а захаращеним шкільним підвалом, де хазяйнує завгосп. Там на дверях табличка Го…. С. В. Його прізвища ти, чесно кажучи, не знаєш. Ти навіть сумніваєшся, чи знає його директор.

С. В. — алкаш, і скільки ти себе пам’ятаєш, він ходить в одному сірому піджаку: влітку поверх футболки, взимку — светра. З кишень стирчать ключі, шайба скотча, складений трубочкою зошит, де він ставить тремтячою рукою позначку про виконану роботу. Він може полагодити геть усе. Навіть у директорській машині колупається у відсіку за трансформаторною будкою, куди колись ще клас Мірчиної мами здавав зібраний по дворах металобрухт. Тільки тої таблички з неповним прізвищем його вмілі руки, що старечо тремтять, чомусь не торкаються.

Коли твій клас чергує, а на третьому поверсі знову забивається жіночий туалет, С. В. обов’язково як крізь землю провалюється. Куди саме, усім відомо, тому ви разом із Міркою вирушаєте до затхлого підвалу.

— Дімо, це ти? — чується з освітленої плями за рогом коридору.

— Яке твоє діло?! — гаркає Дімина мама, тягнеться до вимикача, спалахує світло.

— Як тебе звати, бубочко? — вона обертається до тебе, затягуючи на животі товсту ковбаску махрового пояса.

— Міла, — ти топчешся на місці. Роздягатися тебе не запрошували.

— Драсьтє!

У коридорі виникає фігура в мішку з одягу: на ній неначе светр і широкі штани, тільки руки й ноги в них загубилися. А згори стирчить сива розпатлана голова, блищать очі, немов залиті лаком, задавлені розпухлими повіками. У цього обличчя Дімин високий лоб, Дімині брови, а на переніссі — Дімина зморшка вилочкою, що розкривається вгору. Ти здригаєшся.

— Не розбувайся, Мілочко, — каже Дімина мама, не звертаючи уваги на істоту, яка щойно з’явилася. — Бо в нас тут срач завдяки декому, — вона різко обертається й іде до того чоловіка, кажучи на ходу: — Почекай у його кімнаті. Я тобі чай зроблю.

Тобі раптом стає страшно. Буває, одна думка вистрілює в голові, а інші за нею не встигають, тому намагаються її забити подалі, щоб не псувала звичну картину світу.

— Я на вулиці почекаю, — привітно вигукуєш ти й задкуєш до дверей.

— Ще чого, — відрізає Дімина мама.

Вона згрібає мішок із сивою довбешкою в оберемок, виштовхує його кудись убік. Той щось белькоче.

— Міло, дитинко, йди до Дімоччиної кімнати. Я принесу тобі чаю, — чутно крізь метушіння.

Щось ляскає, щось падає, доноситься розсерджений гучний шепіт: «Дівчина прийшла, мудило кінчений… заткнися… синові зіпсував…».

Де Дімоччина кімната, ти гадки не маєш, але штовхаєш двері ліворуч, аби кудись сховатися від загрозливого шуму, який чути, ймовірно, з кухні.

У кімнаті — велике вікно й балкон. У кутку — смішний старий телевізор з круглою лінзою екрану. Штори червоні із жовтими королівськими ліліями. Галасливий жовтий засліплює — він занадто яскравий. Ти мимоволі морщишся й зупиняєшся в проході між двома ліжками.

Одне — розкладений диван, інше — човник дитячої полуторки, точно як у тебе маленької, з трьох пласких подушок. Такі купують, щоб дитині до старшої школи було на чому спати. Але в тебе вже три роки як нормальне доросле ліжко з матрацом.

Обидва ліжка нічим не прикриті, лише ковдри в підковдрах акуратно вкладено поверх подушок.

Ти не смієш сісти ні на квітчастий батут полуторки, ні на блакитну диванну гладінь, а стілець біля письмового столу завалений одягом. Ти впізнаєш Дімин светр, червоний у дрібну коричневу сіль. Він тобі завжди подобався. У Сотника речі були такі модні, але зовсім безликі. А в Діми два светри й дві пари джинсів, немов частини його тіла, ретельно підігнані, улюблені, наче його продовження.

Ти проводиш рукою по кишені складених учетверо штанів на стільці. Тканина під пальцями така м’яка. Цей дотик тобі знайомий — ти зараз гладиш Дімку. У тебе щось коле під ребрами, ти відчуваєш, як проявляються на лобі жалісливі зморшки, ніздрі розширюються, ти переривчасто дихаєш — зараз заплачеш.

Ти обводиш поглядом старий письмовий стіл. Одним плечем він спирається на шухлядки з ручками, які вкрито тріщинами, а іншим, як на милицю, — на чорну дерев’яну раму, обклеєну прапорцями, машинами й іншими хлопчачими дурницями.

Навколо запиленої настільної лампи без лампочки розкидано острівці необхідних речей: довгий незграбний пульт на обкладинці журналу з телепрограмою — він упакований у поліетилен і заклеєний скотчем; дзеркало в рожевій пластиковій рамі — петлі на його боках теж обернуто прозорою стрічкою; хмиз ручок з недогризками олівців; старомодна чашка в червоний горошок розкривається дзвоником.

Ти береш до рук той самий чорний блокнот, що колись подарувала Дімі. На столі залишається темна пляма, присипана навколо борошном пилу. Аркуші блокнота біжать віялом між пальцями — на них немає жодного слова, навіть борозенки від усохлої ручки.

Усе, що на столі й навколо столу, телевізор і тумба під ним, схожа на комод для білизни, жовта шафа (з її дверей стирчить язичок обламаного ключа) — усе таке старе, затягнене не брудом, не пилом, а смутком, ніби речі теж можуть страждати. «Убоге» — виникає в голові потрібне слово, і ти щулишся від гіркоти, що розростається всередині тебе.

Ти перекладаєш Дімині штани на ліжко й влаштовуєшся на м’якому стільці. Щоправда, поролон у ньому давно провалився, стілець твердий як дошка.

Завіса, яка, на думку Дімки, мала захистити тебе від правди, щойно тріснула — його батько не хворий, він просто алкоголік. Не тихий С. В., що потай пиячить у своєму підвалі, а геть зруйнована спиртним істота. Дімка спить в одній кімнаті з мамою, а камеру в скайпі не вмикає, тому що, найімовірніше, на його ноутбуку немає ніякої камери.

Він

Він встромляє ключ у замок, ляскає дверима, стягує черевики. Носком затиснув п’ятку — і готово. Настрій — фігня. Тюлениха «загубила» десять його наднормових годин. Пообіцяла розібратися, але Дімка в курсі. Вони з бухгалтером години ніби втрачають, а потім сунуть під ніс скріншоти з робочого комп’ютера: ось, мовляв, машина не бреше, штучний неупереджений розум. Просто вони по своїй начальницькій наївності забувають, що Дімка — не лох, він за себе повоює.

Дякувати Богові, хоч удома тихо. Ні сперечань, ні метушні. Може, батя дрихне, і вони з мамою спокійно поїдять на кухні. Штовхає двері в кімнату й застигає на порозі.

Він щойно отримав кулаком під ребра: Мілка сидить на стільці, затиснувши долоні між колінами. У білій футболці, у блакитних джинсах. На футболці щось написано. Він відводить очі — йому пофіг. Волосся в неї відросло, скручене в пінний вузол на маківці, а навколо голови обв’язаний джгут із тієї самої червоної косинки з півоніями. Дімка відчуває, як його ніздрі розширюються:

— Що ти тут робиш? — у нього губи ледве ворушаться, хоча він намагається говорити нормально, якомога спокійніше.

— Можна я тобі все поясню? — її личко жалібненько складається.

Блі-і-н! Його накриває миттєво — це навіть не лють, а почуття якоїсь нереальної руйнівної сили.

— Міла, ні, не треба, — із зусиллям вимовляє він, проводить рукою по волоссю, помічає свої джинси на ліжку. — Будь ласка, іди звідси.

— А ти, будь ласка, вислухай мене, і я піду, чесно, відразу.

— Ні, — повторює він і неначе на неї дивиться, але не в очі і навіть не в обличчя, а просто у вікно, перед яким вона, заціпенівши, сидить, спеціально відхиляючись від спинки. Їй, напевно, огидно чогось тут торкатися. — Іди.

— Будь ласка, Дімочко.

Він робить два кроки, бере її за плече, видирає із стільця й тягне за собою до дверей:

— Йди! Як ти взагалі тут опинилася?!

Він шипить, гнів клекоче в нього в горлі, заважає говорити. Голова стає гарячою, спалахують вуха. Мілка намагається вирватися з лещат його пальців, тріпається й сопе, смішна. Він її однією рукою може викинути з квартири — так його розпирає від люті.

Біля дверей вона впирається долонею в стіну, смикає рукою з усієї сили, він пальці трішки розтискає — боїться вивихнути їй плече.

— Послухай мене! — просить вона. — І потім спустиш зі сходів, заради Бога! У мене вже синці від твоїх пальців. Відпусти!

Він її відпускає. Про синці можна було не казати. Він і так знає, що дві, а то й три сині плями за годину стопудово з’являться на її веснянкуватій шкірі. Він, виходить, підняв руку на жінку — пане лікарю, знімайте побої.

Блі-і-н!

Він її ненавидить. Тільки зараз повністю усвідомлює, що не може дивитися в ці зелені п’ятаки, повні сліз, на цей безглуздий вузол у неї на голові. І хай Мілка задихається чи то від справжнього болю, чи то від удаваного, вона йому огидна.

— Що ти мені хочеш сказати? Ти… — він намагається не кричати і не хоче її обзивати, а вимовити її ім’я більше не може. Він ненавидить її ім’я. — Що ти мені розповіси, чого я не знаю?!

— Дімочко, будь ласка, не кричи. Я тебе боюся, — скиглить вона.

— Бл-і-ін! — йому не хочеться матюкатися. — Я не кричу. Я просто прошу тебе забратися звідси на хрін!

— Ти кричиш!

— Ні! — кричить він.

Вони дивляться один на одного. Вона робить крок назад, упирається спиною в шафу. Дімка голосно видихає, теж відступає й сідає на мамин диван.

Він переборщив, він розуміє. Як же її звідси викинути? Мама, напевно, все чула. Почне діставати питаннями. Йому доведеться щось відповідати, знову варитися в цьому. Блі-і-н!

— Чому ти мені нічого не сказав? — Мілчин голос доноситься звідкись згори.

— Про що? — Дімка навмисне дивиться на килим навпроти.

— Про все: про твою сім’ю, життя. Навіщо ти вигадував?

— Так ти прийшла подивитися, як я живу? — він так сильно стискає кулаки, що кісточки біліють. — Подивилася? — піднімає голову.

— Через це в нас усе пішло не так. Ти не мав нічого від мене приховувати.

Дімка не вірить у те, що зараз чує.

— Угу. Значить, ти прийшла розповісти, як радісно трахалася із Сашком Сотником, тому що я не поділився з тобою домашньою адресою, — у нього мимоволі підвищується голос, сам собою. Він нічого не може з цим удіяти. Саме цього він боявся: з його горла говоритиме хтось інший. Чи, ймовірніше, він справжній. — Я знаю, чому ти це зробила, не треба пояснювати. Переступила через усе, що між нами було, і плювати хотіла на мене!

Вона витріщається на нього, перелякана, розгублена. Не чекала, що саме так він усе їй викладе.

— Ти прийшла вибачитися? — йому хочеться в неї плюнути. Зараз знудить від огиди.

— Так, — твердо каже Міла.

— У тебе завелося щось типу совісті, яку ти вирішила очистити? Ночами погано спиш? — він зневажливо гмикає. — Сотник — дрібна мерзота. І ти вибрала його?! Олежик з ним через сестру зіткнувся. Сотник плакав від страху. Реально ревів! Його навіть бити було огидно. Поки він мимрив, типу, ця ваша Оленка — хвойда й наркоманка, а він не при чому.

— Він зустрічався із сестрою Олега?

— Зустрічався?! — іронічно вигукує Дімка. — Він з нею трахався. І навіть імені її толком не знав. Він називав Лінку Оленкою. І ти вибрала його?!

Дімка піднімається, підходить до дверей. Смикає чорну круглу ручку, вона клацає розхитаними гвіздками, петлі скриплять.

— Усе, Міло, до побачення, так би мовити. Вважай, що розмова відбулася. І пробач за те, що я тобі скажу: мені неприємно на тебе дивитися. Важко, так, й огидно. Пробач. Але це чесно.

Її рот розкривається, з горла виривається стогін, протяжний, тваринний, і вона вибухає гучним плачем. Дімка зачиняє двері. Блін! Він не знає, що робити. Вона захлинається сльозами й завиває. Дімка нерішуче застигає.

— Ta-a-к, я винна-a-a, — ледве чує він крізь її схлипи. — Вбий мене за це! — тре руками очі. З носа течуть струмочки. — Я себе ненавиджу. Я хочу випалити себе зсередини, вивернути навиворіт і спалити.

Вона важко спирається спиною на шафу, дверці стогнуть. Дімі здається, що вона зараз задихнеться.

— Не плач, заспокойся, — стомлено каже.

— Це було жахливо! — майже стогне вона. — Його квартира, секс, його дівки. І це досі жахливо. Це нікуди не ділося. Воно зі мною. Щодня, — вона намагається витерти ніс долонями — її руки абсолютно мокрі. — Я так більше не можу. Не можу-у-у! — і кашляє, і реве.

Діма робить крок і притискає її до себе. Він кладе підборіддя їй на маківку й закриває очі, щоб з них не рвалися сльози. Він не повинен зараз плакати. Він переміг — вона програла.

— Усе, зайчику, не плач. Ну? Досить, — він гладить Мілку по розпатланому вузлу, під долонею шарудить джгут косинки. Він її стягує, запускає пальці у волосся й відчуває, як пахне її шкіра. — Я теж винен.

— Ні, ти — ні, — схлипує вона. — Я наговорила тобі жахливих речей. «Мені потрібно розібратися в собі», блі-і-н, — вона знову завиває.

— Так, сідай, — Дімка саджає її на своє ліжко. — І послухай мене! Ти такого натворила! А я все проковтнув. Я просто відступив. Це теж жахливо.

Він знає, що нічого не міг зробити. Вона б його не чула, не піднімала б слухавки, відмахувалася від нього, морозилася. Але тоді в нього було б повне право її зараз викинути. А так жодних прав у нього немає.

Нарешті вона затихає. Діма розуміє, що на годиннику десята, за хисткими дверима — тиша.

— Я тобі принесу води й рушника, — каже він, щоб не вести її до ванної на очах у батьків.

— Угу, — сопе Мілка.

Дімка виходить у темний коридор. На кухні — нікого. Батіна кімната закрита, у щілині — смужка світла. Дімка миє руки, умивається. Йому потрібно прийти до тями. Він наливає воду в чашку. У них чотири чашки в горошок і дві білих із золотою облямівкою. Усі чашки б’ються, а ці, з дитинства, тримаються вже років двадцять.

Дивиться на чистий стіл з тарілкою печива посередині. Тарілка теж у горошок. Діма має, напевно, радіти, а він відчуває лише, як серце не знаходить місця в грудях, ніби не може влаштуватися в незручному ліжку людина, що мучиться безсонням.

Він повертається до кімнати. Усміхається Мілці:

— Ну ти й плакса!

Вона сміється й хрюкає в чашку забитим носом. Відставляє її на стіл і лізе до нього обніматися. Він відсторонює її, наче настирливе кошеня.

— Тобі неприємно, бо в мене соплі? — шепоче вона.

— Та ні, ти шо! Але ми не…

Вона його цілує. У неї солоні губи. Вона лізе до нього під футболку. Він відчуває її долоньку в себе на животі.

— Перестань! — він хапає її за руку. — Це зараз не в тему, правда.

— Перестань мене захищати від самої себе, — шепоче Міла. — Я хочу це робити з тобою, завжди хотіла й мала робити з тобою, — її пальчики вже в тісному просторі між його ременем і шкірою. — Я не можу більше обговорювати й обмірковувати, не можу більше себе гризти. Мені саме це зараз треба.

Вона знімає із себе футболку.

— Я тебе люблю, — каже вона, — мені з тобою добре. Можеш мене ненавидіти, не прощати, не дзвонити, але тільки завтра. А сьогодні будь зі мною, будь ласка.

Про любов він зараз точно говорити не може, і взагалі, нічого нормального в голову не лізе. Він лише знає, що за кілька секунд його пальці, язик, увесь він цілком з’єднаються з нею, а що буде після цього, він не знає.

— У мене ж батьки вдома, — шепоче він. — Мої батьки, — всміхається, притискаючи її до подушки, ліжко, звичайно, скрипить, блін. — А це зовсім інша історія.

— У нас є хвилин п’ятнадцять, — заспокоює його Міла. — Вони думають, що ми тут мнемося й соромимося.

Ти

Ти притискаєшся до нього у напівтемряві кімнати і думаєш, що треба підніматися і йти додому, а завтра так само підніматися і йти до школи.

— Знаєш, про що я зараз думаю? — кажеш ти.

— Про що?

— Що я завтра скажу Мірці.

— Зайчику, невже тебе хвилюють такі дурниці?

— Так, прикинь! А головне, знаєш що?

Дімка гмикає. Ти відчуваєш його теплу долоню на голові, і як волосся пітніє, і як б’ється пульс у нього під шкірою.

— Головне, що мені взагалі начхати на її реакцію.

— А-а, — протягує Дімка.

Зрозуміло, він тобі не вірить. А тобі й на це начхати.

— Я знаю, що вона тебе дратує.

— Ой, та що ти… — він, мабуть, хоче заперечити.

— І мої батьки тебе дратують, бо ти їх соромишся.

Він напружується.

— А я, сто відсотків, тепер соромлюся твоїх. Але знаєш, що класно?

— Що?

— Що я все це можу тобі сказати.

Ти сідаєш на ліжку, Дімка гладить тебе по руці. Ви дивитеся один на одного мовчки. Десь за дверима чутно шерхіт, певно, з іншої кімнати.

— Може, кіно подивимося? — раптом кажеш ти.

Він запускає руку під ліжко. На ковдрі з’являється чорна книжка ноутбука. Відкривається його синє око в кольорових плямах іконок.

— Від баті ховаю, — коментує Дімка, поки ти вмощуєшся перед екраном.

І ти розумієш, що він теж багато чого збирається тобі розказати.

Content

Надя Біла
Крута компанія

Ти

Він

Ти

Він

Ти

Він

Ти

Він

Ти

Він

Ти

Він

Ти

Він

Ти

Він

Ти

Він

Ти

Він

Ти

Він

Ти

Він

Ти