Зимбардо Филипп Джордж

Ефект Люцифера. Чому хороші люди чинять зло

THE

LUCIFER

EFFECT

Understanding How Good People Turn Evil

PHILIP ZIMBARDO

Філіп Зімбардо

ЕФЕКТ

ЛЮЦИФЕРА

Чому хороші люди чинять зло

Переклад з англійської Любомира Шерстюка

Присвячую тихій героїні мого життя, Кристині Маслач Зімбардо

ВСТУП

«Ефект Люцифера» було опубліковано наприкінці березня 2007 року, відтоді я дав понад сто інтерв’ю в медіа, виступав з лекціями в коледжах і на конференціях, прочитав багато рецензій на мою книжку і відповідав на численні відгуки читачів. У перебігу я дізнався, що стосовно моїх поглядів існують певні хибні уявлення, які я спробую тут виправити. Крім того, у мене з’явилися деякі нові ідеї, які хотів би роз’яснити, перш ніж як ви почнете читати книжку.

Насамперед, що таке «Ефект Люцифера»? Багато різноманітних, проте пов’язаних між собою явищ. Спочатку була історія про велике перетворення — перетворення улюбленого Богом ангела, Люцифера (також відомого як «Ранкова зоря») на Сатану, Диявола, тому що він скоїв подвійний гріх: непокори Богові й гордині («що і спричинило падіння»). Згідно зі стародавніми писаннями, Бог створив Пекло як місце, яке охопить усіх занепалих ангелів і людей, що з часом піддаватимуться спокусі.

Ця трансформація є найграндіознішою, яку тільки можна уявити. І вона створила контекст мого дослідження менших перетворень добрих, пересічних людей (а не ангелів) у винуватців зла внаслідок згубного впливу ситуативних сил. Ці сили, що існують у багатьох звичних поведінкових контекстах, можуть спотворювати нашу, зазвичай добру, природу, штовхаючи до девіантних, деструктивних чи злих вчинків. Особливо коли ми опиняємось у новому і незнайомому оточенні, де звичні форми мислення, почуття і взірці поведінки не в змозі бути нашим моральним компасом, на який ми з певністю могли покладатися в минулому.

Я підважую традиційний і дуже часто одинокий підхід до розуміння внутрішньої природи і відчуттів інших людей, який ґрунтується на оцінці особистісних рис, схильностей і характеру. Натомість я прагну довести, що більшість людей більшість часу є добрими, проте їх легко втягнути в те, що вважатиметься егоїстичним, антисоціальним і деструктивним щодо до інших. Таке зваблювання чи ініціювання злом можна зрозуміти, визнаючи, що ми не є поодинокими акторами, які ведуть імпровізовані монологи на порожній сцені життя. Швидше, ми оточені ансамблем різних митців на сцені, де постійно змінюються реквізити, костюми, сценарії, вказівки від продюсерів і режисерів. Усі ці елементи мають важливі ситуативні особливості, які нам слід брати до уваги, адже вони впливають на нашу поведінку і можуть кардинально її змінити. Щоб зрозуміти силу тих, хто впливає на життєву драму, перебуваючи не на сцені, а за кулісами, наш аналіз слід поширити на систему. Таким чином, «Ефект Люцифера» є закликом до аналізу людської поведінки на трьох рівнях: внесок індивідуальних акторів, вплив на акторів ситуативних сил, а також створення і підтримка ситуації системою.

Більшість інститутів у будь-якому суспільстві, де дотримуються індивідуалістично орієнтованого підходу, сприймають людину як грішника, винуватця, страждальця, божевільного чи особу ірраціональну. Програми змін, що випливають із класичної моделі медицини[1], базуються на індивідуальній реабілітації, терапії, медикаментозному лікуванні, а ширше — на перевихованні, покараннях і стратах. Усі ці програми приречені на провал, якщо основним збудником є ситуація чи система, а не просто індивід. «Ефект Люцифера» закликає до зміни парадигми у два способи. Перше, щоб запобігати «соціальним хворобам», як-от зло, жорстокість, подружнє насильство, цькування, упередження й інші, ми мусимо застосувати модель соціальної медицини[2], здійснити щеплення, а не ліквідовувати негативні наслідки в поодиноких, індивідуальних випадках. Друге — необхідно переглянути теорію права, приділяючи більше уваги впливам ситуативних чинників і систем під час винесення вироків.

Хоча більша частина цієї книжки детально описує, як легко для звичайних людей почати чинити злодіяння або ставати пасивно байдужими до страждань інших, її глибше послання є позитивним. Якщо розумітимемо, як і чому виникає зло, ми всі зможемо краще його розкривати, захищатись від нього, боротись, перемагати. Стаючи більш «тямущими в злі», ми вибудовуємо непорушну стійкість нашого морального компасу до негативних проявів. Із цього огляду, «Ефект Люцифера» відзначає людську здатність до вибору доброти замість жорстокості, турботи замість байдужості, творчого замість деструктивного і героїзму замість лиходійства. Як на мене, найважливіша частина мандрівки, до якої ви збираєтесь приступити, розпочинається в самому кінці. Розділ 16 запрошує вас спершу розглянути засадничі стратегії опору небажаним соціальним впливам, способи протидії соціальним спокусам, перед якими ви регулярно постаєте. Потім він вводить поняття пересічних чи повсякденних героїв, запрошуючи вас приєднатися до цієї зростаючої групи громадян, які діють від імені інших тоді, коли ті інші чинять зло чи нічого не роблять, щоб зло зупинити. Я пропоную таку ж ситуативну перспективу для героїзму як і для лиходійства: та сама ситуація, що може декого з нас підштовхнути до лиходійства, чи до зла, може відкрити героя в інших. Моєю новою місією є поширення цієї концепції, навчання людей, особливо дітей, думати про самих себе як про «героїв в очікуванні», готових до героїчних дій у конкретній ситуації, яка одного разу може виникнути в їхньому житті.

Настав час розпочати нашу мандрівку в саме серце пітьми.

Як італійці кажуть, Andiamo!

9 листопада 2007 року.

ПЕРЕДМОВА

Я хотів би сказати, що ця книжка є плодом любові, проте це неправда. Протягом двох років, які знадобилися щоб закінчити цю роботу, не було жодного такого моменту. Перш за все, було емоційно боляче переглядати всі ці відео-записи із Стенфордського в’язничного експерименту та знову і знову перечитувати розшифровки записів. Час затьмарив мою пам’ять про міру зла багатьох охоронців, про глибину страждання багатьох ув’язнених і про ступінь моєї пасивності, зла бездіяльності, що тривало так довго.

Також я забув, що першу частину цієї книжки розпочав писати тридцять років тому в рамках контракту з іншим видавництвом. Проте відразу після початку я це припинив, тому що не був готовий знову пережити експеримент, після якого минуло так мало часу. Сьогодні я радий, що тоді не змушував себе продовжувати роботу, адже тепер настав кращий для цього час. Тепер я мудріший і здатний додати зріліше бачення цього і так непростого завдання. Тим паче, що паралелі між порушеннями в Абу-Ґрейб і подіями під час Стенфордського в’язничного експерименту надали нашому дослідженню вагомості, і це сприяє кращому розумінню психологічної динаміки страхітливих знущань, що відбувались у реальній в’язниці.

Другою важливою емоційною перешкодою в написанні стало моє повне особисте, інтенсивне залучення у вивчення зловживань і тортур у в’язниці Абу-Ґрейб. Як свідок-експерт для одного з тюремних охоронців з військової поліції, я із соціального психолога перетворився радше на журналіста-розслідувача. Я намагався дізнатися все, що міг про цього молодого чоловіка: проводив глибинні інтерв’ю, розмовляв і листувався з ним та членами його родини, збирав інформацію про службу у війську і роботі у тюрмі, спілкувався з іншими військовими, які з ним служили. Я намагався відчути, як це бути в його шкірі у блоці 1-А у нічну зміну, з 16:00 по 4:00, щодня, протягом сорока діб без перерви.

Як свідок-експерт я свідчив у суді про ситуативні впливи на вчинені ним зловживання. Мені надали доступ до декількох сотень цифрових фотографій цих аморальних вчинків. Це було огидне і неприємне заняття. Додатково, мені надали всі доступні на той час звіти з різних військових і цивільних слідчих комітетів. Позаяк мені повідомили, що в суді не дозволяють користуватись будь-якими нотатками, я мав вивчити напам’ять так багато критичних висновків, скільки зміг. Цей когнітивний виклик додався до колосальної емоційної напруги, що тільки посилювалася після винесення суворого вироку сержанту Айвену «Чіпу» Фредеріку, а я став неформальним психологом-порадником для нього та його дружини Марти. Згодом я став для них «Вуйком Філом».

Я був і розчарованим, і злим, насамперед через небажання військових прийняти жодну з пом’якшувальних обставин, вплив яких на жорстоку поведінку підсудного я детально описав на суді, що мало би зменшити вирок. Прокурор і суддя відмовилися взяти до уваги ідею, що ситуативні впливи можуть визначати поведінку людини. Вони підтримували стандартну концепцію індивідуалізму, яку визнає більшість людей нашої культури. Вона полягає в тому, що вина повністю «диспозиційно» лежить на сержанті Чіпі Фредеріку, адже він свідомо і раціонально прийняв рішення вчинити зло. Моє розчарування зростало ще й через те, що багато «незалежних» слідчих звітів вказували на провину старших офіцерів, на їхню бездіяльність і некомпетентність. Ці звіти, підготовлені генералами і урядовими посадовцями високого рангу, чітко показували, що саме військове й цивільне командування збудували «діжку дьогтю», в якій хороші солдати перетворювалися на «ложку дьогтю».

Якби я писав цю книжку одразу після завершення Стенфордського в’язничного експерименту, я детальніше описав би способи, у які ситуативний вплив стає більш значущим у формуванні нашої поведінки, і то значно частіше, ніж ми думаємо чи усвідомлюємо. Проте я випустив би всю картину — більш значущий вплив систем, велику силу створення зла з добра, комплекс потужних чинників, що формують ситуацію. Велика кількість даних із соціальної психології підтримують твердження, що в конкретному контексті ситуативні чинники є сильнішими за риси особистості. Я посилаюсь на ці дані у кількох розділах. Проте більшість психологів не звертали увагу на глибші джерела впливів, притаманні політичним, економічним, релігійним, історичним і культурним матрицям, які формують ситуації, легітимізують або делегітимізують ці ситуації. Повне розуміння динаміки людської поведінки потребує розуміння ступенів і обмежень впливу сил особистості, сил ситуації та сил системи.

Щоби змінити або запобігти небажану поведінку окремих осіб або груп, необхідно розуміти які переваги, чесноти та ризики вони привносять у певну ситуацію. Потім слід повніше розпізнати комплекс ситуаційних сил, які діють у певному поведінковому контексті. Змінюючи ці сили, або навчившись, як їх уникати, можна отримати більший вплив на зменшення небажаних індивідуальних реакцій, ніж використовуючи виправні заходи спрямовані на зміну тільки людей в ситуації. Це означає прийняття соціальної моделі медицини замість класичної, що в ній лікують тільки хвороби та недуги індивидів. Однак, поки ми не станемо сприйнятливими до реальної влади Системи, яка часто лишається невидимою, і в повній мірі не зрозуміємо її набір правил, зміна поведінки буде тимчасовою, а зміна ситуації — ілюзорною. Упродовж усієї книги я повторюю мантру, що спроба зрозуміти ситуаційний і системний внесок у поведінку будь-якої людини не є пробаченням, не звільняє її від відповідальності за аморальні, незаконні або лихі учинки.

Розмірковуючи над причинами того, що більшу частину моєї професійної кар’єри я присвятив вивченню психології зла — насильства, деіндивідуалізації, агресії, вандалізму, катування, тероризму, слід також розглянути ситуативні сили, які мене сформували. Я виріс у злиднях Південного Бронксу[3], тож гетто сформувало багато з моїх пріоритетів і поглядів на життя. Щоби вижити у міському гетто, необхідно розвинути корисні стратегії вуличної кмітливості, а саме: вміти швидко зрозуміти, хто має силу, яку може використати або проти тебе, або допомогти тобі. Кого необхідно уникати, а до кого слід підлеститись. Потрібно вміти швидко розшифрувати найтонші ситуативні сигнали — коли слід ризикувати, а коли пасувати, брати обопільні зобов’язання і розуміти, що робити, щоб перетворитися з послідовника на лідера.

У ті часи, тобто до того, як у Бронкс прийшли героїн і кокаїн, життя у гетто було життям людей без майна, життям дітей, у яких, через брак іграшок і технологій, найціннішим ресурсом були інші діти до забави. Деякі з цих дітей стали жертвами чи насильниками, деякі діти були на півдорозі до дійсно поганих учинків. Іноді було очевидно, що саме їх до цього підштовхує. Взяти, наприклад, Донні, якого батько карав за будь- який нібито проступок, роздягаючи сина та змушуючи стояти навколішки на рисовому зерні у ванній. Цей «батько-кат» в інші хвилини бував просто чарівним, особливо в очах дівчат-сусідок у багатоповерхівці. Ще підлітком Донні, знищений цим досвідом, опинився у в>язниці. Інший хлопець випускав пару, живцем обдираючи шкіру з кішок. У процесі ініціації до банди всі ми повинні були красти, битися з іншою дитиною, робити зухвалі вчинки, залякувати дівчат і єврейських хлопців, що відвідували синагогу. Нічого з цього я не вважав за зло чи за поганий учинок. Це було просто виконування наказів групового лідера і конформізм стосовно групових норм банди.

Для нас, дітей, системну владу уособлювали великі погані двірники, які виштовхували нас із під’їздів, і безсердечні власники помешкань, які могли за несплату орендної плати викидати на вулицю цілі родини з речами. Я досі відчуваю їхній публічний сором. Але нашими найгіршими ворогами були поліцейські. Вони накидувались на нас, коли ми грали в стікбол[4] на вулицях (з держаком від мітли та гумовим м’ячем Spalding), без жодних причин конфісковували наші палиці і змушували припинити гру. Позаяк у межах кілометру від нашого дому не було жодних ігрових майданчиків, вулиці були усім, що ми мали, проте нашим рожевим гумовим м’ячем ми створювали малесеньку небезпеку для громадян. Я пригадую, одного разу ми сховали кийки від поліції. Коп вибрав мене і змушував видати схованку. Я відмовився, тоді він сказав, що мене заарештують, і штовхнув на патрульну машину так, що об двері розбилася моя голова. Після того випадку я ніколи не довіряв дорослим у формі доти, доки вони не доведуть протилежне.

Із таким вихованням, повною відсутністю батьківського нагляду — адже у ті часи діти і батьки ніколи не перетиналися на вулицях — є очевидним, звідки взялася моя зацікавленість людською природою, особливо темною її стороною. Тож Ефект Люцифера дозрівав у мені багато років, починаючи із пісочниці в гетто, потім під час формального вивчення психології, аж я почав ставити масштабні питання і відповідати на них за допомогою емпіричних даних.

Структура цієї книжки є дещо незвичною. Вона починається із вступного розділу, який окреслює тему перетворень людського характеру. Добрих людей і ангелів, які починають робити погані речі, навіть злі, диявольські речі. Це порушує засадниче питання: наскільки добре ми себе знаємо, наскільки впевнено можемо прогнозувати, як вчинимо у ситуаціях, з якими ніколи раніше не стикалися. Чи здатні ми, як улюблений ангел Бога, Люцифер, раптом впасти у спокусу і заподіяти іншим немислиме?

Частина розділів детально описують перебіг Стенфордського в’язничного експерименту як приклад дослідження трансформації окремих студентів, коли вони виконували приписані випадковим чином ролі в’язнів або охоронців у в’язничній симуляції, що стала аж надто реальною. Розділ за розділом, у кінематографічному форматі, представлено хронологію подій. Наратив ведеться від першої особи в теперішньому часі, а психологічну інтерпретацію зведено до мінімуму. Лише після завершення дослідження, яке було припинене достроково, ми розглядаємо, чого воно нас навчило, описуємо й аналізуємо отримані дані, та обговорюємо залучені психологічні процеси.

Один з головних висновків Стенфордського в’язничного експерименту свідчить, що повсюдна і невловна влада ситуативних змінних може опанувати волю індивіда. Про цей висновок поміркуємо більше в наступних розділах, де розглядаються різні дослідження цього феномену в соціальних науках. Ми побачимо, як ряд досліджуваних-добровольців, інших студентів чи пересічних громадян підкоряться та з готовністю виконуватимуть речі, яких не могли би й уявити, перебуваючи поза впливом конкретних ситуативних сил. Тут описано набір динамічних психологічних процесів, які можуть схилити хороших людей до злих вчинків. Серед них: деіндивідуалізація, підпорядкування авторитету, пасивність перед лицем небезпеки, самовиправдовування і раціоналізація. Дегуманізація є одним з центральних процесів перетворення звичайних, нормальних людей на байдужих або навіть на бездумних злочинців. Дегуманізація, як катаракта, затьмарює мислення, стимулює сприйняття інших як недолюдей, яких, отже, можна вважати ворогами, що заслуговують на муки, тортури і знищення.

Володіючи цим набором аналітичних інструментів, ми перейдемо до розгляду причин жахливих зловживань і тортур ув’язнених у в’язниці Абу-Ґрейб в Іраці, вчинених охоронцями — військовою поліцією США. Твердження, що ці аморальні вчинки були наслідком виключно садистських схильностей кількох баламутних солдат підважено дослідженням подібностей ситуативних сил і психологічних процесів до тих, що спостергіали під час Стенфордського в’язничного експерименту. Тут ми поглиблено досліджуватимемо місце, особу та ситуацію, щоби зробити висновки про причини та сили, які зумовили жорстоку поведінку, що її зображено на низці зроблених військовими «трофейних фотографій», що фіксують процес катування в’язнів.

Тоді настане час перейти вверх ланцюгом пояснень від особи до ситуації, та від ситуації до системи. Спираючись на півдесятка звітів розслідувань цих зловживань та інші докази з різноманітних юридичних і правозахисних джерел, я стану на прокурорську позицію, щоби поставити перед судовим процесом Систему. Скориставшись з обмеження нашої судової системи, яке вимагає, що підсудними можуть бути тільки окремі особи, а не ситуації чи системи, я висуну звинувачення проти квартету старших військових чинів, а потім доведу співучасть також і цивільного керівництва з адміністрації Буша. Читачі у ролі присяжних вирішать, чи цих доказів достатньо, щоб обвинувачених було визнано винними.

Ця радше похмура подорож у серце і розум пітьми переміниться в останньому розділі. Настане час для хороших новин про людську природу, про те, що ми як особистості можемо зробити, щоби кинути виклик ситуативній і системній владі. У всіх цитованих дослідженнях і в прикладах з реального життя завжди був хтось, хто опирався та не піддався спокусі. Від зла їх вберегла не якась внутрішня, притаманна тільки їм магічна доброта, а скоріше розуміння, хай лише інтуїтивне, психічних і соціальних тактик опору. Я окреслив набір таких стратегій і тактик, щоб допомогти будь-кому бути більш здатним протистояти небажаним соціальним впливам. Цей порадник базується на поєднанні власного досвіду та мудрості моїх колег — соціальних психологів, які є експертами у сфері впливу і переконування. (Розширена та доповнена версія порадника доступна на сторінці книжки www.lucifereffect.com.)

Коли більшість піддалася, і лише кілька осіб витримали, то останніх можна вважати героями опору потужним силам, що змушують до послуху, конформізму та поступливості. Тож ми починаємо думати про них як про особливих героїв, здатних на сміливі вчинки та самопожертву, на відміну від нас, простих смертних. Фактично, такі особи існують, але є винятком у рядах героїв, і лише декотрі йдуть на такі жертви. Вони є особливими, наприклад, ті, хто присвячує своє життя допомозі іншим. На відміну від них, більшість тих, кого ми вважаємо героями, є героями хвилі, які діють у відповідь на заклик служіння. Тож мандрівка «Ефекту Люцифера» закінчується позитивною нотою, звеличенням пересічних героїв, які живуть посеред нас. На противагу «банальності зла», яке свідчить, що звичайні люди можуть бути відповідальними за більшість мерзенних випадків жорстокості і приниження ближніх, я проголошую «банальність героїзму». «Банальність героїзму» розкриває стяг героя над кожною жінкою і над кожним чоловіком, які чують заклик служіння людству і відгукуються на нього, коли настає відповідний момент. Коли дзвін задзвонить, вони знатимуть, що він дзвонить за ними. Це, власне, і є заклик відстоювати найкраще у людській природі, те що здіймається понад тиск ситуації та системи, глибоке ствердження вищості людської гідності, її здатності протиставити себе злу.

ПОДЯКИ

Ця книжка не відбулася би без великої допомоги на кожному етапі впродовж довгого шляху від задуму до його реалізації у цій, остаточній, версії.

ЕМПІРИЧНІ ДОСЛІДЖЕННЯ

Усе розпочалося із планування, проведення й аналізу результатів експерименту, який ми здійснили в Стенфордському університеті в серпні 1971 року. Безпосередній поштовх для цього дослідження вийшов з проекту студентів щодо психології ув’язнення, на чолі з Дейвидом Джаффе, який пізніше став начальником у нашій Стенфордській в’язниці. Під час підготовки до проведення експерименту, щоб краще зрозуміти менталітет в’язнів і виправного персоналу, а також щоб дослідити критичні властивості психологічного досвіду будь-якого позбавлення волі, я проводив літню школу, яка розкривала цю тематику. Моїм співвикладачем був Карло Прескотт, який, відбувши кілька довготермінових покарань у в’язницях Каліфорнії, перед тим отримав умовно-дострокове звільнення. Карло став нашим безцінним консультантом і динамічним головою комісії з умовно-дострокового звільнення. Двох аспірантів, Курта Бенкса та Крейґа Гейні було залучено на кожному етапі здійснення цього незвичайного дослідницького проекту. Крейґ використав цей досвід як трамплін у надзвичайно успішну кар’єру на перехресті психології та права: став чільним захисником прав ув’язнених й автором багатьох статей і дописів, часто у співавторстві зі мною, на різноманітні теми, пов’язані з інституцією в’язниці. Я дякую кожному з них за їхній інтелектуальний внесок у дослідження та в його практичні наслідки. Крім того, я вдячний кожному зі студентів-добровольців, які зголосилися отримати досвід, що його декотрі з них все ще не можуть забути, десятиліття по тому. Як я пишу нижче, знову прошу у них вибачення за всі пережиті страждання під час і після цього дослідження.

ПОВТОРНЕ ДОСЛІДЖЕННЯ

Завдання перевести архівні відео в’язничного експерименту у формат DVD, щоби згодом можна було зробити стенограми, впало на плечі Сіна Бруйча і Скотта Томпсона, двох виняткових студентів Стенфорда. До того ж, щоби підкреслити важливі епізоди в матеріалі, Сін і Скотт допомогли зібрати широкий масив різноманітних супровідних матеріалів, що постали у перебігу дослідження.

Таня Зімбардо і Марісса Аллен допомагали зібрати й організувати великий об’єм матеріалів із медіа-записів, моїх нотаток і вибраних статей.

Команда студентів, а саме — Кєран Оконнор і Матт Естрада, кваліфіковано провели перевірку посилань. Матт також зробив зрозумілу стенограму аудіозапису співбесіди із Чіпом Фредеріком.

Цінним був зворотній зв’язок, який я отримав щодо різних розділів у першій і другій чернетці книжки від колег і студентів, серед них: Адам Брекенрідж, Стівен Бенке, Том Бласс, Роуз МаДермотт і Джон Уївер. Особливі подяки призначено для Ентоні Пратканіса й Синді Венґ за їхню допомогу із частиною останнього розділу, у якій йдеться про протистояння небажаним впливам, і Зено Франко, за його внесок у нове бачення психології героїзму.

Моє розуміння військової ситуації в Абу-Ґрейб і інших місцях бойових дій завдячую мудрості офіцера Мерсі Древрі та полковника Леррі Джеймса, також військового психолога. Даг Брейсволл постійно надавав мені корисну інформацію з мережі щодо ряду тем, якими я займався в двох розділах присвячених подіям в Абу-Ґрейб. Гарі Маєрс, юридичний консультант сержанта Фредеріка, не тільки протягом довгого часу брав участь в цій справі, не беручи винагороду, але й надав мені доступ до всіх матеріалів та інформації, на підставі чого я міг зрозуміти ту складну ситуацію. Адам Зімбардо запропонував проникливий аналіз сексуальної природи «трофейних фото», ніби наслідків «просто розваг та ігор» нічної зміни в блоці 1-А.

Розділяючи мої подяки, значну частину віддаю Бобу Джонсону (мій колега і співавтор нашого спільного ввідного в психологію підручника, «Психологія: основні концепції»). Боб прочитав увесь рукопис і запропонував безмежно цінні поради, як його покращити, так само як Саша Любомирські, який допомагав координувати інформації від Боба та Роз Зімбардо. Роз є почесним професором англійської літератури, вона прослідкувала, щоб кожне речення у було написане так, щоб передати послання книжки широкому грону читачів. Дякую кожному з них за те що виконали марудну працю з грацією і здоровим глуздом.

Також дякую Уїллові Мерфі, моєму редактору із видавництва Random House, за його рідкісне у наші дні, мистецтво і відважні спроби обмежити тематику до найголовнішого. Лін Андерсон чудово та проникливо виконала завдання технічного редактора, додаючи разом із Вінцентом ЛаСкала послідовності та ясності моєму повідомленню. Джон Брокман був агентом-ангелом-охоронцем книжки та її просування.

Наприкінці мушу згадати, що після писання по кільканадцять годин денно і нощно моє зболіле тіло поверталось до наступного раунду дякуючи моїм масажистам Джеррі Губеру із Healing Winds Massage із Сан- Франциско і Анн Оллінсвот із Gualala Sea Spa, коли я працював, сховавшись у ранчо над морем.

Кожному з цих помічників, родичам, друзям, колегам і студентам, які допомогли мені перетворити думки на слова, і на рукопис, і на цю книжку, мої найщиріші подяки,

Сіао,

Філ Зімбардо

M.C. Escher's "Circle Limit IV" © 2006 The M.C.Escher Company-Holland. All right reserved, www.mcescher.com

РОЗДІЛ 1

Психологія зла: ситуативні трансформації характеру

Сам розум є в собі; тому зробити Він може з пекла рай, а з раю — пекло.

(Джон Мільтон, «Втрачений рай»[5])

Гляньте на мить на цей чудовий малюнок. А тепер заплющіть очі й постарайтеся відтворити його у своїй пам’яті. Що бачить ваше внутрішнє око? Білих ангелів, що танцюють у темних небесах? Чи ви бачите багато чорних демонів, рогатих бісів, що населяють яскраво-білий простір пекла? У цій ілюзії М. Ешера однаково можливі дві перспективи. Воднораз дізнавшись, що добро й зло пов’язані, ви вже не зможете бачити одне без іншого. Надалі я не дам вам повернутися до зручного поділу на ваш бік (добрий і бездоганний) і їхній (злий і гріховний). «Чи спроможний я на зло?» — ось питання, яке я хочу, щоб ви переосмислювали знову і знову, поки ми разом мандруватимемо незнайомими територіями.

Малюнки Ешера засвідчують три психологічні істини. По-перше, світ однаково наповнений і добром, і злом — так було, є і завжди буде. По-друге, межа між добром і злом є проникною і нечіткою. І, по-третє, ангели можуть стати чортами, а чорти — хоча це, мабуть, і важче уявити — спроможні стати ангелами.

Можливо, ця картина нагадує вам про цілковиту трансформацію добра в зло, метаформозу Люцифера в Сатану. Люцифер, «світлоносець», був улюбленим ангелом Бога, поки не кинув виклик владі Господа і не був кинутий до пекла разом зі своїм військом упалих ангелів. «Краще владарювати в пеклі, ніж служити в раю!» — вихваляється Сатана, «ворог Божий», у «Втраченому раю» Мільтона. У пеклі Люцифер-Сатана стає брехуном, порожнім самозванцем, який виголошує гучні гасла, стрясає списами, трубить у труби і розмахує прапорами — приблизно так, як це нині роблять деякі національні лідери. На «чортячій раді» в пеклі, де присутні всі головні демони, Сатана остаточно усвідомлює, що не зможе повернутися на Небеса, перемігши Господа у відкритому бою[6]. Однак дорадник Сатани, Вельзевул, пропонує найгірше з можливих рішень: помститися Господові, розбестивши Його найбільше творіння — людство. Хоча Сатана успішно спокушає Адама і Єву порушити волю Бога й пізнати зло, Господь постановляє, що вони будуть врятовані у свій час. Утім поки що Сатані дозволено підкопуватися під цю постанову, заручившись допомогою чарів, щоб спокушати людей до зла. Відтоді слуги Сатани ставали жертвами ревних інквізиторів, які прагнули викоренити зло у світі, але їхні страхітливі методи породили нову форму зла, небачену світом раніше.

Гріх Люцифера полягає в тому, що мислителі в Середньовіччі називали «cupiditas»[7]. За Данте, гріхи, які кореняться в жадобі, — найважчі, «гріхи вовка», тобто духовний стан, коли чиясь внутрішня темна прірва така глибока, що жодні гроші та влада ніколи не зможуть заповнити її. Для тих, хто має смертельну недугу cupiditas, усе, що існує за межами їхньої особистості, цінне лише тоді, коли це можна якось використати або поглинути. У Дантовому Пеклі такі грішники перебувають у дев’ятому колі — там вони застигають у льодовому озері Коцит. Турбувавшись за життя лише про себе, тепер вони навічно ув’язнені у крижаному «Я». Змушуючи людей зосереджуватися лише на них самих, Сатана і його послідовники відвертають їхню увагу від гармонії любові, яка об’єднує всіх живих істот.

«Гріхи вовка» призводять до того, що людство відвертається від благодаті Господа, зробивши власне «Я» єдиним благом і водночас тюрмою. У дев’ятому колі Пекла грішники, одержимі духом ненаситного вовка, застигли у створеній ними ж тюрмі, де ув’язнений і охоронець злилися воєдино в реальності егоцентризму.

У своїй науковій праці про походження Сатани історик Елейн Пейджелс висуває провокативну тезу про психологічне значення Сатани як дзеркала людства:

Сатана нас зачаровує саме тим, яким чином він виявляє якості, які виходять за межі всього, що ми зазвичай вважаємо людським. Сатана пробуджує щось більше, ніж жадібність, заздрість, хтивість, гнів, які ми ототожнюємо з нашими найгіршими імпульсами; щось більше, ніж те, що називаємо звірством, що уподібнює людей до тварин («скотини»)... Він змушує нас вірити, що зло в його найгіршому прояві пов’язане з надприродним — із тим, у чому ми зі здриганням бачимо диявольську зворотну характеристику Бога як «цілковито іншого», про якого говорив Мартін Бубер[8].

Ми боїмося зла, але водночас і зачаровані ним. Ми створюємо міфи про замисли диявола і починаємо вірити в них так, що готові мобілізувати всі сили на боротьбу зі злом. Ми відкидаємо «Інше» як чуже і небезпечне, тому що воно невідоме, але при цьому сексуальна розбещеність і аморальність тих, хто не схожий на нас, розбурхує нашу уяву. Професор релігієзнавства Дейвид Франкфуртер закінчує свої пошуки «втілення Зла» роздумами про соціальний конструкт цього лихого Іншого:

Уявлення про «соціально Іншого» як про дикуна-людожера, демона, чаклуна, вампіра — чи про все це разом — склалося з усталеної символіки збочення. Плітки, які ми розповідаємо про людей, у підтексті свідчать про їхню дикість, розпущені звички і потворність. Безперечно, поєднання жаху й задоволення, з яким ми споглядаємо цю Іншість і яке стало однією з причин жорстокості колонізаторів, місіонерів та армій, що завойовували землі цих Інших, впливає на нас і на рівні індивідуальних фантазій[9].

ТРАНСФОРМАЦІЇ: ЯНГОЛИ, ДЕМОНИ І МИ, ПРОСТІ СМЕРТНІ

«Ефект Люцифера» — моя спроба зрозуміти, як працюють процеси трансформації, коли хороші або звичайні люди роблять погані вчинки. Ми матимемо справу з фундаментальним запитанням: «Що змушує людей чинити неправильно?» Але замість того, щоб вдаватися до традиційного релігійного дуалізму добро/зло чи протистояння цілющої природи і згубного виховання, ми дивитимемося на реальних людей, зайнятих щоденними турботами, поглинутих роботою, людей, які намагаються витримати часто суворі випробування мінливої людської природи. Ми спробуємо зрозуміти природу трансформації їхнього характеру у зіткненні з сильними ситуаційними чинниками.

Почнімо з визначення зла. Я пропоную дуже просте і зрозуміле визначення: зло — усвідомлена, навмисна поведінка, до якої вдаються з метою завдати шкоди, образити, принизити, дегуманізувати або знищити інших, ні в чому не винних людей; або ж використання особистої влади й авторитету для того, щоб заохотити людей або дозволити їм чинити на свою користь. Як коротко каже мій друг і наставник Ірвін Сарноф, це «розуміючи, як краще, вчинити гірше»[10].

Що є причиною людської поведінки? Що визначає наші думки й дії? Чому деякі люди можуть вести моральне, добропорядне життя, а деякі так легко піддаються моральному падінню і стають злочинцями? На чому ґрунтуються наші уявлення про людську природу — на припущенні про те, що внутрішні детермінанти ведуть нас угору, до вершин добра, або вниз, у безодню зла? Чи достатньо уваги ми приділяємо зовнішнім чинникам, які визначають наші думки, почуття і дії? Якою мірою людина є продуктом ситуації, моменту, стадного інстинкту? І чи є щось таке, здійснене кимось зі смертних, що ми з вами напевне ніколи й за жодних обставин не змогли би вчинити?

Більшість із нас ховається за егоцентричними упередженнями, що створюють ілюзію нашої особливості. Ці захисні психологічні механізми дають нам віру в те, що ми є кращими за пересічних людей під кожним оглядом. Занадто часто ми дивимося на зірки крізь товсту оболонку власної невразливості, тимчасом як потрібно зважати й на слизьку дорогу в нас під ногами. Такі егоцентричні переконання здебільшого можна знайти в культурах, які роблять акцент на особистій незалежності (як-от у країнах Європи і в США), і рідше вони трапляються в культурах, які зорієнтовані на колектив (наприклад, у країнах Азії, Африки, на Близькому Сході)[11].

У ході нашої мандрівки крізь добро і зло я попрошу вас подумати над такими запитаннями: Наскільки добре ви справді знаєте себе, свої сильні та слабкі сторони? На чому ґрунтуються ваші знання про себе — на аналізі своєї поведінки у звичайних ситуаціях чи в тих випадках, коли ви стикалися із чимось невідомим, де звичні стратегії були безсилими? І чи добре ви знаєте тих, з ким найчастіше спілкуєтеся, — членів сім’ї, друзів, колег і коханих? Одна з ідей цієї книги полягає в тому, що більшість із нас знають себе лише з обмеженого досвіду, отриманого зі звичних ситуацій, що охоплюють знайомі правила, закони, норми та обмежувальні чинники. Ми ходимо до школи, на роботу, на вечірки, ми сплачуємо рахунки і податки зо дня в день, із року в рік. Але що відбувається, коли ми потрапляємо в цілком нову, незнайому ситуацію, де наші звички не знадобляться? Наприклад, ви розпочинаєте нову роботу, йдете на перше побачення зі співбесідником із сайту знайомств, вступаєте в якусь організацію, опиняєтеся під арештом, записуєтеся в армію, вступаєте в секту або добровільно берете участь в експерименті. Коли правила гри змінюються, старі звички не приводять до очікуваного результату.

Протягом усієї нашої подорожі я б хотів, щоб ви постійно, стикаючись із різними формами зла, питали себе: «Я теж такий?». Ми розглядатимемо геноцид у Руанді, масове самогубство і вбивства вірян «Храму народів» у джунглях Гайани, різанину в Сонґмі у В’єтнамі, жахи нацистських концентраційних таборів, катування, вчинені військовою і цивільною поліцією по всьому світу, сексуальне насилля над парафіянами з боку католицьких священиків і витончені методи шахрайства керівників скандальних корпорацій Enron і WorldCom. Урешті-решт ми побачимо, як деякі нитки, спільні для цих злодіянь, тягнуться від них до недавно відкритих зловживань щодо цивільних мешканців Іраку, ув’язнених у тюрмі Абу-Ґрейб. Завдяки дослідженням у сфері соціальної психології (насамперед завдяки експериментові, який отримав назву «Стенфордський в’язничний експеримент») ми натрапимо на одну особливо важливу нитку, яка пов’язує всі ці звірства.

ЗЛО: НЕЗМІННЕ І ВСЕРЕДИНІ НАС ЧИ МІНЛИВЕ І ПОЗА НАМИ?

Ідея, відповідно до якої хороших і поганих людей розділяє нездоланна прірва, є джерелом комфорту принаймні з двох причин. Насамперед вона породжує есенціалістичну бінарну логіку, згідно з якою Зло — це окрема сутність. Зазвичай ми сприймаємо Зло як певну якість, яка притаманна з народження одним людям і не притаманна іншим узагалі. Погане насіння в контексті розгортання доль неодмінно дає погані плоди. Ми визначаємо зло, вказуючи на дійсно жорстоких тиранів нашої епохи — Гітлера, Сталіна, Пол Пота, Іді Аміна, Саддама Хусейна та інших політичних лідерів, які організовували масові вбивства. Ми мусимо визнати й менше, не таке страшне зло в наркоторговцях, ґвалтівниках, торговцях людьми на ринку сексуальних послуг, шахраях, тих, хто обкрадає людей похилого віку і залякує наших дітей.

Окрім цього, дихотомія добро/зло знімає відповідальність із «хороших людей». Вони можуть навіть дозволити собі не задумуватися над тим, що також можуть сприяти створенню або існуванню умов, які призводять до правопорушень, злочинів, вандалізму, приниження, залякувань, зґвалтувань, тортур, терору та насильства. «Так влаштований світ, і його не змінити. Принаймні мені це не до снаги».

Альтернативна точка зору розглядає зло в рамках інкременталізму («теорії малих змін») як щось, на що спроможні ми всі у відповідних обставинах. Люди будь-коли можуть проявити різні риси (скажімо, розумові здібності, гордість, чесність чи зло). Наша природа може змінюватися залежно від переважання у нас доброї або поганої сторони. Така точка зору припускає, що ми набуваємо тих чи інших якостей на основі досвіду, цілеспрямованого розвитку або зовнішнього втручання (наприклад, коли та чи інша здатність відкриває нам нові можливості). Кажучи коротко, ми вчимося бути хорошими чи поганими, незважаючи на генетичну спадковість, особистість чи сімейну історію[12].

АЛЬТЕРНАТИВНІ КОНЦЕПЦІЇ: ДИСПОЗИЦІЙНІ, СИТУАТИВНІ ТА СИСТЕМНІ

Пара «зло як окрема сутність» й «зло як процес змін» має дзеркальну пару диспозиційні і ситуативні причини поведінки. Як нам спромогтися зрозуміти незвичну поведінку, несподівані події чи беззмістовні аномалії? Традиційний підхід спонукає нас визначити вроджені якості особи, що зумовлюють ту чи іншу поведінку (як-от: генетична спадковість, риси характеру, вдача, свобідна воля тощо). Відповідно, коли стикаємося з жорстокою поведінкою, потрібно шукати садистські риси особистості. Якщо ж ми бачимо героїчний вчинок, слід шукати гени, які відповідають за схильність до альтруїзму.

У Сполучених Штатах по передмістях нещодавно прокотилася ціла хвиля шкільних перестрілок, у яких були вбиті та поранені учні і вчителі[13]. В Англії два десятирічні хлопчаки викрали з торговельного центру дворічного Джеймі Балджера, якого потім жорстоко холоднокровно вбили. У Палестині й Іраку молоді чоловіки й жінки стають терористами-смертниками. Багато жителів Європи під час Другої світової війни переховували євреїв від нацистів, хоча знали: якщо їх спіймають, на них та їхні сім’ї чекає розстріл. Люди в багатьох країнах світу ризикують власними свободою і життям, оприлюднюючи таємну інформацію про несправедливість і аморальність можновладців. Чому?

Традиційний погляд (у вихідців з тих культур, які надають велике значення індивідуалізмові) спонукає шукати мотиви патології чи героїзму всередині людини. Сучасна психіатрія, так само як клінічна психологія, психологія особистості та психодіагностика, орієнтована на диспозиції. Більшість наших суспільних інститутів, у тому числі юридичні, медичні й релігійні, спираються саме на таку концепцію. Вони вважають, що провину, хворобу і гріх потрібно шукати всередині винного, хворого чи грішника. Пошук причин починається з питання «Хто?». Хто несе відповідальність, хто призвідник? Кого вважати винним? Хто за це поплатиться?

Соціальні психологи (наприклад, я) зазвичай уникають поривів до пошуку внутрішніх схильностей, намагаючись зрозуміти причини незвичної поведінки. Щоб знайти причину, вони вважають за краще вдатися до питання «Що?». Що саме в умовах може бути причиною певних реакцій? Що за обставини можуть впливати на формування поведінки? Що вбачали в цій ситуації дійові особи у своєму становищі? Соціальні психологи запитують, якою мірою дії людини визначаються зовнішніми чинниками, ситуативними змінними і процесами, унікальними для певної ситуації.

Між диспозиційним і ситуаційним підходами така сама різниця, як між класичною моделлю медицини й соціальною медициною. Класична модель намагається знайти джерело слабкості, хвороби чи інвалідності всередині пацієнта. Натомість фахівці з соціальної медицини стверджують, що причини захворювання містяться у навколишньому середовищі, яке створює для недуги сприятливі умови. Іноді хвора особа є кінцевим продуктом патогенних навколишніх чинників, які, якщо їм не протидіяти, вплинуть на інших людей, незважаючи на всі спроби поліпшити здоров’я окремої особи. Наприклад, у диспозиційному підході дитині, в якої виникли проблеми з навчанням, можна призначити безліч медичних і поведінкових засобів, які допоможуть їх подолати. Але дуже часто — особливо серед незаможних — на мозок дитини негативно впливає свинець, що міститься в фарбах, якими покривають стіни дешевих винайнятих квартир. Це приклад ситуаційного підходу. Ці альтернативні перспективи є не просто абстрактними варіаціями аналізу — вони ведуть до створення цілком різних шляхів вирішення особистих і соціальних проблем.

Такий аналіз важливий для всіх нас, адже в повсякденному житті ми всі — «психологи-самоуки». Ми намагаємося з’ясувати, чому люди чинять так, як чинять, і що зробити, щоб вони поводилися краще. Але в західній індивідуалістичній культурі мало хто не заражений диспозиційною упередженістю. Такі люди завжди спочатку розглядають мотиви, риси, гени і особисті патології. Більшість із нас при спробі зрозуміти поведінку інших людей схильні переоцінювати важливість диспозиційних і недооцінювати роль ситуативних характеристик.

У наступних розділах я наведу значний обсяг доказів, які врівноважать диспозиційні погляди на світ і розширять поле зору, та продемонструю, як характер людей може змінюватися під впливом потужних зовнішніх сил. Люди і ситуації зазвичай перебувають у стані динамічної взаємодії. Мабуть, і ви вважаєте свою особистість незмінною в часі та просторі. Проте це, найімовірніше, не так. Працюючи на самоті, ми поводимось інакше, ніж у команді; ми неоднакові в романтичній і в навчальній атмосфері; в колі близьких друзів і в юрбі незнайомців; за кордоном і вдома.

«МОЛОТ ВІДЬОМ» ТА ІНКВІЗИТОРСЬКА «ПРОГРАМА УТИЛІЗАЦІЇ»

Одне з перших документальних джерел, де диспозиційний підхід широко використовується для розпізнавання зла і позбавлення світу від його згубного впливу, можна знайти в тексті, що став біблією інквізиції, — «Malleus Maleficarum», або «Молот відьом»[14]. Вона була обов’язковою до прочитання всіма суддями інквізиції. Книга розпочинається з головоломки: як може зло продовжувати існувати в світі, яким править предобрий і всемогутній Господь? Відповідь одна: Бог допускає це для того, щоб випробувати людську душу. Ті, хто піддалися спокусам, потрапляють у Пекло, а ті, хто встояли, йдуть до Раю. Щоправда, Бог обмежив безпосередній вплив диявола на людей через те, що той колись розбестив Адама і Єву. Тож диявол вирішив знайти посередників через угоди з відьмами, щоб так, непрямо впливаючи на людей, зводити їх зі шляху істинного.

Щоб обмежити поширення зла в католицьких країнах, було прийнято рішення: всіх відьом необхідно знайти та знищити. Для цього належало виявити відьом, змусити їх зізнатися в єресі, а потім знешкодити. Цей механізм (який у наш час могли б назвати «програмою утилізації») був простим і безпосереднім: шляхом доносів знайти відьом серед населення; з використанням допитів і різноманітних тортур випробувати їхню відьомську природу; вбити тих, хто не пройшов випробування. Я не пролив тут світло на все, що становило цю ретельно продуману систему масового терору, катувань і винищення тисяч і тисяч людей; однак саме це спрощене бачення складних праць на тему зла розпалило вогнища інквізиції. Створення з відьом упослідженої диспозиційної категорії забезпечувало готове вирішення соціальних проблем шляхом простого знешкодження стількох агентів Злого, скількох вдасться ідентифікувати, піддати тортурам, а потім зварити в олії чи спалити.

Зважаючи на те, що церквою та її світськими союзниками керували чоловіки, не дивно, що відьмами частіше оголошували жінок. Підозрювані зазвичай були маргіналами або чомусь вважалися загрозливими: вдови, бідні, потворні, каліки, а в деяких випадках їх мали за надто гордих і владних. Жахливий парадокс інквізиції полягає в тому, що гаряче і здебільшого щире бажання побороти зло призвело до небачених досі масштабів злодіянь. Церква і держава використовували знаряддя смерті й метод тортур, які стали кричущими спотвореннями всякого ідеалу людського вдосконалення. Витончену природу людського розуму, здатного створити величні пам’ятки мистецтва, науки чи філософії, було викривлено, щоб залучити її до актів «творчої жорстокості», які мали на меті зламати волю людини. Знаряддя інквізиції досі в арсеналі в’язниць усього світу, військових і цивільних виправних закладів, де тортури — звичне діло (що ми й побачимо пізніше, коли говоритимемо про в’язницю Абу-Ґрейб)[15].

СИСТЕМИ ЧИНЯТЬ ТИСК ЧЕРЕЗ ПОВСЮДНЕ ПАНУВАННЯ - ЗГОРИ ВНИЗ

Я зацікавився владою, притаманною системам, відколи усвідомив механізми, через які інститути втілюють свою ідеологію (скажімо, теорію про витоки зла) у реальні процеси й методи, як-от полювання на відьом. Іншими словами, мої уявлення про людську поведінку значно розширились, коли я глибше розібрався, як ситуативні умови створюються і формуються чинники вищого порядку — системами влади. Щоб зрозуміти складні моделі поведінки, необхідно врахувати впливи системи, а не лишень схильностей і ситуації.

Жорстоку, незаконну чи аморальну поведінку представників службових професій, як-от поліцейські, пенітенціарні працівники або військові, прийнято вважати чимось на кшталт «ложки дьогтю в діжці меду». Вважається, що такі промахи — рідкісні винятки з правил. Ті, хто їх вчинив, перебувають по один бік непроникного кордону добра і зла, а всі інші («добрі» працівники) — по інший. Але хто це визначає? Зазвичай захисники Системи, які хочуть ізолювати проблему, щоб відвести увагу і підозру від керівників, які винні у створенні неприпустимих умов праці або несуть відповідальність за відсутність контролю чи нагляду. Тож диспозиційні погляди на «ложку дьогтю» ігнорують саму «діжку меду» і потенційну можливість розтлінного впливу на всіх, хто в цій «діжці» перебуває. Системний же аналіз зосереджується на творцях «діжки» і на тих, від кого залежить її вигляд.

Саме правляча еліта, творці «діжки», залишаючись за лаштунками, часто визначають умови життя для всіх нас, кому потрібно існувати в створеному ними середовищі. Соціолог Чарлз Райт Міллс висвітлив ці чорні закамарки влади:

Правляча еліта складається з тих, чиє становище дає їм змогу переступити межі звичайних умов, у яких живуть пересічні люди. Їхнє становище допомагає приймати рішення, які можуть мати серйозні наслідки. Чи приймають вони такі рішення, чи ні — менш важливо, ніж сама значущість їхнього становища, їхня відмова діяти чи вирішувати сама собою є дією, яка часто має вагоміше значення, ніж зміст самих рішень. Адже вони стоять на чолі величезних ієрархій та організацій сучасного суспільства. Заправляють величезними корпораціями. Керують урядовим апаратом і утверджують його привілеї. Вони дають вказівки військовій верхівці. Займають стратегічні керівні позиції в соціальній структурі, на чому тепер зосереджені ефективні матеріальні засоби влади, а також багатство і знаменитість, якими насолоджуються представники еліти[16].

З тим як інтереси представників різних груп влади сходяться, вони можуть визначати реальність, у якій ми живемо, як і передбачив Джордж Орвелл у книжці «1984». Комплекс збройних сил, корпорацій і релігії — мегасистема, якій сьогодні підконтрольні основні ресурси країни і якість життя більшості американців.

Саме тоді, коли влада поєднана з постійним страхом, вона стає грізною.

Ерік Гоффер, «Бунтівний стан розуму»

ВЛАДА СТВОРИТИ «ВОРОГА»

Сильні світу цього зазвичай не коять чорні справи власноруч — так само, як очільники мафії доручають «мокру роботу» своїм «пішакам». Системи створюють ієрархії, де вплив і зв’язки спрямовані зверху вниз і дуже рідко знизу вгору. Якщо правляча еліта хоче знищити ворожу державу, вона звертається до експертів з пропаганди, які розробляють програму ненависті. Що ж може змусити громадян однієї країни настільки зненавидіти мешканців іншої країни, щоб вони почали їх принижувати, катувати чи навіть убивати? Для цього потрібен «пошук ворога» — психологічна конструкція, глибоко закорінена в умах пропагандою. Образ ворога — найсильніший мотив для військового, що заряджає свою рушницю набоями ненависті й страху. Образ страшного супостата, який загрожує особистому добробутові громадян і національній безпеці країни, змушує батьків відправляти синів на війну і дає змогу урядові розставляти пріоритети по-новому, перековуючи рала на мечі руйнації.

Усе це робиться за допомогою слів та образів. Як у старому трохи зміненому прислів’ї: «Кий і камінь ломить кості, а слово — дух». Усе починається зі створення стереотипних уявлень та з дегуманізованого образу Іншого як нікчемного або як усемогутнього демонічного абстрактного монстра, який несе тотальну загрозу нашим найдорожчим цінностям і переконанням. Пронизані всепоглинаючим страхом, коли ворожа загроза здається неминучою, розсудливі люди починають поводитися абсурдно, незалежні — підкоряються беззмістовним наказам, мирні громадяни поводяться як воїни. Красномовні й виразні образи ворога на плакатах, у телебаченні, на обкладинках журналів, у кіно та в інтернеті закарбовуються в глибинах лімбічної системи, у примітивних ділянках мозку, і цей процес супроводжується сильним відчуттям страху й ненависті.

Соціальний філософ Сем Кін блискуче описує, як пропаганда практично кожної нації, яка готується до війни, вдається до «пошуку ворога», і демонструє, як ці «образи ворога» перетворюють (змінюють) людську психіку[17]. Виправдання потребою знешкодити загрозу є насправді вторинними, штучними поясненнями. Вони призначені лише для офіційних документів, а не для критичної оцінки теперішніх і майбутніх жертв і збитків.

Найрадикальнішим випадком хворобливого пошуку ворога є, звісно, геноцид — сплановане знищення певним народом усіх тих, хто сприймається як супротивник. Ми знаємо, як пропагандистська машина Гітлера перетворила євреїв — сусідів, працівників чи навіть друзів — на нікчемних ворогів держави, що заслуговували «остаточного вирішення». Цей процес розпочинався з підручників початкової школи, де всіх євреїв було зображено мерзенними, не гідними бодай найменшого співчуття. Зараз я хотів би коротко розглянути недавній приклад геноциду, що супроводжувався зґвалтуваннями, як зброї проти людяності. А потім я покажу, як один аспект цього складного психологічного процесу — аспект дегуманізації — можна дослідити в умовах контрольованого експерименту, виокремлюючи важливі елементи для послідовного аналізу.

ЗЛОЧИНИ ПРОТИ ЛЮДСТВА: ГЕНОЦИД, ЗҐВАЛТУВАННЯ І ТЕРОР

Література вчить нас щонайменше три тисячі років, що немає ані людини, ані держави, нездатної творити зло. У Гомеровій розповіді про Троянську війну Агамемнон, командувач грецького війська, промовляє до своїх людей перед нападом на ворогів: «Хай ніхто з них [троянців] від рук наших гибелі злої не урятується! Хай навіть ті немовлята загинуть, що матері їх в утробі ще носять! Нехай в Іліоні без похорону безслідно усі пропадуть вони разом!»[18] Ці ниці слова промовив громадянин однієї з найбільш цивілізованих політичних націй того часу, батьківщини філософії, юриспруденції та класичної драми.

Ми живемо у «столітті масових убивств». Понад 50 мільйонів людей систематично винищено за урядовими указами, що їх із готовністю виконували військові та цивільні сили. Починаючи з 1915 року, турки Османської імперії вирізали півтора мільйона вірмен. У середині XX століття нацисти знищили не менше ніж шість мільйонів євреїв, три мільйони радянських військовополонених, два мільйони поляків і сотні тисяч представників «небажаних» народів. Радянський Союз Сталіна знищив 20 мільйонів своїх громадян; державна політика Мао Цзедуна призвела до ще більшої кількості смертей — близько 30 мільйонів китайців. У Камбоджі комуністичний режим червоних кхмерів знищив 1,7 мільйона жителів власної країни. Партію Саддама Хусейна «Баас» звинувачують в убивствах 100 тисяч курдів в Іраку. А 2006 року в суданській провінції Дарфур вибухнув геноцид, який було проігноровано усім світом[19].

Зауважмо, що майже ті самі слова, які вимовив Агамемнон три тисячоліття тому, прозвучали в наш час у далекій африканській країні Руанді, коли представники панівного етносу — гуту — розпочали знищення своїх сусідів, які належали до меншини тутсі. Одна жінка, жертва цього геноциду, згадує, як один із її мучителів сказав їй: «Ми збираємося вбити всіх тутсі — згодом діти гуту не знатимуть, як виглядали діти тутсі».

ЗҐВАЛТУВАННЯ В РУАНДІ

Миролюбний народ тутсі в Руанді в Центральній Африці відчув на собі, що смертельно ефективною зброєю масового знищення може виявитися простий ніж-мачете, якщо ним орудувати ефективно. Систематичне винищення тутсі розгорнулося по всій країні впродовж кількох весняних місяців 1994 року. Протягом декількох місяців геноцид охопив усю країну. Бригади смерті, озброєні мачете і цвяхованими довбнями, вбивали тисячі невинних чоловіків, жінок та дітей. У звіті Організації Об’єднаних Націй сказано, що приблизно за три місяці було вбито від 800 тисяч до 1 мільйона руандійців. Ця різанина стала найжорстокішою за всю історію Африки. Три чверті всього населення тутсі було стерто з лиця землі.

Гуту по команді різали колишніх друзів і найближчих сусідів. Один убивця-гуту в інтерв’ю десять років потому сказав: «Найгіршим епізодом у цій різанині було вбивство мого сусіда: ми часто випивали разом, його худоба паслася на моїй землі. Він був мені як родич». Мати-гуту описала, як вона позабивала дітей із сусідського дому, які дивилися на неї широко розплющеними від здивування очима, тому що вони підтримували добрі взаємини й усе життя дружили. Вбивця посвідчила, що хтось із уряду сказав, що тутсі були їхніми ворогами. Потім їй дали кийок, а її чоловікові мачете, щоб вони могли боротися з загрозою. Жінка виправдовувала свої дії тим, що зробила дітям «послугу» — якби вона їх не вбила, вони залишилися б немічними сиротами, адже з їхніми батьками було вже покінчено.

Донедавна систематичним зґвалтуванням руандійських жінок як тактиці терору і духовного пригнічення майже не приділяли уваги. За деякими даними, зґвалтування почалися з того, що лідер гуту, майор Сильвестр Кекумбібі, спочатку зґвалтував дочку свого колишнього друга-тутсі, а потім віддав її на поталу іншим чоловікам. Потім дівчина посвідчила, що він сказав: «Ми не витрачатимемо на тебе кулі; ми тебе зґвалтуємо, і це буде набагато гірше».

В історії були схожі випадки. Наприклад, зґвалтування китайських жінок японськими солдатами в Нанкіні (далі ми детальніше про це поговоримо). Але тоді деталі цього жахіття згубилися через брак швидкої реакції на подію і небажання китаянок згадувати пережите, розповідаючи це стороннім. Натомість про психологічні чинники, що спричинили зґвалтування руандійських жінок, відомо доволі багато[20].

Мешканці поселення Бутаре чинили опір навалі гуту, і тимчасовий уряд відправив туди спеціального представника, щоб придушити «бунт». Цією людиною стала Полін Ньїрамасууко, міністр із прав сім’ї та жінок, «улюблене дитя» цієї околиці — тут вона виросла. Полін виховувалася серед народу тутсі; у минулому вона була соціальним працівником і читала лекції про права жінок. Ньїрамасууко була останньою надією поселення. Але ця надія одразу ж розбилася дощенту. Полін замислила жахливу пастку: вона оголосила мешканцям, що на місцевому стадіоні Червоний Хрест забезпечить їм харчування та притулок, а насправді там на них чекали озброєні головорізи-гуту з парамілітарної організації «Інтерахамве», які повбивали майже всіх шукачів захисту. Їх розстрілювали з кулеметів, у безборонний натовп кидали гранати, а тих, хто залишився живим, по одному добивали мачете.

Полін віддала наказ: «Перш ніж покінчите з жінками, ви повинні їх зґвалтувати». Іншій групі душогубів вона наказала спалити живцем сімдесятьох полонених жінок та дітей і навіть дала для цього бензин зі свого авто. Цього разу вона знову переконувала чоловіків зґвалтувати жертви перед тим, як убити. Один хлопець сказав перекладачеві, що вони не могли нікого зґвалтувати, тому що «...вбивали весь день і втомилися. Ми просто розлили бензин у пляшки, облили ним жінок і підпалили».

Одну дівчину на ім’я Роуз зґвалтував син Полін, Шалом. Він заявив, що мати «дозволила» ґвалтувати жінок-тутсі. Цій дівчині єдиній дарували життя, щоб вона могла надати Богові «робочий звіт» про цей геноцид. А потім її змусили спостерігати за зґвалтуванням своєї матері та вбивством ще двадцятьох родичів.

У звіті ООН записано: протягом цього короткого періоду жаху було зґвалтовано щонайменше 200 000 жінок, багатьох з них потім убито. «Деяких ґвалтували списами, дулами рушниць, пляшками, суцвіттями банана. Статеві органи нівечили мачете, обливали їх кип’ятком і кислотою; жертвам відрізали груди» (с. 85). «Становище погіршувалося тим, що зґвалтування, скоювані переважно багатьма чоловіками по черзі, часто супроводжувались іншими фізичними тортурами і відбувалися публічно, щоб помножити терор і збезчещення» (с. 89). Жінки використовувались для зміцнення соціальної єдності серед убивць-гуту. Дух побратимства серед чоловіків часто є побічним наслідком групових зґвалтувань.

Звірства не знали меж. «На очах чоловіка 45-річну руандійку зґвалтував її 12-річний син — член “Інтерахамве” приставив тесак до його горла і змусив менших дітей розсунути матері ноги» (с. 116). У Руанді серед живих донині жертв, як відлуння розрухи, стрімко розповсюджується СНІД. Як пише Чарлз Строзьє, професор історії Коледжу кримінального права ім. Джона Джея в Нью-Йорку (с. 116): «Використовуючи страшну хворобу і моровицю як апокаліптичний жах, як біологічну зброю, ви знищуєте саму можливість продовження роду, насилаючи смерть на майбутні покоління».

Як нам хоча б спробувати зрозуміти сили, які перетворили Полін Ньїрамасууко на злочинця нового типу: жінку — ворога жінок? Поєднання історії й соціальної психології може створити основи розуміння, що ґрунтуються на розподілі влади і статусу. По-перше, Полін потрапила під вплив загального уявлення про те, що жінки-гуту мають нижчий статус порівняно з красивими та зарозумілими жінками-тутсі. Тутсі вищі, у них світліша шкіра і більш «європейські» риси обличчя. Вони більше подобаються чоловікам, ніж жінки-гуту.

Расові відмінності між тутсі й гуту були штучно створені бельгійськими і німецькими колонізаторами на початку XX століття. Їм було потрібно якось розрізняти два народи, які протягом багатьох століть вступали в змішані шлюби, мали спільні мову й релігію. Кожного руандійця змусили зробити паспорт, де вказувалася належність або до більшості (гуту), або до меншості (тутсі, яким надавалися шанси на кращу освіту та можливість займати вищі адміністративні посади). Це стало ще однією причиною затаєної помсти Полін. Правдою було й те, що вона була політиком-пристосуванцем, єдиною жінкою в уряді, і їй потрібно було продемонструвати керівництву лояльність, покірність і патріотичне завзяття. Тому вона й стала першою жінкою — організатором таких злочинів. Підбурити маси на вбивства і зґвалтування тутсі було легко, бо ворогів сприймали знеособлено і по-нелюдському називали «тарганами», яких необхідно «вивести». Ось живе документальне свідчення процесу «пошуку ворога», який спочатку замальовує обличчя Іншого кольорами ненависті, а потім знищує «натуру».

Хай як важко навіть уявити, щоб людина навмисно спонукала до таких жахливих злочинів, Ніколь Бержевен, адвокат Полін на судовому процесі щодо її участі в геноциді, нагадує нам: «Беручи участь у судових процесах щодо вбивства, усвідомлюєш, що всі ми вразливі. Ми не можемо собі уявити, що здатні на такий вчинок. Але поступово розумієш, що підозрюваним може стати кожен. Це могло статися зі мною, це могло статися з моєю донькою. Це могло статися з вами» (с. 130).

Елісон де Форж із правозахисної організації Human Rights Watch ще яскравіше підкреслює цю думку, що є однією з ключових тез нашої книги. Вона розслідувала багато подібних варварських злочинів і закликає нас побачити в них власне відображення:

Можливість такої поведінки криється в глибинах кожного з нас. Спрощене уявлення про геноцид дає нам змогу дистанціюватися від тих, хто його здійснює. Злочинці настільки жахливі, що ми не можемо навіть подумати, що ми здатні на щось подібне. Але якщо пригадати, під яким величезним тиском діяли ці люди, то мусимо переглянути уявлення про їхню людяність — і це викликає тривогу.

Ми маємо об’єктивно поглянути на ситуацію і спитати себе:

«А як би я вчинив на їхньому місці?». Часом відповідь невтішна (с. 132).

Французький журналіст Жан Хатцфельд взяв інтерв’ю в десятьох ополченців-гуту, які відбувають покарання за вбивство тисяч мирних тутсі[21]. Свідчення цих людей — здебільшого фермерів, ревних християн і навіть одного колишнього вчителя — жахають документальними, безжальними картинами немислимої жорстокості. Слова цих людей змушують нас знову і знову поглянути на неймовірний факт: людина може забути про власний образ і подобу заради безглуздої ідеології, виконуючи і перевиконуючи накази харизматичних лідерів, які закликають убивати всіх, кого вони оголосять «ворогами». Поміркуймо над кількома свідченнями, перед якими блідне навіть стрічка «З холодним серцем» Трумена Капоте:

Я так часто вбивав, що в цьому вже не було нічого особливого.

Я хочу, щоб ви зрозуміли: від першої жертви до останньої я не пошкодував про жодну з них.

Нам наказували, і ми робили роботу. Коли ми шикувалися, то відчували якесь піднесення. Ми збиралися в команди на футбольному полі й одностайно ішли на полювання.

Кожен, хто вагався з почуття жалю до тих людей, мусив міцно тримати язика за зубами, щоб не видати своїх сумнівів.

Інакше його могли звинуватити у зраді.

Ми вбили всіх, кого знайшли в чагарнику. Ми не вибирали, не чекали й не боялися. Ми різали знайомих, різали сусідів, різали всіх.

У нас були сусіди-тутсі — ми знали, що вони не скоїли нічого злого, але ми винуватили тутсі в усіх наших одвічних бідах. Ми більше не розрізняли їх одне від другого, не пізнавали в них тих, ким вони були, навіть наших приятелів.

Вони стали надзвичайною загрозою — більшою, ніж усе, що ми разом пережили, важливішою, ніж наша спільність і єдність думок. Так ми міркували, вбиваючи їх.

Ми не вважали тутсі за людей, коли ловили їх на болотах.

Я маю на увазі за людей, таких, як ми, з такими самими думками і почуттями. Полювання було жорстоке, мисливці також були жорстокі, жертви були жорстокі — жорстокість була сильніша за розум.

Особливо зворушливо свою реакцію на брутальні вбивства і зґвалтування висловлює одна з уцілілих жертв, Берта. Вона зачіпає тему, до якої ми ще повернемося.

Я й раніше знала, що людина може вбити іншу людину. Таке відбувається повсякчас. Тепер я знаю, що навіть людина, з якою ви ділилися їжею, з якою ви разом спали, — навіть вона може вас убити просто так. Найближчий сусід може перегризти вам горлянку: ось чого мене навчив геноцид, і мої очі більше не дивляться на світ так, як раніше.

У книжці «Ручкання з Дияволом»[22] генерал-лейтенант Ромео Даллер, командувач миротворчих сил ООН у Руанді, наводить яскраві описи того, що він бачив. Завдяки своїй героїчній винахідливості він зміг урятувати тисячі людей, але цей видатний командир почувається спустошеним, тому що не зміг добитися дієвої допомоги від ООН, щоб запобігти багатьом іншим злочинам. У результаті в нього розвинувся важкий посттравматичний стресовий розлад — психологічний наслідок різанини[23].

ЗҐВАЛТУВАННЯ В НАНКІНІ (КИТАЙ)

Картину зґвалтування так легко образно відтворити в уяві, й водночас ця картина так лякає, що вона стає символом інших, майже немислимих злочинів війни. Впродовж усього декількох кривавих місяців 1937 року японські військові забили до смерті від 260 000 до 350 000 мирних жителів Китаю. Загинуло більше людей, ніж під час нищівних атомних бомбардувань у Японії, і більше, ніж мирних мешканців у більшості європейських країн під час Другої світової війни.

Окрім хоча б приблизної кількості вбитих, нам важливо знати застосовані мучителями «творчі» методи, що змушували жертв бажати смерті. Письменниця Айріс Чен розслідувала ці жахливі події та виявила, що чоловіків-китайців використовували як опудала під час тренувань із обходження з багнетом і «змагань» зі стинання голів. Було зґвалтовано від 20 000 до 80 000 жінок. Солдати часто не обмежувались цим: вони розрізали жінкам животи, відрізали груди, прибивали своїх жертв цвяхами до стін живцем. Батьків змушували ґвалтувати своїх доньок і синів, а матерів та інших членів родини — спостерігати за цим[24].

Війна породжує жорстокість і виправдовує варварське ставлення до всіх, хто вважається ворогом, недолюдиною, демонізованим Іншим. Сумнозвісне насильство в Нанкіні відоме крайнощами, в які впадали військові, щоб принизити і знищити невинне цивільне «вороже населення». Якби ці події були поодиноким інцидентом, а не повторюваним фрагментом в історії нелюдського ставлення до цивільного населення, ми могли б вважати їх аномалією. Британські загони вбивали й ґвалтували мирних жителів під час війни за незалежність США. Наприкінці Другої світової війни та в 1945-1948 роках солдати Радянської армії зґвалтували близько 100 000 берлінських жінок. Недавно з оприлюднених Пентагоном таємних документів стало відомо, що, крім зґвалтування та вбивства понад 500 осіб у 1968 році під час різанини в Сонґмі, було ще 230 випадків злодіянь американських військових проти мирного населення В’єтнаму й Камбоджі[25].

ДЕГУМАНІЗАЦІЯ ТА ВІДКЛЮЧЕННЯ МОРАЛІ В ЛАБОРАТОРНИХ УМОВАХ

Допустимо, що майже всі люди майже завжди дотримуються моральних принципів. Та уявімо, що моральні принципи — щось на кшталт коробки передач, важіль якої іноді буває в нейтральному положенні. І коли це відбувається, мораль «відключається». Якщо при цьому «машина» опинилася на схилі, вона разом із водієм покотиться донизу. І тоді все залежить від обставин, а не від умінь і навиків водія. Гадаю, що ця проста аналогія чудово ілюструє одну з основних тем теорії відключення моралі, яку розробив мій стенфордський колега Альберт Бандура. У наступних розділах ми розглянемо теорію, яка пояснює, чому загалом хороші люди іноді мають підстави для поганих учинків. Я хочу звернутися до експериментального дослідження, яке провели А. Бандура і його асистенти[26]. Воно добре ілюструє, як легко моральні принципи можуть «відключитися» за допомогою методів, що дегуманізують потенційну жертву. Розгляньмо потужний експеримент, який демонструє всю силу методів дегуманізації, коли лишень одного слова достатньо для того, щоб викликати агресію стосовно жертви. Подивіться на перебіг цього експерименту.

Уявіть: ви — студент коледжу і добровільно зголосилися брати участь у дослідженні, присвяченому вирішенню проблем у групі. Ви входите до команди з трьох осіб, двоє інших — також студенти вашого коледжу. Ваше завдання — допомогти студентам з іншого коледжу поліпшити навики вирішення проблем у групі, караючи їх за помилки. Покарання — це удари струмом, силу якого від спроби до спроби можна збільшувати. Асистент записує ваші імена й імена учасників групи ваших «підопічних» і йде, щоб повідомити експериментатора, що можна починати дослідження. Усього буде десять спроб, і ви щоразу можете самостійно визначати силу електроудару, яку надасте студентові з другої групи, який сидить у сусідній кімнаті.

Раптом ви «випадково» чуєте, як асистент на внутрішній лінії зв’язку скаржиться експериментаторові, що студенти з підшефної групи — «якісь тварюки». Ця «випадковість» — частина сценарію, але ви цього не знаєте. Є ще дві групи підопічних, куди методом сліпої вибірки набрали інших студентів, таких, як і ви. Асистент називає студентів із цих двох груп «хорошими хлопцями» або взагалі нічого про них не говорить.

Чи впливають ці прості характеристики на вашу поведінку? Спочатку здається, що ні. На першій спробі на всі групи реагують однаково й завдають ударів низької сили — приблизно другого рівня. Проте незабаром виявляється, що коментарі асистента про незнайомих студентів таки мають значення. Якщо ви нічого не знаєте про своїх «підопічних», то постійно вибираєте середню силу струму, приблизно п’ятого рівня. Якщо ви вважаєте їх «хорошими хлопцями», то ставитеся до них гуманніше і вибираєте значно легші електроудари, приблизно третього рівня. А до тих, кого назвали «тварюками», ви не маєте жодного співчуття. І коли вони помиляються, ви вибираєте дедалі більші значення, істотно перевищуючи силу струму в інших групах. Ви впевнено підходите до восьмого рівня.

Уважно поміркуймо про психологічні процеси в вашій голові, запущені першими-ліпшими словами асистента. Ви випадково підслухали, як особа, якої ви не знаєте особисто, доповідає начальству, якого ви ніколи не бачили, що інші студенти — «тварюки». Ця єдина оцінка змінює ваше сприйняття цих людей. Вона стирає з вашої пам’яті образи колег-студентів, які не так уже й відрізняються від вас. І тим самим ця оцінка сильно впливає на вашу поведінку. Раціоналізовані версії, що їх після досліду вигадували студенти, аби пояснити, чому їм знадобилося так підвищити силу електроударів для студентів зі «звіринця», даючи їм «хороший урок», виявилися не менш дивовижними. Цей контрольований експеримент, який досліджує приховані психологічні процеси, що відбуваються в ситуаціях реального насильства, ми розглянемо докладніше в розділах 12 і 13, коли говоритимемо про те, як дослідники поведінки відкрили різні аспекти психології зла.

Наша здатність вільно «вмикати» й «вимикати» свої моральні принципи... пояснює, чому люди можуть проявляти варварську жорстокість в один момент і співчуття — в інший.

Альберт Бандура[27]

ЖАХЛИВІ ОБРАЗИ НАСИЛЬСТВА У В'ЯЗНИЦІ АБУ-ҐРЕЙБ

Головним поштовхом написати цю книжку було бажання краще зрозуміти, як і чому солдати американської військової поліції у в’язниці Абу-Ґрейб в Іраку здійснювали фізичне і психологічне насильство над в’язнями. У травні 2004 року фотографії цих знущань облетіли весь світ, і всі ми вперше в історії на власні очі побачили, як американці, чоловіки і жінки, застосовують жахливі тортури до мирних людей, яких вони начебто мали охороняти. Мучителі й жертви фігурують у великій кількості прикладів морального розкладу, задокументованого на цифрових носіях; фото робили самі ж військові під час своїх злочинних витівок.

Навіщо ж вони створили і зберігали цифрові докази своїх незаконних дій? Адже злочинці розуміли, що на них чекають великі неприємності, якщо фотографії хто-небудь побачить. Ці «трофейні фотографії» нагадують знімки мисливців минулого, які позували зі своїми мертвими тваринами. На фото ми бачимо усміхнених чоловіків і жінок у момент, коли вони знущаються з «нижчих істот». Вони б’ють в’язнів руками, кулаками й ногами; стрибають їм на ноги; ми бачимо, як роздягнених догола людей з мішками на головах силоміць вишикували в ряди або склали в піраміди; бачимо чоловіків з жіночою білизною на голові; бачимо, як чоловіків-в’язнів змушують мастурбувати й імітувати оральний секс, а усміхнені жінки-наглядачі знімають це все на фотоапарат чи відеокамеру; ми бачимо в’язнів, підвішених протягом тривалого часу на камерних балках; бачимо, як в’язнів тягають за собою навкарачки в собачих нашийниках; як на людей спускають бійцівських собак.

Хрестоматійним образом, який зрикошетив від темниці на вулиці Іраку, а звідти — в усі куточки земної кулі, став образ «людини-трикутника»: в’язень у трикутному каптурі стоїть на картонній коробці в напруженій позі з витягнутими руками, а до його пальців під’єднано електричні дроти. Йому сказали: якщо він втомиться і впаде, то отримає смертельний удар струмом і помре, як на електричному стільці. Неважливо, що дроти нікуди не ведуть, — важливо, що чоловік, зображений на фотографії, повірив у цю брехню. Можна лише здогадуватися, що він відчував. Були навіть огидніші фотографії, які американський уряд вирішив не показувати громадськості, тому що вони, безсумнівно, завдали б нищівного удару по репутації американських військ, по адміністрації президента Буша та остаточно підірвали б до них довіру. Я бачив сотні цих фотографій, і вони справді жахливі.

Мене глибоко засмутили ці страждання, ці вияви зверхності, ця байдужість до принижень, завданих безборонним в’язням. Був вражений тим, що одна з кривдниць, якій щойно виповнився двадцять один рік, назвала всі ці знущання «просто розвагами й іграми».

Я був вражений, але не здивований. Медіа та звичайні люди всього світу не могли зрозуміти, як ці семеро чоловіків та жінок, яких військове керівництво оголосило «баламутними солдатами» і «паршивими вівцями», могли творити таке жахіття. Натомість ось що мене здивувало: що ж за обставини склалися в тому тюремному блоці й яким чином вони розхитали баланс, змусивши хороших військових здійснювати такі погані вчинки? Безумовно, ситуаційний аналіз таких злочинів не виправдовує їх із моральної точки зору. Я радше хотів знайти сенс у цьому безумстві. Я хотів зрозуміти, як і чому характери цих молодих людей піддалися такій сильній трансформації за такий короткий проміжок часу. Що було в цій ситуації таке, що змусило їх творити всі ті немислимі речі?

ПАРАЛЕЛЬНІ СВІТИ: АБУ-ҐРЕЙБ І СТЕНФОРДСЬКА В'ЯЗНИЦЯ

Причина, чому я був вражений, проте не здивований образами того, що відбувалося в «крамничці жахіть» в Абу-Ґрейб, полягала в тому, що раніше я вже таке бачив. Тридцять років тому я став свідком не менш страхітливих сцен. Це було в ході проекту, яким я керував і який я сам же й створив: голі в’язні, закуті в ланцюги, з мішками на головах; охоронці, що наступають на спини в’язням, що відтискаються; охоронці, які змушують в’язнів проходити через сексуальне приниження; в’язні, що переживають неймовірний стрес. Деякі кадри, зняті під час мого експерименту, майже достоту повторювали фотографії, зроблені в тій далекій сумнозвісній іракській в’язниці Абу-Ґрейб.

Студенти коледжу, які грали ролі охоронців і в’язнів в експериментальній в’язниці, яку ми створили в Стенфордському університеті влітку 1971 року, ніби відбилися в образах реальних охоронців у реальній іракській в’язниці у 2003 році. І я не лише все бачив на власні очі — я ніс відповідальність за створення умов, у яких такі злодіяння могли розцвісти буйним цвітом. Як науковий керівник проекту я розробив експеримент, у рамках якого серед нормальних, здорових, інтелектуально розвинутих студентів коледжу випадково розподіляли ролі охоронців і в’язнів у цілком реалістичній експериментальній «в’язниці», де вони мали провести декілька тижнів. Ми з моїми асистентами Крейґом Гейні, Куртом Бенксом і Дейвидом Джаффе хотіли краще зрозуміти деякі мотиви, що керували психологією в тюремних умовах.

Як звичайні люди звикають до облаштування такого закладу? Як дисбаланс влади між охоронцями і в’язнями відбивається на їхній повсякденній взаємодії? Якщо помістити хороших людей у погане місце, що переможе — люди чи місце? Чи можна уникнути насильства, звичного для більшості різних тюрем, у в’язниці, де перебувають хороші хлопці з середнього класу? Ось деякі питання, на які ми хотіли знайти відповіді у перебігу експерименту, що починався як звичайний дослід тюремного життя.

ЗАГЛИБЛЮЮЧИСЬ У ТЕМНИЙ БІК ЛЮДСЬКОЇ ПРИРОДИ

Наша спільна мандрівка, як сказав би Мільтон, може привести нас у «зриму пітьму». Вона приведе нас туди, де процвітає зло — в усіх значеннях цього слова. Ми зустрінемо безліч людей, які дуже погано поводилися з іншими, часто керуючись високими цілями, благородною ідеологією та моральними зобов’язаннями. Попереджаю, на нашому шляху ми зустрінемо демонів, утім, можливо, розчаруємося, побачивши, які вони банальні й наскільки вони схожі на наших близьких сусідів. З вашого дозволу я стану вашим провідником на цьому шляху і запропоную вам стати на місце цих демонів, попрошу поглянути на світ їхніми очима. Це допоможе вам побачити інтроспективну картину зла, відчути і пережити його. Іноді ця картина буде по-справжньому потворною. Проте лише придивляючись і намагаючись зрозуміти причини зла, його можна буде змінити, спинити, трансформувати за допомогою мудрих рішень і новаторських соціальних акцій.

Тлом для експерименту послугував підвал Джордан-холу, де міститься факультет психології Стенфордського університету. Я опишу його обставу, щоб ви відчули, як воно — бути в’язнем, охоронцем або суперінтендантом в’язниці в той час і в тому особливому місці. Про це дослідження багато відомо з медіа, воно було описане в деяких наших публікаціях, але ми ніколи не розкривали його історію повністю. Я розказуватиму вам про події так, як вони відбувалися: від власного імені, у теперішньому часі, у хронологічній послідовності, відтворюючи основні моменти кожного дня і кожної ночі. Потім ми поговоримо про значення і висновки Стенфордського в’язничного експерименту — етичні, теоретичні та практичні. Ми розширимо базу психологічних студій зла, відкривши деякі експериментальні та польові психологічні дослідження, які ілюструють вплив ситуативних чинників на поведінку особи. Ми простежимо деякі аспекти досліджень конформізму, покори, деіндивідуації, дегуманізації, відключення моралі та зла бездіяльності.

«Люди не заручники долі, вони заручники лише власного розуму», — сказав президент Франклін Рузвельт. В’язниця — метафора обмеження свободи і в прямому, і в переносному сенсі. Стенфордський тюремний експеримент, спочатку задуманий як символічна в’язниця, перетворився на реаліті-шоу в умах «охоронців» і «в’язнів». Які ще в’язниці ми собі створюємо? Як вони обмежують нашу свободу? Невротичні розлади, низька самооцінка, сором’язливість, упередження, ганьба і забобонний страх перед терористами — це лише деякі з химер, що не дають нам бути вільними і щасливими. Вони спотворюють сприйняття навколишнього світу[28].

Зрозумівши це все, ми знову повернемося до подій у в’язниці Абу-Ґрейб. Проте ми підемо далі за газетні заголовки і телевізійні штампи. Ми спробуємо з’ясувати, що насправді означає бути тюремним охоронцем або в’язнем у тій огидній в’язниці, в обстановці всіх тих злодіянь. У наше дослідження знову прокладуть дорогу катування — у нових формах, набутих з часів інквізиції. Ми завітаємо на засідання військово-польового суду над одним з американських поліцейських і побачимо деякі негативні наслідки дій військових. При цьому ми пустимо в хід усе, що знаємо про три компоненти соціальної психології, зосередившись на тому, як поводяться люди в певних ситуаціях, які виникли й існують завдяки певним системним чинникам. Ми влаштуємо уявне судове засідання над усією системою командування в армії США, чиновниками ЦРУ та представниками найвищого керівництва країни — над усіма співучасниками в справі створення неефективної системи, яка породила катування і знущання у в’язниці Абу-Ґрейб.

У першій частині останнього розділу ми запропонуємо деякі принципи й рекомендації щодо того, як протидіяти небажаному соціальному впливові, як організувати опір спокусливим приманкам професіоналів з промивання мізків. Ми хочемо знати, як протистояти тактикам керування свідомістю, що позбавляють нас свободи вибору і змушують поступатися тиранії конформізму, підпорядкування і страху невпевненості в собі. Я невпинно наполягаю на важливості влади ситуації, але при цьому віддаю належне здатності людини діяти розумно й критично, на основі достовірної інформації, та свідомо скеровувати свою поведінку для досягнення певних цілей. Розуміючи природу дії соціального впливу й усвідомлюючи, що кожен із нас вразливий для його непомітної, проте потужної влади, ми зможемо стати розумними та свідомими споживачами, замість легко піддатися всім можливим авторитетам, груповій поведінці, гучним закликам і стратегіям підкоряння.

Я хочу завершити, змінивши зміст початкового запитання з мінуса на плюс. Я хочу, щоб ви подумали не про те, чи здатні скоїти зло, а про те, чи здатні стати героями. Мій прикінцевий аргумент познайомить вас із поняттям «банальності героїзму». Я вірю, що героєм може стати кожен — ми лише чекаємо слушного моменту, щоби прийняти рішення й діяти так, щоб допомогти іншим, незважаючи на ризик та особисті жертви. Але перш ніж ми дійдемо до цього щасливого кінця, нам доведеться пройти довгий шлях — тож andiamo!

Сказала влада світові: «Ти — мій».

Світ ув'язнив її на власнім троні.

Любов сказала: «Світе, я — твоя».

Світ став їй вільним домом.

Рабіндранат Таґор, «Залітні птахи»[29]

РОЗДІЛ 2

Несподівані недільні арешти

Навряд чи ця група молодих незнайомців усвідомлювала, що дзвони у церкві Пало-Альто били по них і що скоро їхнє життя абсолютно неочікувано зміниться.

Неділя, 14 серпня 1971 р., 9:55. Температура повітря приблизно 25°С, вологість, як завжди, низька, видимість — чудова; ясно-блакитне безхмарне небо над головою. В Пало-Альто (Каліфорнія) розпочинається новий погожий, наче на листівці, літній день. Інших тут ніби не існує, принаймні згідно з рекламними буклетами міста. Недосконалості та безладу в цьому західному раю не терплять, як і сміття на вулицях або бур’яну в саду сусіда. Приємно почуватися живим у такий день, у такому місці.

Це Едем, де американська мрія стає реальною, крайня точка фронтиру. Населення Пало-Альто становить приблизно 60 000 мешканців, а головна особливість полягає в тому, що приблизно за милю від Палм-Драйв, уздовж якої в напрямку до головного входу Стенфордського університету вишикувалися сотні пальм, живуть і навчаються 11 000 студентів. Стенфорд — щось на зразок міні-міста, яке простягається на понад 32 квадратні кілометри, з власними поліцейським і пожежним відділками та поштою. До Сан-Франциско лише година їзди на північ. Пало-Альто, на противагу Сан-Франциско, безпечніше, чистіше, тихіше та «біліше». Більшість темношкірих живуть по інший бік Сто Першої траси, у східній частині міста — Іст-Пало-Альто. Порівняно з занедбаними багатоповерхівками на винайм, до яких я звик, будинки на одну-дві сім’ї в Іст-Пало-Альто більше нагадують околиці міста, в яких мріяв би жити мій шкільний учитель, якби йому вдалося заощадити достатньо грошей, вечорами підпрацьовуючи таксистом.

Проте з недавнього часу навколо цього оазису почали назрівати проблеми. В Окленді з’явилася партія «Чорних Пантер», яка протистоїть расистським практикам «усіма належними способами», проголошуючи посилення самосвідомості чорношкірих через рух за самовизначення та рівні можливості для темношкірих. В’язниці стають рекрутинговими центрами нового покоління політичних в’язнів, натхнених Джорджем Джексоном, якого разом з іншими «братами з тюрми Соледад» судитимуть за звинуваченням у вбивстві тюремного вартового. Набирає обертів жіночий рух за рівні права, який намагається покласти край ставленню до жінки як до істоти другого сорту й відкрити для неї нові можливості. Непопулярна війна у В’єтнамі безкінечно тягнеться, а кількість загиблих стрімко зростає щодня. Намагаючись припинити антивоєнні маніфестації, адміністрація Ніксона-Кіссинджера вдається до дедалі жорсткіших методів проти антивоєнних активістів, що лише погіршує ситуацію. «Військово-промисловий комплекс» став ворогом нового покоління людей, яке відкрито кидає виклик його цінностям: агресії, комерції й експлуатації. Для тих, кому подобається жити в справжню епоху перемін, цей «дух часу» не має аналогів у новітній історії.

СПІЛЬНЕ ЗЛО, СПІЛЬНЕ ДОБРО

Я був заінтригований контрастом між атмосферою анонімності, у якій я жив у Нью-Йорку, і тим почуттям належності до громади та персональної ідентичності, яке я відчував у Пало-Альто. Тож вирішив провести простий польовий експеримент, щоб перевірити валідність цієї різниці. Мене цікавили антисоціальні ефекти, до яких схиляє анонімність, коли люди в оточенні, яке заохочує агресію, думають, що ніхто не може їх упізнати. Беручи як засновок ідею «Володаря мух», ніби маски вивільняють агресивні імпульси, я дослідним шляхом виявив, що «знеособленим» учасникам дослідження було простіше завдавати болю іншим порівняно з тими, хто почувався більш «упізнаваним»[30]. Тепер я хотів дізнатися, що порядні жителі Пало-Альто зроблять у відповідь на спокусу в ситуації, яка провокує вандалізм. Було розроблено польовий експеримент з використанням зйомки прихованою камерою. На вулицях Пало-Альто ми знімали покинуту машину — і, для порівняння, за майже п’ять тисяч кілометрів, у Бронксі, — таке ж авто. Ми припаркували ці цілком пристойні машини на вулицях через дорогу від кампусів Нью-Йоркського університету в Бронксі й Стенфордського університету в Пало-Альто з піднятими капотами та знятими номерними знаками — певними «сигналами до негайної дії», які спокущають громадян до прояву вандалізму. З невидимих спостережних точок моя дослідницька команда спостерігала й фотографувала дії перехожих у Бронксі та знімала їх на приховану відеокамеру в Пало-Альто[31].

Ми ще не налаштували обладнання, як у Бронксі з’явилися перші вандали. Батько швидко віддавав накази: мамі слід обчистити багажник, синові — зазирнути у бардачок, поки він знімає акумулятор.

Потім люди, які проходили або проїжджали повз, зупинялися й тягнули щось із нашої покинутої напризволяще машини, здираючи геть усе, що становило якусь вартість, а відтак почали розбирати на запчастини. За цим епізодом послідував парад вандалів, які методично обдирали і розтягали наше беззахисне нью-йоркське авто.

Журнал Time опублікував цю сумну розповідь про анонімність, що побутує в містах, під заголовком «Щоденник покинутого автомобіля»[32]. За декілька днів ми зареєстрували 23 випадки вандалізму, вчиненого щодо нещасного олдсмобіля в Бронксі. Вандали виявилися звичайними місцевими мешканцями. Всі вони були білі, гарно вдягнуті дорослі люди, які за інших обставин просять поліцію посилити охорону, перестати панькатися зі злочинцями та «цілком згідні» з твердженням анкети щодо необхідності укріплювати закон і порядок. Усупереч очікуванню, лише один з актів вандалізму було здійснено дітьми, які просто віддалися радощам руйнування. Ще більше здивувало те, що все це відбувалося серед білого дня, і нам навіть не знадобилась інфрачервона фотоплівка. Звичка до анонімності не потребує темряви.

Яка ж була доля покинутої машини в Пало-Альто, яка для злодіїв виглядала не менш привабливо? Протягом цілого тижня щодо неї не було вчинено жодного акту вандалізму! Люди, які проходили та проїжджали повз, дивилися на неї, але ніхто не торкався. Ну, не зовсім. Одного дощового дня турботливий джентльмен закрив капот. (Не дай Боже, щоб двигун намок!). Коли я повертав авто назад у Стенфордський кампус, троє сусідів зателефонувало до поліції, щоб повідомити про можливе викрадення покинутої машини[33]. Це моє робоче визначення «спільноти»: люди настільки небайдужі, що готові вжити заходів, поставши перед незвичайною або, можливо, кримінальною ситуацією на їхній території. Я вірю, що така просоціальна поведінка походить з припущення про взаємний альтруїзм і про те, що інші також зробили б те саме, щоб захистити їхню власність чи іншу людину.

Висновком із цього маленького експерименту є те, що ситуації, в яких ми почуваємось невідомими — коли інші нас не знають або не переймаються тим, що ми робимо, — часто сприяють антисоціальній, егоїстичній поведінці. Інше, більш раннє дослідження висвітлило, що маскування ідентичності спонукає дати волю агресивним діям супроти інших людей у ситуаціях, які дають дозвіл порушувати звичні табу щодо міжособистісного насильства. Польовий експеримент із покинутими авто розширив ці висновки й показав, що анонімність є передумовою порушення суспільного порядку.

Цікаво, що ця демонстрація стала єдиним емпіричним доказом, який підтвердив концепцію злочинності (яка називається «теорія розбитих вікон»), що ставить громадський безлад як ситуативний стимул до злочину поряд із наявністю злочинців[34]. Будь-яке становище, яке дає змогу людям залишатись анонімними, послаблює відчуття особистої та громадянської відповідальності за свої дії. Ми спостерігаємо таке в багатьох організаціях — у школах, офісах, армії, в’язницях. Прихильники «теорії розбитих вікон» стверджують, що якщо район привести до ладу — забрати з вулиць покинуті машини, стерти графіті та повставляти нові шибки, то таким чином можна зменшити кількість злочинів на міських вулицях. Є докази, що такі попереджувальні заходи виявилися досить дієвими у деяких містах, як-от у Нью-Йорку (проте не були такими ж ефективними в інших містах).

Дух спільноти розцвітає в тихих, упорядкованих місцях, як-от Пало-Альто. Тут люди турбуються про фізичну та соціальну якість їхнього життя, а також мають достатньо ресурсів, щоб покращити і те, й інше. Тут атмосфера просякнута справедливістю й довірою, що контрастують з агресивними проявами несправедливості та цинізму, які щоденно спостерігаються в інших місцях. Тут люди вірять, що їхнє поліцейське управління бореться зі злочинністю і стримує зло. Поліцейські добре освічені, натреновані, дружні та чесні. Поліція чітко дотримується «букви закону», тому, відповідно, діє справедливо — навіть якщо іноді люди забувають, що поліцейські можуть підпасти під скорочення, як і будь-хто інший, якщо в місцевому бюджеті не вистачить ресурсів. Іноді, однак, навіть найкращі з них дозволяють владі авторитету заступити гуманність. Таке нечасто трапляється в місцях, як Пало-Альто, але цікаво, що саме такий випадок пов’язаний з передісторією Стенфордського експерименту, що розпочався з «великого вибуху».

СТУДЕНТСЬКІ ПРОТЕСТИ В СТЕНФОРДСЬКОМУ ТА ІНШИХ УНІВЕРСИТЕТАХ

Єдиним недоліком у репутації чудових службовців і громадян Пало-Альто була втрата самоконтролю в ході сутички зі стенфордськими студентами-радикалами у 1970 році. Студенти виступили проти втручання Сполучених Штатів у конфлікт в Індокитаї. Коли вони почали громити будівлі студентського містечка, я допоміг організувати конструктивні антивоєнні заходи з участю тисячі інших студентів, щоб показати, що жорстокість і вандалізм лише притягують негативну увагу медіа, але не впливають на воєнні дії, водночас наша мирна тактика здатна змінити ситуацію[35]. На жаль, новий університетський ректор, Кеннет Пітцер, запанікував і викликав поліцію. Як і в будь-яких інших схожих ситуаціях по всій Америці, занадто багато копів утратили професійну стриманість і почали бити молодь, яку колись ніби мали обов’язок захищати. У той час відбувалися навіть жорстокіші зіткнення між поліцією й студентами в університеті Вісконсину (жовтень 1967 р.), Кентському державному університеті Огайо (травень 1970 р.) та в університеті Джексона в Міссісіпі (також травень 1970 р.). У студентів коледжу стріляли, їх калічили і вбивали працівники місцевої поліції та національної гвардії, які за інших часів уважались доблесними захисниками громадян (див. деталі в примітках)[36].

Із газети New York Times за 2 травня 1970 р. (стор. 1, 9):

Сплеск духу антивоєнної активності в кампусах — у першу чергу, проти подій у Камбоджі — вчора набув різних форм і призвів до таких інцидентів:

Губернатор Меріленду Марвін Мендель привів два підрозділи Національної Гвардії в бойову готовність. До цих дій спонукало зіткнення студентів університету Меріленду з поліцією в кампусі Коледж-Парк після мітингу і нападу на штаб Служби підготовки офіцерів резерву.

Близько 2300 студентів і викладачів Принстонського університету вирішили влаштувати страйк щонайменше до понеділка, на який заплановано масовий мітинг: це призведе до бойкоту всіх громадських заходів... студентський страйк у Стенфордському університеті переріс у масову бійку в кампусі — студенти кидали в поліцію каміння, та ж у відповідь застосувала сльозогінний газ, щоб розігнати демонстрацію.

У Стенфордському звіті було зафіксовано рівень насильства, якого раніше ніколи не було в цьому буколічному кампусі. Поліцію викликали в студентське містечко щонайменше тринадцять разів, проведено понад сорок арештів. Найсерйозніші демонстрації відбулися 29 і 30 квітня 1970 року, після того як стало відомо, що американці вторгайся в Камбоджу. Викликали поліцейських аж із Сан-Франциско, студенти кидалися каменями, і протягом тих двох ночей, які ректор Пітцер описав як «трагічні», в кампусі вперше використано сльозогінний газ. Постраждало приблизно 65 осіб, у тому числі й багато поліцейських.

Між спільнотою Стенфордського університету, з одного боку, і поліцією Пало-Альто та мешканцями міста, з іншого, виникла серйозна напруга. Це був дивний конфлікт. Я ніколи не бачив таких амбівалентних стосунків між студентами Єльського університету і мешканцями Ньюгейвена, коли раніше там навчався.

Новий шеф поліції, капітан Джеймс Цуркер, якого обрали керівником відділу в лютому 1971 р., намагався розсіяти ворожість, яка виникла внаслідок дій його попередника під час студентських страйків, і прихильно поставився до мого прохання співпрацювати в програмі «деполяризації» міської поліції й стенфордських студентів[37]. Молоді комунікабельні офіцери проводили студентам екскурсії новою блискучою будівлею поліцейського управління, а студенти натомість запрошували поліцейських пообідати в студентській їдальні та послухати лекції. Згодом я навіть приохотив зацікавлених новобранців-поліцейських брати участь у деяких наших дослідженнях. Це був ще один знак того, що розумні люди можуть знаходити розумні рішення навіть тоді, коли соціальні проблеми виглядають нерозв’язними. Проте саме так я наївно допоміг створити нове пристановище зла в Пало-Альто. Капітан Цуркер погодився, що було б цікаво дослідити, як люди соціалізуються в ролі поліцейських і які чинники допомагають новачкові перетворитися на «хорошого поліцейського». Чудова ідея, відповів я, але це потребуватиме великого гранту, якого у мене не було. Проте у мене був невеликий науковий грант, спрямований на дослідження тюремних охоронців. Це, щоправда, вузька функціональна роль, пов’язана з обмеженою територією. Як щодо створення моделі в’язниці, у якій новачки-поліцейські й студенти коледжу зможуть бути у ролях, відповідно, охоронців і в’язнів? Капітан вважав, що це добра ідея. Окрім усього, що можу дізнатись я, такий експеримент буде хорошим персональним тренувальним досвідом для деяких його людей. Тож Цуркер погодився призначити кількох його новобранців для отримання досвіду перебування у фіктивній в’язниці. Для мене було приємністю знати, що ця поступка згодом дасть мені змогу попросити його офіцерів «заарештувати» студентів, які незабаром мали стати нашими «в’язнями».

Незадовго до того, як ми були готові розпочати, капітан відмовився від своєї обіцянки залучити його людей як «в’язнів» і «охоронців», кажучи, що не зможе відпустити їх зі служби на наступні два тижні. Проте він надалі був прихильним і зголосився надати допомогу в моєму тюремному дослідженні в будь-який інший можливий спосіб.

Я припустив, що найкращий спосіб розпочати дослідження настільки реалістично і драматично, наскільки це можливо, полягав би в тому, щоб арешт наших «в’язнів» провели справжні поліцейські. Це займе лише кілька годин неробочого ранку в неділю і, безсумнівно, матиме велике значення для успіху дослідження: в «ув’язнених» раптом відбирають свободу — так, як це відбувається під час реальних арештів, — а не вони самі приходять у Стенфорд і відмовляються від своєї свободи як учасники дослідження. Капітан неохоче поступився й пообіцяв, що черговий сержант у неділю вранці виділить для цієї справи одну поліцейську машину.

КАТАСТРОФА: ПРОЕКТ МОЖЕ ЗІРВАТИСЯ З САМОГО ПОЧАТКУ

Моєю помилкою було те, що я не отримав письмового підтвердження цього розпорядження. На ділі виявилося, що це необхідно (замість письмового підтвердження може бути й аудіо- чи відеозапис відданого розпорядження). Коли в суботу я дізнався про це і зателефонував у відділок по підтвердження, капітан Цуркер уже виїхав з міста на вихідні. Поганий знак. Як я й очікував, у неділю черговий сержант не мав ніякого наміру вплутувати поліцейський департамент Пало-Альто в несподіваний масовий арешт групи студентів у зв’язку з надуманими кримінальними злочинами — і тим більше без письмового дозволу від свого начальника. Цей досвідчений поліцейський не збирався в жоден спосіб брати участь у якомусь дослідженні, проведеному кимось на кшталт мене, кого віце-президент Спірос Еґнью обізвав «розпещеним інтелектуальним снобом». Вочевидь офіцери його служби мали до роботи щось важливіше, аніж гратися в поліцейських і грабіжників заради якогось безглуздого експерименту. З його погляду, влаштовувати психологічні експерименти — означало пхатися в чужі справи й виявляти речі, яким краще лишатись у таємниці. Сержант, мабуть, подумав, що психологи можуть читати думки з очей, тож, відвівши погляд, сказав: «Вибачте, професоре. Я б вам допоміг, проте правила є правила. Я не можу скерувати своїх людей на інше завдання, не отримавши офіційного дозволу».

Перш ніж він устиг сказати «Повертайтеся в понеділок, коли начальство буде тут», до мене миттю дійшло, що добре сплановане дослідження може провалитися навіть не почавшись. Усі системи було запущено: нашу «в’язницю» було ретельно змодельовано й відпрацьовано в підвалі кафедри психології Стенфордського університету. Охоронці отримали свою форму і з нетерпінням чекали на перших «підопічних». Їжу на перший день уже було куплено, уніформу для в’язнів пошила дочка моєї секретарки. У камерах було встановлено обладнання для відео- та аудіозапису. Ми заручилися підтримкою студентської поліклініки, юридичного відділу, пожежної охорони і поліції кампусу. Взяли напрокат ліжка та постільну білизну. Ми доклали величезних зусиль для належної організації, адже нам упродовж двох тижнів потрібно було турбуватися про два десятки добровольців, частина з яких мала жити у нашій в’язниці вдень і вночі, а частина — працювати у восьмигодинні зміни. Я ніколи доти не проводив експерименту, який тривав би довше за одну годину на одну сесію. Стільки зусиль — і все могло зруйнуватися лише через одне «ні».

Уже навчений, що превентивний крок — краща частина наукової мудрості, а мати останній козир — найкраща перевага пронири з Бронкса, я передчував такий поворот подій ще відтоді, відколи дізнався, що капітан Цуркер зник зі сцени. Тож я переконав телережисера з телеканалу KRON із Сан-Франциско зняти захопливу подію — несподівані арешти студентів — для сюжету вечірньої програми новин. Я розраховував на те, що присутність медіа пом’якшить адміністративний спротив, а заманлива перспектива опинитися на телеекрані схилить поліцейських на мій бік.

«Дуже шкода, сержанте, що ми не зможемо сьогодні зробити те, що планували і на що розраховував капітан. У нас тут є телевізійний кінооператор з Четвертого каналу, і все готове, щоб знімати арешти для сьогоднішніх вечірніх новин. Це був би добрий піар для відділку... але, може, ваш шеф не буде дуже засмучений тим, що ви вирішили не дозволити нам зробити заплановане».

«Послухайте, я не казав, що я проти, я просто не певен, що будь-хто з моїх людей захоче це зробити. Я ж не можу знімати їх з чергування, розумієте?»

ТЕЛЕНОВИНИ - ОСЬ НАЙМЕННЯ МАРНОСЛАВСТВА!

«Чому б вам не доручити це двом присутнім тут офіцерам? Якщо вони не заперечують проти зйомки під час проведення звичайних арештів, то ми могли б іти за планом далі».

«Не проблема, сержанте, — сказав молодший офіцер Джо Спарако, пригладжуючи своє хвилясте чорне волосся і дивлячись на телевізійника та велику чорну камеру на його плечі. — Це ж недільний ранок, нічого не відбувається, а то було б щось цікаве».

«Ну добре, шеф знає, що робить. Я не хочу ставати нічому на заваді, якщо все вже готове. Але, чуєш, ти маєш відповідати на всі дзвінки і припинити експеримент, якщо раптом знадобишся мені».

Я втрутився в розмову: «Офіцери, чи не могли б ви чітко назвати свої імена для телеоператора, щоб він зміг вимовити їх правильно в ефірі сьогоднішніх новин?». Мені потрібно було заручитись їхньою підтримкою — хоч що б сталося на вулицях Пало-Альто до того, як усі наші «ув’язнені» будуть заарештовані й пройдуть формальну процедуру затримання в відділку.

«Це, здається, дуже важливий експеримент, якщо тут присутнє телебачення і все таке, еге ж, професоре?» — запитав офіцер Боб, поправляючи краватку й автоматично прокручуючи в пальцях руків’я пістолета. «Я припускаю, що так думають телевізійники, — сказав я, цілковито розуміючи безпідставність цієї заяви, — несподівані арешти, це ж щось таке для поліції і загалом... Це досить незвичний експеримент, який може мати деякі цікаві ефекти; ймовірно, це і є причина того, що начальник дав нам “зелене світло”. Тут є список імен і адреси кожного з дев’ятьох підозрюваних, які будуть заарештовані. Я з Крейґом Гейні, моїм аспірантом та асистентом, їхатиму позаду вашої патрульної машини. Їдьте повільно, щоб телеоператор зміг відзняти ваші рухи. Заарештовуйте по одному за раз за стандартною процедурою, зачитуйте їм правила Міранди й одягайте наручники так, як зробили б це з будь-яким небезпечним злочинцем. Перші п’ять підозрюваних звинувачуються в крадіжці — це стаття 459 Кримінального кодексу. Інші четверо підозрюються в пограбуванні зі зломом це стаття 211. Привезіть кожного у відділок для реєстрації й зробіть усе, що робите у таких випадках. Потім помістіть кожного в камеру попереднього ув’язнення і виберіть наступного підозрюваного зі списку. Із камери попереднього ув’язнення ми перевеземо “в’язнів” у нашу тюрму Єдиний виняток з правил, про який ми вас просимо, — зав’язати їм очі перед тим, як помістити у камеру. Ми хочемо, щоб вони нас не бачили і не знали, куди ми їх веземо. Їх відвезуть Крейґ, інший мій помічник — Курт Бенкс — і один з наших “охоронців”, Венді».

«Та ніби зрозуміло, професоре. Ми з Бобом впораємося. Без проблем».

ЗВІДСИ ПОЧИНАЄТЬСЯ ГОЛОВНА СЮЖЕТНА ЛІНІЯ[38]

Ми покидаємо кабінет сержанта, щоб зійти вниз і перевірити кімнату допитів, — Джо, Боб, Крейґ, кінооператор Білл і я. Все сяє новизною: цей блок головного місцевого офісного центру Пало-Альто було щойно побудовано. Він розташований досить близько, проте водночас і достатньо далеко від старої в’язниці, яка руйнується, але не від переповнення, а просто від старості. Я хотів, щоб офіцери й кінооператор залишалися втягнутими в процес від першого арешту до останнього, щоб якомога чіткіше дотриматися стандартної процедури арешту. Ще перед тим я пояснив телевізійникові мету експерименту, але зробив це коротко, бо був зайнятий переговорами з сержантом. Мені спало на думку те, що я маю викласти їм усім деякі з процедурних деталей дослідження, а також причини для проведення експерименту такого роду. Це допомогло б укріпити командний дух і показати їм, що я достатньо уважний і готовий відповісти на всі запитання.

«Ці хлопці знають, що їх заарештують? Ми мусимо їм сказати, що це все експеримент, чи як?»

«Джо, вони всі добровільно викликались вивчати тюремне життя. Вони прийшли за оголошенням, яке ми опублікували в газетах: запросили студентів коледжу заробити п’ятнадцять доларів на день за участь у двотижневому експерименті з психології ув’язнення і...»

«Ви хочете сказати, що ці хлопці отримуватимуть по п’ятнадцять баксів щодня ні за що — просто за сидіння у в’язниці протягом двох тижнів? Може, й ми з Джо взяли б участь. Виглядає на легкі гроші».

«Можливо. Може, це і легкі гроші, і якщо в дослідженні буде якийсь цікавий поворот, то ми його повторимо, використовуючи деяких офіцерів поліції в ролях ув’язнених і охоронців, як я й казав вашому шефові».

«Ну, ви можете на нас розраховувати».

«Як я вже сказав, дев’ять студентів, яких ви маєте заарештувати, є частиною великої групи, що складалася з сотні чоловіків, які зацікавилися нашим оголошенням у газетах Palo Alto Times та The Stanford Daily. Ми відсіяли явно ненормальних, тих, хто в минулому був заарештований з різних причин, і тих, у кого були проблеми зі здоров’ям або психікою. Після години психологічного оцінювання та глибинних інтерв’ю, які проводили мої асистенти — Крейґ Гейні та Курт Бенкс, — із тих, хто залишився, ми відібрали 24 особи, які стануть нашими об’єктами дослідження».

«15 доларів помножити на 24 і на 14 — це доведеться заплатити багато грошей. Це ж не з вашої кишені, так, док?»

«Сума становить 5040 доларів, але наше дослідження підтримується грантом уряду з Управління морських досліджень. Я отримав його для вивчення антисоціальної поведінки, тож мені не доведеться платити учасникам самому».

«І всі студенти хотіли бути охоронцями?»

«Та ні, взагалі-то ніхто не хотів бути охоронцем: вони всі віддавали перевагу ролі в’язня».

«Тю, чого? Мені здається, бути наглядачем веселіше і не такий геморой, як бути в’язнем. Ну, як на мене. Інша справа, отримувати п’ятнадцять баксів за те, що цілодобово прикидаєшся в’язнем, — це мало. Краще платити охоронцям, які працюють у звичайну зміну».

«Правильно, охоронці працюватимуть у восьмигодинну зміну, по три команди з трьох охоронців, які цілодобово пильнуватимуть дев’ятьох ув’язнених. Але причиною, чому студенти хочуть бути в’язнями, є те, що вони можуть колись таки опинитись у в’язниці, наприклад за ухилення від призову, порушення правил дорожнього руху чи за участь у страйках за громадянські права або в антивоєнних виступах. Більшість із них сказали, що ніколи не могли уявити себе у ролі тюремного наглядача, — вони не йшли в коледж, щоб у подальшому стати охоронцями. Втім, хоча вони беруть у цьому участь головним чином через оплату, деякі з них також хочуть дізнатися щось про те, як зарадити собі в нових тюремних реаліях».

«А як ви визначали, хто буде охоронцями? От точно, ви ж вибрали найздоровіших пацанів?»

«Ні, Джо, ми розподілили добровольців на дві групи завдяки випадковому вибору. Це було те саме, що підкинути монетку. Якщо випадав герб — доброволець буде наглядачем, якщо решка — в’язнем. Охоронці лише вчора дізналися, яка роль їм випала. Вони прийшли в нашу маленьку в’язницю в підвалі факультету психології Стенфордського університету, щоб допомогти нам із закінченням підготовки. Ми хотіли, щоб вони роздивилися на місці. Кожен вибрав собі уніформу в місцевому магазині військових товарів, і зараз вони чекають, коли все почнеться».

«Чи ви їх якось готували на охоронців?»

«Хотілося б мені мати на це час. Проте ми лише вчора провели для них короткий інструктаж. Вони не мали ніяких особливих навчань, як діяти. Головне для них — підтримувати закон і порядок, не виявляти жодного насильства щодо в’язнів і не дозволити їм утекти. Я також намагався пояснити їм особливості психології мислення ув’язнених, що переживають відчуття безсилля, яке ми хочемо створити у в’язниці. Тих, кого ви маєте заарештувати, ми попросили чекати вдома, в гуртожитку або в якомусь іншому домовленому місці, якщо вони живуть далеко, і ми їм сказали, що сконтактуємося з ними сьогодні вранці».

«Ну, ось вони і дочекаються, Джо, нє? Ми покажемо їм правду жизні».

«Мене трохи турбують деякі речі».

«Звісно, кажіть, Джо, і ти, Білле. Якщо є щось, що ви хотіли би дізнатися, щоб потім допомогти передати це режисерові вечірніх новин, то запитуйте».

«Я маю таке запитання, док: який сенс проходити через усі ці неприємності, створювати саморобну в’язницю у підвалі в Стенфорді, заарештовувати всіх цих студентів, витрачати стільки грошей, якщо ми й так маємо достатньо в’язниць і злочинців? Чому просто не спостерігати, як воно у державній в’язниці чи у Сен-Квентіні? Чи це б не показало вам те, що ви справді хочете дізнатися про охоронців і в’язнів у справжніх тюрмах?»

Джо поцілив просто в яблучко. Зненацька я опинився у звичній ролі професора, який прагне донести свою думку до зацікавлених слухачів.

«Мені цікаво досліджувати, що психологічно означає бути в’язнем чи наглядачем. Які зміни відбуваються з людиною в процесі зживання з цією новою роллю? Чи можна за короткий час — лише за два тижні — набути нової ідентичності, яка відрізняється від чийогось звичного “я”?

Соціологи і кримінологи вже досліджували реальне тюремне життя, однак їхня робота має декілька серйозних недоліків. Цим дослідникам ніколи не вдавалося простежити всі стадії тюремного життя. Їхні спостереження зазвичай обмежені рамками, їм заборонено прямий доступ до в’язнів і особливо — до охоронців. Оскільки у в’язницях перебуває лише два класи людей — персонал і ув’язнені, — всі дослідники просто сторонні, і ті, хто у в’язниці, ставляться до них із підозрою, а то й з недовірою. Науковці могли бачити лише те, що їм було дозволено побачити на екскурсіях. Їм рідко вдавалося зазирнути глибше за поверхневу картину тюремного життя. Ми б хотіли краще зрозуміти глибинні структури стосунків між охоронцями й в’язнями, відтворивши психологічне середовище в’язниці, а отже, мати змогу спостерігати, записувати і документувати весь процес просякнення звичайних людей психологією в’язнів або наглядачів».

«Так, у цьому щось є, що ви кажете, — втрутився Білл. — Але є велика різниця між вашою стенфордською моделлю і реальними в’язницями: тамтешні наглядачі та в’язні відрізняються від ваших. У справжніх в’язницях ми маємо справу з кримінальниками, з жорстокими людьми, які тільки й думають, як напасти на охоронця або утнути щось незаконне. Треба мати жорстких охоронців, які могли би їх тримати в рамках і скрутити шию за потреби. Ваші солодкі стенфордські хлопчики не злобні і не жорсткі, ані в’язні, ані наглядачі жодного разу».

«Можна я ще свої п’ять копійок вставлю, — каже Боб. — Звідки ви такі впевнені, що ці студентики, знаючи, що отримуватимуть по п’ятнадцять баксів щодня на халяву, просто не провтикають там два тижні, розважаючись і забавляючись за ваш рахунок, професоре?»

«По-перше, дозволю собі зауважити, що студентами Стенфордського університету є не всі наші піддослідні, а лише деякі з них. Інші ж походять зі всієї країни або навіть з Канади. Як ви знаєте, влітку в район Затоки приїжджає багато молодих людей, тож ми приймали в команду тих, хто щойно закінчив літню школу в Стенфорді або в Берклі. Але ви були праві, коли казали, що Стенфордська в’язниця не буде заповнена звичними тюремними типами. Ми намагалися вибирати молодих людей, які здавались абсолютно нормальними, здоровими, із середніми показниками за всіма психологічними тестами, що ми проводили. Разом із Крейґом — ось він — та іншим моїм аспірантом, Куртом Бенксом, ми ретельно відібрали наших досліджуваних з-поміж усіх, у кого ми брали інтерв’ю».

Крейґ, який терпляче чекав мого знаку, що він також може вставити слово, з готовністю додав: «У реальній в’язниці, коли ми спостерігаємо якусь подію — наприклад, коли хтось із в’язнів отримує удар ножем, або коли охоронець б’є ув’язненого, — ми не можемо визначити, якою мірою призвідниками цього є певна людина чи певна ситуація. Справді, існують в’язні, які є агресивними соціопатами, і наглядачі, які є справжніми садистами. Але чи все, що відбувається у в’язниці, залежить лише від певної особистості? Я в цьому сумніваюся. Ми мусимо взяти до уваги ситуацію».

Я посміхнувся на красномовний аргумент Крейґа. Я так само поділяв сумнів щодо диспозиційного підходу, проте моя впевненість повернулася, коли Крейґ усе так добре виклав поліцейським. Я продовжив, впадаючи в мій улюблений лекторський стиль: «Суть ось у чому: наше дослідження намагатиметься відділити те, що люди вносять у тюремну ситуацію, від того, що сама ця ситуація виявляє в людях, які в ній опинилися. Наші досліджувані, завдяки попередньому відборові, є вибіркою освічених молодих чоловіків середнього класу. Вони є однорідною групою студентів, схожих один на одного з багатьох оглядів. Їх за принципом випадковості розділили на дві групи — «охоронців» і «в’язнів», — які є взаємозамінними. В’язні не є більш жорстокими, ворожими чи бунтівними, ніж охоронці, а охоронці не є занадто авторитарними та одержимими владою. Зараз в’язні й охоронці практично однакові. Ніхто не хотів бути охоронцем; ніхто не вчиняв злочину, за який позбавляли волі й карали. Чи будуть ці люди такими ж схожими одне на одного через два тижні? Чи побачимо ми якісь перетворення в їхніх характерах? Ось що ми хочемо дізнатися».

Крейґ додав: «Інакше кажучи, ми робимо так, що хороші люди потрапляють у погані обставини, і побачимо, що або хто візьме гору — вони чи ситуація».

«Дякую, Крейґу, оце мені подобається, — розчулено сказав телеоператор Білл, — мій режисер захоче використати це у сьогоднішній вечірній програмі. У телеканалу сьогодні вранці не було вільних рук, тому мені доведеться самому і знімати, і вибирати ракурси для перебивки відеоряду. Професоре, час іде. Я готовий, ми можемо розпочинати?»

«Звісно, Білле. Проте, Джо, я так і не відповів на твоє перше запитання щодо експерименту».

«На яке?»

«Чи знають в’язні, що їхній арешт — частина експерименту. Відповідь: ні. Їм просто сказали бути готовими до участі в експерименті сьогодні вранці. Скоріш за все, вони зрозуміють, що арешт — початок дослідження, адже вони знають, що не скоювали злочинів, в яких їх звинуватять. Якщо вони спитають вас, чи це той експеримент, відповідайте розпливчасто, не кажіть ані “так”, ані “ні”. Просто продовжуйте виконувати свій обов’язок так, буцімто це справжній арешт. Ігноруйте всі їхні запитання чи протести».

Крейґ не втримався і додав: «У якомусь сенсі арешт, як і все інше, що їх чекає, має стати поєднанням реальності й ілюзії, ролі і їхньої справжньої особистості».

Трохи пафосно, подумав я, але загалом правильно сказано. Перш ніж увімкнути сирену на своїй білосніжній патрульній машині, Джо вдягає сонцезахисні дзеркальні окуляри на зразок тих, що носили охоронці в фільмі «Холоднокровний Люк». Через ці окуляри не видно очі. Ми з Крейґом усміхнулися, бо знали, що всі наші охоронці також носитимуть такі окуляри. Вони додадуть відчуття анонімності, а це є одним з елементів нашого плану щодо створення атмосфери втрати індивідуальності. Мистецтво, життя й експеримент почали зливатися воєдино.

«ТАМ ПОЛІЦЕЙСЬКИЙ СТУКАЄ У ДВЕРІ!»[39]

«Мамочко, матусю, там за дверима поліцейський, він хоче арештувати Ґаббі!» — злякано кричала наймолодша дівчинка в сім’ї Уїттлоу.

Місіс Декстер Уїттлоу не добре розчула слова, проте з крику Ніни зрозуміла, що трапилась якась біда і потрібна присутність батька.

«Будь ласка, попроси батька, хай розбереться!» — місіс Уїттлоу зайнята, на душі в неї неспокійно: вона щойно повернулася з церкви, і у неї погане передчуття щодо планованих там нововведень. Останнім часом вона думала і про Ґаббі, готуючись бачити свого білявого синьоокого красунчика лише двічі на рік. Вона молилася за нього, але в його від’їзді до коледжу є і позитивний момент: ця розлука явно охолодить занадто очевидну пристрасть Ґаббі до його шкільної подружки. Для чоловіка хороша кар'єра повинна бути важливіше поспішного одруження. Вона часто йому це повторює.

Єдиний недолік, який вона бачить в своїй чудовій дитині, полягає в тому, що він іноді занадто захоплюється, коли зустрічається з друзями. Наприклад, минулого місяця вони жартома розмалювали дах школи, а недавно перевернули і зірвали кілька дорожніх знаків. «Це просто нерозумно і по-дитячому, Ґаббі, це може погано скінчитися!»

«Ма-ам, тата немає вдома, він поїхав грати в гольф з містером Марсденом, а Ґаббі внизу, і його забирає поліцейський!»

«Ґаббі Уїттлоу, ви звинувачуєтеся за статтею 459 Кримінального кодексу, крадіжка зі зломом. Я відвезу вас в поліцейське управління, щоб зареєструвати ваше затримання. Перш ніж я вас обшукаю і одягну на вас наручники, я повинен повідомити вам про ваші права». Джо пам'ятає, що телекамера записує для нащадків цю класичну сцену арешту. Він тримається як справжній суперкопом, говорить прохолодно і без поспіху, цілком як детектив Джо Фрайді з серіалу «Облава».) Дозвольте мені дещо прояснити: ви маєте право зберігати мовчання і не зобов’язані відповідати на будь-які запитання. Все, що ви скажете, може бути використано проти вас у суді. Ви маєте право на консультацію з адвокатом перед тим, як відповідати на запитання, й адвокат може бути присутнім під час допиту. Якщо у вас немає коштів, щоб найняти адвоката, вам буде наданий громадський захисник, який буде представляти вас на всіх етапах слухань. Ви зрозуміли свої права? Добре. Керуючись цими правами, я забираю вас до Центрального Управління скласти протокол про затримання. А тепер спокійно пройдіть зі мною до патрульної машини».

Місіс Уїттлоу приголомшено спостерігала за тим, як обшукують її сина, одягають на нього наручники і як, пригнувши йому голову, наче звичайному злочинцеві, яких вона щодня бачить у теленовинах, садять у поліцейську машину. Зібравши все своє самовладання, жінка спокійно питає: «Що це все означає, офіцере?».

«Мем, у мене наказ заарештувати Ґаббі Уїттлоу, який звинувачується у...»

«Ясно, офіцере... я ж казала йому не чіпати ті дорожні знаки, не спілкуватися з тими хлопчиськами Дженнінґсами».

«Мам, ти не розумієш, це частина...»

«Офіцере, Ґаббі хороший хлопчик. Ми з його батьком з радістю оплатимо заміну всього, що вони зіпсували. Це ж був лише жарт, нічого серйозного вони не планували».

До цього часу на пристойній відстані вже зібралася невелика група сусідів, яких вабила цікава сцена загрози чиїйсь безпеці. Місіс Уїттлоу доклала особливих зусиль для того, щоб їх не помічати: вона не могла відволікатися від головного завдання — переконати працівника поліції краще ставитися до її сина. «Якби тільки Джордж був тут, він би точно знав, як цьому зарадити, — подумала вона. — Ось що трапляється, коли в неділю гольф ставлять на перше місце замість Бога».

«Гаразд, давайте рухатися, у нас напружений графік; ще є багато арештів, які потрібно зробити цього ранку», — сказав Джо, підводячи «підозрюваного» до патрульної машини.

«Матусю, тато знає про це все, він підписав угоду, все в порядку, не хвилюйся, це лише частина...»

Звуки сирени патрульної машини і її миготливі вогні привернули увагу ще більшої кількості сусідів, які почали втішати бідолашну місіс Уїттлоу, чий син здавався таким хорошим хлопчиком.

Ґаббі вперше ніяковів, бачачи страждання своєї матері, і почувався винним, сидячи сам-один на задньому сидінні поліцейської машини за захисною сіткою й з одягнутими наручниками.

«То ось як почуваються злочинці», — роздумував він, і його рожеві щоки почервоніли від збентеження, коли він помітив, як сусід, містер Палмер, тиче у нього пальцем і вигукує до своєї доньки: «Куди котиться цей світ? Тепер ще й хлопчак Уїттлоу скоїв злочин!»

У відділку процедура арешту проходила зі звичною ефективністю, з огляду на готовність підозрюваного співпрацювати. Офіцер Боб наглядав за Ґаббі, коли Джо обговорював з нами, як пройшов перший арешт.

Я думав, що це зайняло трохи забагато часу, зважаючи на те, що ми мали заарештувати ще вісьмох. Однак телеоператор хотів, щоб усе тривало якомога повільніше, аби він знайшов кращий ракурс для зйомки, тому що для хорошого сюжету необхідно кілька гарних епізодів арештів. Ми погодилися, що наступне затримання можна провести ще повільніше і дати йому можливість зняти всі епізоди, але потім, — незалежно від якості зйомки, — на першому місці буде експеримент, і арешти будуть пришвидшені. За півгодини ми заарештували лише Уїттлоу. З такими темпами ми витратимо на арешти цілий день.

Я розумів, що співробітництво поліції залежить від присутності преси, тому боявся, що після закінчення зйомки вони не захочуть продовжувати арештовувати наших «в’язнів». За цією частиною експерименту можна було тільки спостерігати, і я знав, що успіх її перебігу залежить не від мене. Тут багато що могло піти не так, і здебільшого я це передбачав і намагався цьому запобігти. Але завжди траплялись неочікувані події, які могли б зіпсувати навіть найкраще продумані плани. У світі (чи то у «полі», як кажуть соціологи) занадто багато непередбачуваних випадковостей. У цьому й плюс лабораторних досліджень: експериментатор відповідає за все. Досліджувані перебувають під впливом дослідника. Це як пересторога в посібнику з проведення допитів поліцейськими: «Ніколи не допитуйте підозрюваного або свідка у нього вдома, доставте його в поліцейський відділок: тут допит проводити легше за відсутності звичної обстановки і браку соціальної підтримки. Крім того, вам не доведеться турбуватись через незаплановані перешкоди».

Я обережно намагаюся натякнути поліцейському, щоб рухався швидше, але Білл знову і знову просить зняти ще один план у ще одному ракурсі. Джо зав’язав Ґаббі очі. Нарешті форму 01-6 Бюро карного розшуку та ідентифікації заповнено, всю необхідну інформацію записано, відбитки пальців знято, залишається лише сфотографувати затриманого. Ми хотіли це зробити на полароїд у нашій в’язниці — сфотографувати всіх ув’язнених уже в їхній уніформі, щоб заощадити час. Ґаббі пройшов через увесь процес реєстрації без жодних коментарів і емоцій. На першу і єдину спробу пожартувати Джо різко кинув йому: «Ти тут умний, да?». Тепер він сидить у маленькій камері попереднього затримання в поліцейському відділку з пов’язкою на очах, самотній, безпомічний, запитуючи себе, навіщо він вплутався в це все і чи взагалі це того варте. Його втішає тільки те, що якщо все стане занадто важко, то його батько і двоюрідний брат — державний адвокат — витягнуть його звідси, розірвавши контракт.

«ХРЮ-ХРЮ, СВИНІ ВЖЕ ТУТ»

Наступний сценарій арешту розігрався в маленькій квартирі Пало-Альто.

«Даґу, чорт, прокидайся, це поліція. Одну хвилинку, будь ласка, він уже йде. Ти б штани вдягнув, чи що».

«Поліція? Типу як поліція? Чого вони від нас хочуть? Так, Сюзі, не переживай, поводься спокійно, ми не зробили нічого, у них нема ніяких доказів. Дай мені поговорити з цими свинями. Я знаю свої права. Ці фашисти нам нічого не зроблять».

Боб помітив, що з цим хлопцем можуть бути проблеми, тому вирішив застосувати тактику дружнього переконання:

«Ви містер Даґ Карлсон?»

«Я, і що?»

«Мені шкода, але вас підозрюють у порушенні статті 459 Кримінального Кодексу — крадіжка зі зломом, — і я повинен забрати вас до відділку для реєстрації затримання. Ви маєте право зберігати мовчання, ви маєте...»

«Проїхали, я знаю свої права, я ж не просто так коледж закінчив. Де ордер на мій арешт?»

Поки Боб думав, як тактовно вирішити цю проблему, Даґ почув бомкання дзвонів сусідньої церкви. «Неділя!» Він і забув, що сьогодні неділя!

Він сказав собі: «Ага, в’язень? Значить, гра почалась? Ну ок: я вступав до коледжу не для того, щоб стати свинею-ментом, але якогось дня мене могли заарештувати по-справжньому — наприклад, минулого року, коли я брав участь у страйку в Келі. Я інтерв’юеру сказав — Гейні, здається, його звали, — я роблю це не заради грошей чи досвіду, бо вся ця затія здається мені дурацькою, і я не думаю, що з цього щось вийде. Але я хочу зрозуміти, що робити, коли на мене тиснутимуть як на політичного в’язня».

«Я сміюся, коли згадую те їхнє дурне запитання: “Оцініть імовірність того, що ви зможете продовжувати участь у в’язничному експерименті протягом двох тижнів, за шкалою від 0 до 100”. Я кажу — сто відсотків, це як раз плюнути. Це ж не справжня в’язниця, а лише імітація. Якщо мені не сподобається, я просто вийду з гри і піду. Цікаво, як вони сприйняли мою відповідь на питання: “Чим би ви хотіли займатися через десять років?” Ідеальне заняття, яким я хочу зайнятись і яке, я сподіваюся, допоможе змінити світ у майбутньому, — це революція».

«Хто я? чим я унікальний? Як вони сприйняли мою просту і пряму відповідь: “Для релігійних я — атеїст. Для «нормальних» — фанатик. За політичними переконаннями я — соціаліст. З погляду психічного здоров’я — здоровий. З екзистенційно-соціальної точки зору я розколотий на частини, дегуманізований, відчужений — і не надто цим переймаюся”».

Сидячи з зухвалим виразом обличчя на задньому сидінні патрульної машини, Даґ розмірковував про утиски бідних, необхідність відібрати владу в капіталістів і військових, які захопили все в цій країні. «Бути в’язнем добре, — думав він. — Усі захопливі революційні ідеї походять із тюремного досвіду». Він відчував спорідненість із одним з «братів тюрми Соледад» — Джорджем Джексоном, чиї листи йому так подобалися. Даґ знав, що в солідарності всіх пригноблених ховається сила, яка здатна довести революцію до успіху. Можливо, цей маленький експеримент стане першим кроком у тренуванні його розуму й тіла для можливої боротьби проти фашистів, які правлять Америкою.

Офіцер, який реєстрував дані Даґа, геть-чисто ігнорував його зухвалі коментарі. Зріст, вага та відбитки пальців були успішно зафіксовані. Він був весь поглинутий роботою. Джо легко водив кожним пальцем, отримуючи чіткий відбиток навіть тоді, коли Даґ намагався утримувати руку нерухомо. Даґ був трохи здивований, наскільки сильним був поліцай, — а може, він сам просто трохи ослаб від голоду, бо ж сьогодні ще не снідав. Ця похмура процедура викликала у хлопця трохи параноїдальну думку: «А раптом ці стенфордські пацюки дійсно передали мене справжнім поліцейським? Який я дурний, що так багато їм про себе розпатякав. Тепер вони використають інформацію проти мене».

«Гей, мусор! — гукнув Даґ своїм високим голосом. — Скажи мені ще раз, у чому мене звинувачують?»

«У крадіжці зі зломом. Це ваш перший арешт, і через якихось кілька років ви зможете отримати умовно-дострокове звільнення».

«Я ГОТОВИЙ ДО АРЕШТУ, СЕР»

Наступний арешт відбувається у завчасно обраному місці біля під’їзду мого секретаря Розенн. Нам потрібно заарештувати Тома Томпсона. Том має тілобудову молодого бичка (на зріст трохи вищий за 170 см, 77 кілограмів суцільних рельєфних м’язів, підстрижений під «їжачок»). Якщо існують справжні прагматики, то цей вісімнадцятирічний солдат — один з них. Коли ми запитали його на інтерв’ю: «Чим ви хочете займатися через десять років?» — його відповідь була несподівана: «Де і чим — несуттєво, проте це буде пов’язане з організацією та підвищенням ефективності в неорганізованих і неефективних сферах державного управління».

Плани щодо шлюбу: «Я планую одружуватись лише тоді, коли матиму фінансову стабільність».

«Чи проходили терапію, вживали транквілізатори, чи мали кримінальний досвід?»

«Я ніколи не вчиняв жодного злочинного акту. Я досі пам’ятаю, як у п’ять чи шість років я з батьком пішов до магазину і він поцупив там з полиці цукерку. Мені було соромно за його вчинок».

Аби заощадити гроші на оренду, Том Томпсон спав на задньому сидінні своєї машини, умови в якій були незручними і не підходили для навчання. Недавно йому довелося «прибити павука, який двічі мене вкусив, один раз в око, другий раз — в губу». Проте він щойно закінчив повний курс літньої школи для покращення своєї кредитоспроможності. Він також працював 45 годин на тиждень у різних місцях, харчувався залишками їжі в студентській їдальні — економив гроші на навчання в наступному семестрі. Завдяки завзятості й ощадливості Том планував закінчити коледж на шість місяців швидше. Весь свій вільний час він займався спортом, і цим, очевидно, можна було пояснити повну відсутність у нього приватного життя — побачень з дівчатами чи зустрічей з друзями.

Отримувати гроші за участь у дослідженні тюремного життя — це для Тома було ідеально, оскільки його навчання й літня робота вже закінчились і йому був потрібен підробіток. Триразове харчування, справжнє ліжко і, можливо, гарячий душ були наче виграшем у лотерею. Тож сприймати майбутні два тижні як оплачувану відпустку він мав більше підстав, ніж будь-хто.

Йому не довелося довго робити присідання біля під’їзду будинку № 560 на Кінґслі-стріт, де він очікував початку своєї участі в нашому експерименті: невдовзі патрульна машина затрималася біля його шевроле 1965-го року випуску. За нею на якійсь відстані їхав фіат Гейні з нашим безстрашним оператором, який мав відзняти останній арешт. Після цього він хотів познімати у поліційному відділку, а потім — у нашій в’язниці. Білл хотів повернутися на телеканал із найгарячішими кадрами для нудної програми недільних вечірніх новин.

«Я Том Томпсон, сер. Я готовий до арешту і не чинитиму ніякого опору».

Бобові це видалося підозрілим: цей хлопець міг бути якимсь божевільним, який хотів застосувати на практиці свої знання з карате. Наручники одягнули одразу ж — навіть раніше, ніж було зачитано правила Міранди. Обшук на предмет захованої зброї проводився ретельніше, ніж це було з іншими арештантами, тому що Боб не довіряє тим, хто не чинить опору. Занадто зухвало і самовпевнено цей хлопець поводився в ситуації арешту; зазвичай за такою поведінкою щось криється, якась пастка: може, у цього пацана десь схований пістолет чи його адвокат уже складає звинувачення в неправомірному арешті, а може, ще якась несподіванка. «Я не психолог, — сказав мені потім Джо, — але з тим хлопцем Томпсоном щось не так: він схожий на військового, на сержанта ворожої армії».

На щастя, в ту неділю в Пало-Альто не було зафіксовано ніяких порушень, жодна кішка не застрягла на дереві, і Боб із Джо спокійно встигли завершити всі арешти за правилами. До полудня всіх наших ув’язнених було оформлено й доставлено до нашої в’язниці в руки нетерплячих новоспечених охоронців. Цим молодим людям доведеться покинути сонячний рай Пало-Альто і спуститися невеличкими бетонними східцями в підвал будівлі факультету психології (Джордан-хол на Серра-стріт). Для декого це будуть сходи в пекло.

РОЗДІЛ 3

Неділя.

Хай розпочнеться ритуал приниження

Кожного з ув’язнених із зав’язаними очима доправили фронтальними центральними сходами Джордан-холу вниз, в нашу невеличку в’язницю. Охоронці наказують їм роздягнутися, витягнути до стіни руки та широко розставити ноги. В’язні без одежі стоять у цій незручній позиції впродовж певного часу. Охоронці їх ігнорують, оскільки завершують упорядкування — спаковують для зберігання особисті речі ув’язнених, облаштовують свої приміщення і збирають ліжка у трьох камерах. Перш ніж видати кожному ув’язненому уніформу, його обсипають порошком, нібито дезінсекційним засобом, щоб позбутися вошей, яких ті могли занести у нашу в’язницю. Без жодних заохочень з нашого боку деякі охоронці починають насміхатися з геніталій ув’язнених, вказуючи на малий розмір пеніса або сміючись з того, що їхні яєчка звисають нерівно. Такі собі чоловічі жарти!

Далі кожному ув’язненому (все ще із зав’язаними очима) видають його уніформу — нічого особливого — проста сорочка, схожа на рудувато-коричневу муслінову сукню, з номерами для ідентифікації на грудях і на спині. Номери пришили з наборів, які ми купили в крамниці товарів для бойскаутів. На голову ув’язнені вдягають жіночі нейлонові панчохи, щоб сховати волосся (часто довге). Це замість гоління голови, яке є частиною ритуалу для новачків в армії й деяких тюрмах. Крім того, покриття голови — метод стирання однієї з ознак індивідуальності. Він сприяє більшому знеособленню в межах тюремної касти. Далі кожен ув’язнений взуває пару гумових черевиків і до однієї зі щиколоток йому прикріплюють замкнений ланцюг — постійне нагадування про позбавлення волі. Навіть коли він спатиме, то згадуватиме про свій статус — ланцюг ударятиме по нозі, коли в’язень крутитиметься вві сні. Ув’язненим заборонено носити спідню білизну. Тож, коли вони нахиляються, видно сідниці.

Коли в’язні повністю перевдягнулися, охоронці знімають пов’язки з їхніх очей, щоб ті могли оцінити свій новий вигляд, подивившись у приставлене до стіни дзеркало на повний зріст. Особу кожного ув’язненого документують з полароїдним фото в офіційній реєстраційній формі, де ім’я замінюють ідентифікаційним номером. Приниження в’язнів розпочалися — щось схоже спостерігається в багатьох установах: від військових тренувальних таборів до в’язниць, лікарень і низькокваліфікованих робіт.

«Не крути головою! Закрий рота! Не рухай руками й ногами! Просто замри! Заткнися і стій, де стоїш!» — гаркає охоронець Арнетт, уперше демонструючи свою владу[40]. Він та інші охоронці денної зміни, Джей Лендрі й Маркус, уже починають погрожувати поліцейськими кийками, роздягаючи і вдягаючи ув’язнених. Перші четверо ув’язнених вишиковуються в лінію і їм зачитують кілька основних правил, сформованих під час інструктажу охоронців і наглядача напередодні. «Не люблю, коли начальник виправляє мою роботу, — каже Арнетт, — тож зі мною ви не захочете, щоб хтось мене поправляв. Уважно слухайте правила. Ви повинні звертатися до ув’язнених лише за номером, а до охоронців — “Пане наглядачу”».

Коли привозять наступних в’язнів, їх так само обробляють «дезінсекційним засобом», перевдягають і наказують приєднатися до нових приятелів, що стоять лицем до стіни, очікуючи вказівок. Охоронці намагаються бути дуже поважними. «Дехто з вас, ув’язнених, уже знає правила, але решта не уявляє, як треба поводитися, тож вам доведеться їх вивчити». Кожне правило зачитують повільно, вагомо й владно. Ув’язнені горбляться, човгають ногами, розглядають довкола цей новий дивний світ. «Номер 7258, випрямився! Руки по швах, в’язні!»

Арнетт починає опитувати ув’язнених, перевіряючи знання правил. Він вимогливий і критичний, наполегливо намагається дотримуватися серйозного тону, в офіційній військовій манері. Його стиль ніби говорить, що він просто виконує свою роботу — нічого особистого. Але в’язні взагалі не реагують на це: хихотять, сміються, не сприймають його всерйоз. Вони ще геть не увійшли в свої ролі ув’язнених — поки що.

«Не сміятися!» — наказує охоронець Джей Лендрі. Кремезний, з довгим скуйовдженим білявим волоссям, він приблизно на 15 сантиметрів нижчий за Арнетта, високого худорлявого хлопця з орлиними рисами обличчя, темно-русявими кучерями і міцно стиснутими губами.

Раптом до в’язниці заходить начальник Дейвид Джаффе. «Уся увага на стіну, доки я не закінчу читати правила», — каже Арнетт. Насправді Джаффе — один із моїх студентів-старшокурсників у Стенфорді — невисокий хлопець (десь 167 см). Проте зараз він виглядає вищим: випростана постава, розправлені плечі, голова високо піднята. Він уже призвичаївся до ролі начальника в’язниці.

Я спостерігаю за всім, що відбувається, з маленького, вкритого маскувальною сіткою віконця поза перегородкою. Вона приховує нашу відеокамеру, магнітофон Аmрех і крихітне оглядове місце у південному кінці Двору. За маскувальною сіткою Курт Бенкс разом з рештою нашої дослідницької групи занотовуватимуть особливі події упродовж двох наступних тижнів, як-от: харчування, переклички, відвідини батьків, друзів і тюремного капелана або якісь порушення спокою. У нас немає достатньої кількості коштів для безперервного запису, тому ми діємо так розважливо. Це також місце, звідки ми, експериментатори, а також інші спостерігачі, можемо стежити за перебігом подій, не втручаючись у них, і притому ніхто не знатиме, коли ми записуємо чи дивимося. Ми можемо спостерігати і записувати на плівку лише те, що відбуватиметься безпосередньо перед нами в Дворі.

Хоча ми й не можемо зазирнути в камери, та ми можемо підслухати. Камери обладнано аудіопристроями, що дають нам змогу фіксувати деякі розмови ув’язнених. В’язні нічого не знають про мікрофони, заховані поза панелями прихованого освітлення. У такий спосіб нам вдасться дізнатися, про що вони думають і що відчувають, перебуваючи на самоті, і чим вони діляться між собою. Це також може бути корисним для ідентифікації ув’язнених, які потребують особливої уваги, тобто тих, хто буде надміру перевантажений емоційно.

Я вражений поважністю Джаффе і здивований, бо вперше побачив його одягненим у спортивну куртку й краватку. У такому вбранні рідко зустрінеш студента нині, у часи хіпі. Він нервово підкручує свої великі, як у Сонні Боно, вуса, вживаючись у свою нову роль. Я сказав Джаффе, що саме час представитися начальником цій новій групі ув’язнених. Він трішки опирається, бо не любить хизуватися, як інші хлопці, а навпаки — непримітний і стримує свою силу. Оскільки Джаффе не було в місті, він не брав участі в розробці наших далекосяжних планів, а от учора прибув — якраз вчасно, щоб пройти інструктаж наглядачів. Джаффе почувався трохи не в своїй тарілці, особливо через те, що Крейґ і Курт закінчили бакалаврат, а він ще старшокурсником. Можливо, він також почувався незручно через те, що був найнижчим серед працівників — усіх зі зростом понад 180 сантиметрів. Та він випрямляє спину і постає перед в’язнями сильним і поважним.

«Ви вже, мабуть, знаєте, що я ваш начальник. Ви всі вже продемонстрували, що нездатні уживатися зовні, у реальному світі, з тієї чи іншої причини. Вам чомусь бракує почуття відповідальності, як у всіх хороших громадян країни. У цьому виправному закладі ми, працівники, плануємо допомогти вам усвідомити вашу відповідальність як громадян цієї країни. Правила ви вже почули. Незабаром у кожній камері вивісять копію цих правил. Ми чекаємо, що ви вивчите їх і зможете процитувати кожен пункт. Якщо ви дотримуватиметеся правил, не заподіюватимете далі зла, розкаєтеся за свої проступки і відповідно поводитиметеся, то ми з вами уживемося. Сподіваюся, що ми не зустрічатимемося з вами надто часто».

Це була дивовижна імпровізація. Далі пролунав наказ охоронця Маркуса, який уперше озвався: «Подякуйте начальнику за його прекрасну промову». Дев’ять ув’язнених хором вигукнули «дякуємо», але без особливої щирості.

ОСЬ ПРАВИЛА, ЗА ЯКИМИ ВИ ЖИТИМЕТЕ

Настав час додати формальності ситуації, познайомивши нових ув’язнених з тими правилами, які визначатимуть їхню поведінку упродовж наступних двох тижнів. Джаффе підсумував ці правила на вчорашньому напруженому засіданні наприкінці інструктажу, притому всі охоронці долучилися до обговорення[41].

Арнетт з Джаффе по тому вирішують, що Арнетт зачитає вголос повний перелік правил — це його перший крок до домінування серед працівників денної зміни. Він починає повільно, з чіткою артикуляцією. Ось ці сімнадцять правил:

1. Ув’язнені повинні зберігати тишу в години відпочинку, після вимкнення світла, під час прийомів їжі й щоразу, коли перебувають поза межами камери в Дворі.

2. Ув’язнені повинні їсти у відведений для споживання їжі час і лише в цей час.

3. Ув’язнені повинні брати участь у всіх тюремних заходах.

4. Ув’язнені повинні весь час тримати свої камери чистими. Ліжка мають бути застеленими, а особисті речі — охайними і впорядкованими. Підлога має блищати.

5. Ув’язнені не повинні зрушувати, пошкоджувати, вимазувати або ламати стіни, стелі, вікна, двері чи будь-яку іншу тюремну власність.

6. Ув’язнені ніколи не повинні змінювати освітлення в камерах.

7. Ув’язнені повинні звертатися один до одного лише за номером.

8. Ув’язнені завжди повинні звертатися до охоронців «Пане наглядачу», а до начальника «Пане начальнику».

9. Ув’язнені ніколи не повинні ставитися до свого становища як до «експерименту» чи «імітації». Вони перебувають під арештом до умовно-дострокового звільнення.

«Ми вже на середині шляху. Сподіваюся, ви уважно слухаєте, адже вам потрібно завчити напам’ять кожне з цих правил, бо час від часу ми перевірятимемо вас», — застерігає охоронець своїх нових «підопічних».

10. Ув’язненим дозволено перебувати у вбиральні п’ять хвилин. Жоден ув’язнений не зможе піти туди знову упродовж однієї години після запланованого відвідування вбиральні. Відвідування вбиральні контролюють охоронці.

11. Куріння є привілеєм. Курити дозволено після прийомів їжі або на розсуд охоронця. Ув’язнені в жодному випадку не повинні курити в камерах. У разі зловживання цим привілеєм його безповоротно анулюватимуть.

12. Листування є привілеєм. Уся кореспонденція як до в’язниці, так і з в’язниці буде старанно переглядатися та піддаватися цензурі.

13. Відвідини є привілеєм. Ув’язнені, яким дозволено прийняти відвідувача, повинні зустрічатися з ним або нею біля дверей, що ведуть у Двір. Візит відбуватиметься під наглядом охоронця, і він може обмежити візит на власний розсуд.

14. У кожній камері всі ув’язнені встають щоразу, коли начальник в’язниці, суперінтендант або будь-який інший відвідувач заходить у приміщення. Ув’язнені чекають наказу сісти чи далі займатися перерваною діяльністю.

Ув’язнені повинні виконувати всі накази охоронців у будь-який час. Наказ охоронця важливіший за будь-яке письмове розпорядження.

Наказ наглядача має вищу силу, ніж накази охоронців і письмові правила. Накази суперінтенданта в’язниці є найвищим пріоритетом.

16. Ув’язнені повинні повідомляти про всі порушення правил охоронцям.

«Останнє, але найважливіше правило, яке вам потрібно завжди пам’ятати, — правило номер сімнадцять», — додає охоронець Арнетт як зловісне попередження.

17. Порушення будь-якого з перелічених вище правил може призвести до покарання.

Згодом, перебуваючи на зміні, охоронець Джей Лендрі вирішує, що потрібно більше динаміки, та перечитує правила, прикрашаючи їх своїм власним доповненням: «Ув’язнені належать до спільноти виправного закладу. Аби забезпечити дружнє існування спільноти ви, в’язні, повинні підкорятися переліченим правилам».

Джаффе киває на знак схвалення. Йому вже подобається сприймати все це як тюремну спільноту, в якій розсудливі люди, запроваджуючи правила і дотримуючись правил, можуть жити в гармонії.

ПЕРША ПЕРЕКЛИЧКА У ЦЬОМУ ДИВНОМУ МІСЦІ

За планом, розробленим охоронцями під час інструктажу напередодні, Джей Лендрі продовжує утверджувати владу охоронців, роздаючи інструкції щодо переклички. «Отже, щоб звикнутися зі своїми номерами, ви швидко розрахуєтеся за ними зліва направо». Ув’язнені вигукують свої номери, довільні три- або чотиризначні числа, надруковані на лицевому боці їхніх сорочок. «Досить непогано було, але я хотів би бачити більше зібраності». Ув’язнені неохоче виструнчуються. «Ти надто повільно випрямився. Тобі десять віджимань». (Віджимання швидко стануть у охоронців головним елементом контролю і покарання.) «Хтось там посміхається? — запитує Джаффе. — Я навіть звідси бачу. Нема чого либитися, ви тут по-серйозному попали». Згодом Джаффе виходить з Двору, обходить його, щоб дізнатися у нас, як він впорався зі вступним завданням. Майже в унісон Крейґ, Курт і я лестимо йому: «Чудово, Дейве, так тримати!»

Початкова мета перекличок, як і в усіх в’язницях, — адміністративна потреба переконатися, що всі в’язні присутні й перелічені, що жоден із них не втік або не перебуває в камері, хворіючи чи потребуючи уваги. У нашому випадку друга мета перекличок — саме для в’язнів — зжитися зі своїми новими пронумерованими ідентичностями. Ми хочемо, щоб вони почали думати про себе й про інших як про ув’язнених із номерами, а не про людей з іменами. Дивовижно, як природа перекличок з часом перетворилася з рутинного запам’ятовування і перераховування ідентифікаційних номерів на відкриті зібрання, де охоронці мали змогу демонструвати свою абсолютну владу над ув’язненими. З тим як обидві групи студентів-учасників дослідження, що спочатку були взаємозамінними, вживаються у свої ролі, переклички забезпечують наочну демонстрацію їхньої трансформації в охоронців та ув’язнених.

Нарешті в’язнів відправляють у камери запам’ятовувати правила і знайомитися з їхніми новими співмешканцями. Облаштовані так, щоби наголошувати на всебічному знеособленні в тюремному житті, камери — насправді перероблені маленькі офіси завбільшки три на три з половиною метри. Офісні меблі ми замінили трьома розкладними ліжками, зсунутими докупи. Камери повністю очистили від будь-яких інших меблів, за винятком камери №3, де є умивальник. Кран ми перекрили, але охоронці можуть його відкрити, якщо захочуть відзначити хороших ув’язнених, помістивши їх в цю спеціальну камеру. Офісні двері замінено на спеціально виготовлені чорні двері з вбудованими вряд залізними ґратами донизу вікна посередині. На дверях видно номер кожної камери.

Камери тягнуться вздовж правого боку Двору — так воно виглядає з нашого місця поза екраном одностороннього спостереження. Двір — довгий вузький коридор, завширшки 2,7 метра і завдовжки 12 метрів. Тут немає вікон, лише непряме неонове освітлення. Єдиний вхід і вихід — аж у північному кінці коридору — навпроти нашої стіни спостереження. Оскільки вихід лише один, ми тримаємо під рукою декілька вогнегасників на випадок пожежі — відповідно до наказу Комісії з контролю залучення осіб до експериментальних досліджень у Стенфордському університеті, яка перевірила і схвалила наше дослідження. (Однак вогнегасники також можуть стати зброєю.)

Вчора охоронці розмістили покажчики на стінах Двору, де написано, що це «Стенфордська окружна в’язниця». Інший знак забороняє куріння без дозволу, а третій зловісно вказує на місце розташування карцеру: «Яма». Одиночною камерою слугує маленька комірка у стіні навпроти камер. Її використовували для зберігання речей — коробки з паперами займають весь простір, окрім клаптика площею приблизно один кубічний метр. Це місце, де неслухняні в’язні проводитимуть свій час як покарання за різні дисциплінарні проступки. У цьому маленькому просторі ув’язнені стоятимуть, сидітимуть навпочіпки або на підлозі в абсолютній темряві упродовж визначеного охоронцем часу. Вони зможуть чути все, що відбувається назовні в Дворі, і чутимуть аж надто добре, коли хтось грюкатиме у двері Ями.

Ув’язнених відводять до їхніх довільно визначених камер: камера №1 — для в’язнів 3401, 5704 і 7258; камера №2 — для в’язнів 819, 1037 і 8612, а в камеру №3 посадили в’язнів 2093, 4325 і 5486. У певному сенсі це більше схоже на ситуацію з військовополоненими, у якій противників захоплено й ув’язнено радше як підрозділ, а не на цивільну в’язницю з наявною тюремною спільнотою, де кожен новий мешканець соціалізується, і куди ув’язнені постійно вливаються і звідки їх умовно-достроково звільняють.

Загалом у нашій в’язниці людяніше ставилися до в’язнів, ніж у більшості таборів для військовополонених, і, безсумнівно, вона була зручнішою, чистішою і краще впорядкованою, ніж військова в’язниця суворого режиму в Абу-Ґрейб (яку, до речі, Саддам Хусейн зробив сумнозвісною своїми тортурами і вбивствами задовго до нещодавніх дій американських військових). Однак попри порівняний «комфорт», Стенфордська в’язниця перетвориться на місце розгортання злодіянь, що стануть страхітливими провісниками зловживань, які чинитимуть в Абу-Ґрейб армійські резервісти з військової поліції роки потому.

ВЖИВАННЯ В РОЛІ

Вживання в свої ролі охоронців потребує певного часу. Зі звітів охоронців наприкінці кожної з трьох змін ми дізнаємося, що Венді почувається неспокійно, сумнівається в тому, чи розуміє, що означає бути хорошим охоронцем. Він хоче, щоб ми влаштували для нього якийсь тренінг, хоча вважає помилкою надто добре ставлення до ув’язнених. Джефф Лендрі, молодший брат Джея Лендрі, повідомляє про почуття провини під час принизливих ритуалів збезчещення, під час яких в’язнів змушували протягом тривалого часу стояти голими в незручних позах. Йому шкода, що він не спробував припинити деякі речі, яких не схвалював. Замість того, щоб висловити протест, він просто виходив з Двору якомога частіше, аби уникнути цих неприємних переживань. Охоронець Арнетт, старшокурсник факультету соціології, на кілька років старший за інших, сумнівається в тому, що настанови ув’язненим дають очікуваний ефект. Він вважає, що безпека на його зміні підтримується погано і що інші охоронці надто люб’язні. Навіть після цієї короткої зустрічі першого дня Арнетт може виокремити ув’язнених, які є потенційними порушниками, і тих, які є «стерпними». Він також вказує на те, що ми проґавили у своїх спостереженнях, а офіцер Джо зауважив під час арешту Тома Томпсона, — занепокоєння щодо ув’язненого 2093.

Арнеттові не подобається той факт, що Том (2093) «надто старанний» у «суворому дотриманні всіх наказів і правил»[42]. (Справді, номер 2093 згодом отримає від інших ув’язнених прізвисько «Сержант» саме через свою армійську манеру покірно виконувати накази. Він привніс деякі важливі цінності в нашу ситуацію — щось, що може перерости в конфлікт з охоронцями, щось, на що потрібно звернути увагу далі. Згадайте, що поліцейський офіцер також зауважив це у Тома ще під час арешту.)

Натомість ув’язнений 819 вважає всю ситуацію доволі «кумедною»[43]. Перша перекличка видалася йому радше приємною («такий собі жарт»), і він відчув, що дехто з охоронців так само це сприймав. Ув’язнений 1037 зауважив, що з іншими обійшлися в такий самий принизливий спосіб, як і з ним. Однак він відмовився сприймати будь-що серйозно. Його більше цікавило те, наскільки він зголоднів, з’ївши лише легкий сніданок, і сподівався втамувати голод ситним обідом, який так і не подали. В’язень припустив, що обіду не було через чергове примхливе покарання з боку охоронців, попри той факт, що більшість ув’язнених добре поводилися. Насправді ж ми просто забули заїхати по обід, тому що арешти забрали надзвичайно багато часу і у нас було багато справ — включно з відмовою в останній момент одного зі студентів, призначеного на роль охоронця. На щастя, ми взяли заміну з початкового резерву протестованих кандидатів на нічну зміну — охоронця Бардена.

НІЧНА ЗМІНА СТАЄ НА ВАРТУ

Охоронці нічної зміни прибувають заздалегідь о шостій вечора, щоб одягнути свої нові уніформи, приміряти сонцезахисні дзеркальні окуляри й озброїтися свистками, наручниками та кийками. Вони звітують у кімнаті для охоронців, розташованій кількома сходинками нижче від входу до тюремного Двору — поряд з кабінетами начальника та суперінтенданта, на дверях кабінету кожного розмістили окрему вивіску. Там охоронці денної зміни вітають своїх нових приятелів, розповідають їм, що все під контролем і на місці, але додають, що деякі ув’язнені не до кінця влилися в програму. Вони потребують нагляду і потрібно натиснути на них, аби поставити на місце. «Ми прекрасно з цим впораємося, ви побачите ідеально пряму шеренгу, коли повернетеся завтра», — похваляється один із новоприбулих охоронців.

Першу їжу нарешті приносять о сьомій годині вечора. Вона проста і подається на столі у Дворі, наче в звичайному кафе[44]. За столом вміщується лише шість осіб, а коли вони закінчують, решта троє сідають їсти те, що залишилося. Ув’язнений 8612 одразу ж намагається підбурити інших на сидячий страйк проти «неприйнятних» тюремних умов, але всі вони надто голодні і втомлені, щоб робити це зараз. 8612-й — тямущий хлопець на ім’я Даґ Карлсон, який опирався копам під час арешту.

Ув’язнені повертаються до своїх камер. Їм наказують зберігати тишу, але 819-й і 8612-й не підпорюються, голосно розмовляють, сміються і їм це сходить з рук — поки що. В’язень 5704, найвищий серед усіх, до цього моменту поводився тихо, але нікотинова залежність дойняла його, і він вимагає, щоб йому повернули цигарки. Натомість йому говорять, що він заслужить право покурити, якщо буде хорошим в’язнем. 5704-й оскаржує цей принцип, зазначаючи, що це порушення правил, але безрезультатно. За правилами експерименту будь-який учасник може в будь-який момент піти, але схоже, що роздратовані ув’язнені забули про це. Вони могли б скористатися погрозою покинути експеримент як тактикою для поліпшення своїх умов або зменшення безглуздих знущань, які їм доводиться терпіти, але вони цього не зробили, дедалі глибше повільно занурюючись у свої ролі.

Фінальним офіційним завданням дня для начальника Джаффе є повідомити в’язнів про вечори відвідин, що відбудуться невдовзі. Будь-який ув’язнений, який має друзів або родичів в околицях, може написати їм і попросити навідатися. Джаффе описує порядок написання листів і дає кожному, хто потребує ручку, поштовий папір Стенфордської окружної в’язниці й конверт із маркою. В’язні мають закінчити свої листи й повернути матеріали, перш ніж сплине «відведений на написання час». Джаффе дає зрозуміти охоронцям, що у них повна свобода дій вирішувати, чи забороняти комусь писати листа (оскільки він не дотримувався правил, не знав свого номера чи з будь-якої іншої причини, яка може з’явитися в охоронця). Як тільки листи написано й передано охоронцям, ув’язненим наказують вийти з камер для першої переклички на нічній зміні. Звісно, персонал перечитує кожен лист заради безпеки, а також робить копії для матеріалів справи, перш ніж надіслати їх. Питання вечорів відвідин і листування згодом стане інструментом, який охоронці використовуватимуть інстинктивно й ефективно, аби посилити контроль над ув’язненими.

НОВЕ ЗНАЧЕННЯ ПЕРЕКЛИЧОК

Формально переклички мали виконувати дві функції: допомогти ув’язненим зжитися з їхніми ідентифікаційними номерами й усталити порядок, коли всіх ув’язнених перераховують на початку кожної зі змін. У багатьох в’язницях переклички також допомагають підтримувати дисципліну серед в’язнів. Хоч перша перекличка почалася досить безневинно, наші нічні переклички й ранкові повтори зрештою перетворяться на болісний досвід.

«Ну що, хлопці, зараз у нас невелика перекличка! Буде дуже весело», — говорить охоронець Гельманн, широко посміхаючись. Джефф Лендрі швидко додає: «Що краще ви це зробите, то швидше все закінчиться». Коли стомлені в’язні вишиковуються в шеренгу у Дворі, вони мовчазні й похмурі, навіть не озираються один на одного. Це був довгий день, і хтозна, що ще їм приготували перш, ніж дати змогу зануритися у нормальний нічний сон. Джефф Лендрі приймає командування: «Повернутися, руки до стіни. Не розмовляти! Хочете до ночі цим займатися? Будемо робити, поки не зробите правильно. На перший-другий розрахуйсь!» Гельманн додає і свої п’ять копійок: «Робимо швидко. Робимо голосно». Ув’язнені підкоряються. «Я щось погано почув, ще раз. Хлопці, це було занадто повільно, тому ще раз». «Ось так, — встряє Лендрі, — і ще раз». Як тільки декілька номерів відгукуються, Гельманн кричить: «Стоп! Це голосно, по-вашому? Може, ви не почули? Повторюю: “голосно” і “чітко”». «Ану, чи зможуть вони рахувати навпаки. Пробуємо з іншого кінця», — каже Лендрі грайливо. «Гей! Без хиханьок там! — хрипить Гельманн. — Будемо тут усю ніч, поки не зробите все правильно».

Деякі в’язні починають розуміти, що між цими двома охоронцями, Гельманном і молодшим Лендрі, розгортається боротьба за домінування. В’язень 819, який узагалі не сприймає все це всерйоз, починає голосно сміятися з того, як Лендрі з Гельманном намагаються обіграти один одного коштом ув’язнених. «Альо, я дозволив тобі сміятися, 819-й? Ти не розчув щось?» Гельманн уперше розлютився. Він наближається впритул до ув’язненого й відтісняє того своїм гумовим кийком. Далі Лендрі відштовхує свого напарника вбік і наказує номеру 819 віджатися двадцять разів, що той мовчки виконує.

Гельманн повертається назад у центр майданчика: «Тепер усе це проспівайте». Коли ув’язнені починають робити перекличку, він перебиває їх: «Я не сказав, що ви повинні співати? Може, вам ці панчохи надто сильно голову натиснули і ви мене недочуваєте?» Охоронець стає дедалі креативнішим у техніках контролю й веденні діалогу. Він повертається до ув’язненого 1037, щоб той проспівав свій номер і наказує йому зробити двадцять стрибків «ноги разом — ноги порізно». Той закінчує, і Гельманн додає: «Зробиш ще десять для мене? І не треба так гриміти цього разу». Оскільки неможливо стрибати так, щоб ланцюги на щиколотках не торохкотіли, накази стають свавільними, та охоронці починають отримувати задоволення, віддаючи команди і змушуючи ув’язнених виконувати їх.

Хоч це й смішно — слухати, як ув’язнені проспівують свої номери, двоє охоронців повторюють «Нічого смішного!» і «О, це жах, дуже погано!». «Ану ще раз! — каже Гельманн в’язням. — Хочу, щоб ви заспівали. Як пісеньку ніжну». Поступово кожному ув’язненому наказують віджиматися більше через те, що вони надто повільні або занадто розкисли.

Коли охоронець Барден, що прийшов на заміну, з’являється з начальником, динамічний дует Гельманна і Лендрі одразу переключається на перекличку ув’язнених за їхніми тюремними номерами, а не лише за простими номерами від одного до дев’яти, хоча, звісно, жодного офіційного сенсу в цьому не було. Далі Гельманн наполягає, щоб в’язні не дивилися на свої номери, коли роблять перекличку, і віднині повинні запам’ятати їх. Якщо хтось з ув’язнених неправильно називає свій номер, покарання відбувають усі, віджимаючись дванадцять разів. Усе ще змагаючись із Лендрі за вищий щабель в ієрархії охоронців, Гельманн стає чимраз деспотичнішим: «Щось мені не подобається, коли на “раз” ви опускаєтеся. Давайте так, щоб на “раз” ви піднімалися. Ще десять віджимань від мене, 5486-й». Ув’язнені чітко дотримуються наказів, виконуючи їх дедалі швидше. Але це лише розпалює бажання охоронців вимагати від них ще більшого. Гельманн: «Що ж, це просто чудово. Чому тепер не виспівуєте? Пацани, ви все ще співаєте не дуже, не надто ніжно звучить». Лендрі: «Як на мене, погано тримають ритм. Затягуйте краще, ніжніше, щоб приємно було слухати». Номери 819 і 5486 і далі глузують з процесу, але, що дивно, виконують команди-покарання охоронців стрибати «ноги разом — ноги порізно».

Новачок Барден вливається в дійство навіть швидше за інших охоронців, адже він щойно пройшов тренування без відриву від роботи: дві його рольові моделі показали себе в усій красі. «О, це було мило! Саме так я хотів, аби ви зробили. 3401-й, іди сюди і заспівай сольно, який у тебе номер!» Барден виходить за межі того, що робили його напарники: він фізично виштовхує ув’язнених з лінії, щоб ті співали свої соло перед іншими.

Ув’язненого Стю (819) відзначають особливо. Його змушують співати соло знову і знову, але його пісня жодного разу не видалася «достатньо ніжною». Охоронці глузують на всі лади: «Якось не дуже ніжно виходить! — Ні, для мене це не ніжно». — Ще десять разів». Гельманн схвалює початок вживання Бардена в роль охоронця, але не готовий передати контроль йому або Лендрі. Він просить ув’язнених продекламувати номер в’язня, який у шерензі стоїть за ними. Коли ж вони не знають цього (а більшість не знає) — ще більше віджимань.

«5486-й, ти якось стомлено звучиш. Не можеш краще? Давай ще п’ять разів». Гельманн вигадав новий спосіб, як Джеррі (5486) вивчити його власний номер так, щоб він не зміг забути: «Спочатку п’ять віджимань, далі чотири рази стрибаєш “ноги разом — ноги порізно”, далі вісім віджимань і шість стрибків “ноги разом — ноги порізно”. І ти точно запам’ятаєш, що твій номер — 5486». Він стає особливо винахідливим, вигадуючи покарання — перша ознака креативного зла.

Лендрі відходить в інший бік Двору, очевидно, поступаючись у домінуванні Гельманнові. Коли він це робить, Барден заповнює вільний простір поруч з Гельманном, але не змагається з ним, а підтримує його, доповнюючи або деталізуючи його команди. Проте Лендрі ще в грі. Він повертається назад і вимагає ще однієї переклички. Не надто задоволений останньою, він наказує дев’ятьом втомленим ув’язненим розрахуватися по двоє, тоді по троє і так далі. Він, очевидно, не такий креативний, як Гельманн, однак витримує конкуренцію. 5486-й помиляється, і його змушують робити щоразу більше віджимань. Гельманн перебиває: «Я б змусив вас робити це до сьомого поту, але знаю, що ви не настільки витривалі, тому підходьте і забирайте свої ковдри». Лендрі намагається продовжити: «Чекайте, чекайте, не поспішайте! Руки до стіни». Однак Гельманн, навіть не звертаючи на це уваги, як авторитет нехтує останнім наказом Лендрі й відпускає ув’язнених, аби ті забрали простирадла і ковдри, застелили ліжка і залишалися у камерах до подальших команд. Гельманн, який узяв на себе відповідальність за ключі, зачиняє камери.

НАБЛИЖЕННЯ БУНТУ: ПЕРШИЙ ЗНАК

Наприкінці своєї зміни Гельманн, вже виходячи з Двору, вигукує до ув’язнених: «Я так зрозумів, джентльмени, ви отримали задоволення від наших перекличок?». — «Ні, сер!» — «Хто це сказав?» Ув’язнений 8612 каже, що це він, і додає, що його навчили не обманювати. Усі три охоронці кидаються в камеру №2 і хапають 8612-го, який здіймає догори стиснений кулак як знак непокори, викрикуючи: «Всю владу народові!». Його кидають у карцер — йому випала честь оселитися там першим. Охоронці показують, що їх об’єднує один принцип: вони не потерплять жодної незгоди. Лендрі ще раз виголошує запитання Гельманна ув’язненим. «Ну, сподобалася вам перекличка?» — «Так, сер». — «Так сер, і що?» — «Так, сер, пане наглядачу». — «Так вже краще». Оскільки ніхто більше не хоче відкрито кинути виклик їхній владі, троє кабальєро поважно пересуваються, ніби у строю на військовому параді. Перш ніж повернутися у приміщення для охоронців, Гельманн зазирає в камеру №2, щоб нагадати її мешканцям, що «хоче, аби ліжка були в ідеальному порядку». Ув’язнений 5486 згодом повідомив, що почувався пригніченим, коли 8612-го помістили до Ями. Він також почувався винним за те, що нічого не зробив, щоб завадити цьому. Але він раціоналізував свою поведінку тим, що не хотів жертвувати своїм комфортом або опинитися в одиночній камері, нагадуючи собі, що «це лише експеримент»[45].

Перед відбоєм, рівно о 10-й вечора, ув’язненим дають змогу скористатися останнім сьогодні привілеєм — туалетом. Для цього потрібен дозвіл, і по одному чи по двоє їх ведуть із зав’язаними очима до туалету — назовні через вхід до в’язниці, оминаючи коридор через шумну котельню, щоби сплутати їх щодо розташування і вбиральні, і них самих. Згодом цю малоефективну процедуру скасують, коли ув’язнені протопчуть усі маршрути до туалету, навіть з поїздкою ліфтом.

Спочатку ув’язнений Том (2093) каже, що йому потрібно більше часу, аніж передбачено, бо ж не може в такому напруженні мочитися. Охоронці відмовляють, але інші ув’язнені підтримують цю наполегливу вимогу, аби йому давали достатньо часу. «Це був той випадок, коли ми мали домогтися того, чого хотіли», — пізніше зазначив 5486-й[46]. Маленькі події, подібні до цієї, можуть об’єднати ув’язнених і дати їм нову колективну ідентичність, значно більшу за зібрання індивідів, що намагаються вижити своїми силами. Бунтівник Даґ (8612) відчуває, що охоронці просто грають свої ролі, що їхня поведінка — це лише жарт, але водночас вони «переходять межі». Він продовжить свої зусилля, щоб організувати інших ув’язнених, аби ті отримали більше влади. На відміну від нього, наш світловолосий хлопчик, Габбі (7258), зазначає, що «...з плином часу я дедалі більше хотів бути охоронцем»[47]. Нічого дивного, що жоден з охоронців не хоче бути в’язнем.

Інший бунтівний в’язень, 819-й, виказав себе в листі до сім’ї з проханням приїхати на побачення. Він підписався: «Усю владу — пригнобленим братам, перемога неминуча. Без жартів, я настільки щасливий тут, наскільки лиш може бути щасливим ув’язнений!»[48]. Під час гри в карти у своїй кімнаті охоронці нічної зміни і начальник розробляють план для першої переклички ранкової зміни — нове випробування для в’язнів. Заступивши на зміну, охоронці одразу підійдуть близько до камер і будитимуть своїх підопічних голосним різким свистом. Це також швидко дасть новій зміні охоронців заряд енергії, щоб вжитися в їхні ролі й водночас порушить сон ув’язнених. Лендрі, Бардену і Гельманну — усім їм подобається цей план, і вони продовжують обговорювати, як їм стати ліпшими охоронцями наступної ночі. Гельманн вважає, що все це «весело й цікаво». Він вирішує віднині діяти як «старанний працівник», «грати ще владнішу роль», як під час посвячення у братство або ж як у фільмах про в’язниці на кшталт «Холоднокровного Люка»[49].

Барден як охоронець перебуває в критичному становищі — ніби свінґмен у баскетболі, тобто опиняється на роздоріжжі в цій нічній зміні. Джефф Лендрі розпочав як сильний гравець, але за ніч підкорився креативним вигадкам Гельманна і врешті-решт поступився його владній манері. Згодом Лендрі вживеться у роль «доброго охоронця» — з доброзичливим ставленням до арештантів — і не принижуватиме їх. Якби Барден став на бік Лендрі, то разом вони могли б затьмарити Гельманнову зірку успіху. Але якщо Барден буде заодно з крутим хлопцем, то Лендрі стане третім зайвим і зміна поверне у лиховісному напрямку. У своєму ретроспективному щоденнику Барден пише, що він почувався схвильованим, коли йому раптово зателефонували о 6-й вечора, щоб тієї ночі він прибув на чергування якнайшвидше.

Одягнувши уніформу у військовому стилі, Барден почувався по-дурному: з нею контрастували надто густе чорняве волосся і борода, отже він боявся, що в’язні з нього насміхатимуться. Барден свідомо вирішив не дивитися їм в очі, не усміхатися і не ставитися до сценарію як до гри. На відміну від Гельманна і Лендрі, які були самовпевнені у своїх нових ролях, він не такий. Він вважає їх «ветеранами», хоч вони і приступили до роботи лише за кілька годин до його прибуття. Найбільше у його формі Барденові подобається носити великий кийок, який додає відчуття сили і безпеки, коли Барден розмахує ним, проводить ним з гуркотом по ґратах, грюкає у двері карцера або просто поплескує ним по руці, що стає його типовим жестом. Неформальне групове обговорення наприкінці зміни з новими приятелями зробило його більше схожим на себе колишнього, аніж на сп’янілого від влади охоронця. Він, однак, виголошує перед Лендрі гарячу промову про те, що їм необхідно працювати як команда, щоб підтримувати порядок у лавах ув’язнених і не терпіти жодної непокори.

ВЕРЕСК СВИСТКІВ О 2:30

Ранкова зміна починається посеред ночі, о другій, і завершується о 10-й ранку. До неї належать Андре Керос, ще один довговолосий молодий чоловік з бородою, який приєднався до Карла Венді. Згадайте, що Венді допомагав денній зміні перевозити ув’язнених з окружної тюрми до нашої «в’язниці», тому він розпочинає вже втомленим. Як і Барден, Керос хизується своїм довгим лискучим волоссям. Третій охоронець, Майк Ворниш, будовою тіла нагадує настирливого у нападі форварда — міцний і кремезний, але нижчий за двох інших. Коли начальник повідомляє, що потрібно влаштувати пробудження-сюрприз, аби оголосити, що їхня зміна приступила до роботи, усі троє радіють такому вибуховому початку.

Чутно, що ув’язнені сплять. Дехто хропе в темних тісних камерах. Раптом тишу порушують. Свистки гучно вищать, голоси викрикують: «Підйом! Прокидайтесь і виходьте на перекличку!» — «Ну, сплячі красуні, час перевірити, чи завчили ви, як треба розраховуватися». Приголомшені в’язні вишиковуються в лінію навпроти стіни і бездумно розраховуються, тимчасом як три охоронці по черзі вигадують щоразу нові варіації на тему переклички. Перекличка, віджимання і стрибки «ноги разом — ноги порізно» у разі помилки тривають довгу виснажливу годину. Врешті-решт ув’язненим наказують повертатися до сну, доки їх знову не розбудять через кілька годин. Деякі ув’язнені повідомляють, що помітили перші ознаки спотвореного сприйняття часу, почувалися заскоченими, виснаженими й озлобленими. Дехто згодом визнав, що саме в цю мить розмірковував над тим, щоб все кинути.

Охоронцеві Керосу, який спочатку почувався незручно у своїй уніформі, тепер подобається ефект носіння дзеркальних окулярів. Вони дають йому змогу відчути власну «беззаперечну значимість». Але гучний свист, що лунає в темному приміщенні, трохи лякає його. Він відчуває, що надто м’який, щоб бути добрим охоронцем, тому намагається видати своє бажання засміятися за «садистську посмішку»[50]. Він пробує зробити комплімент начальнику з приводу його постійних пропозицій, у який ще садистський спосіб провести перекличку. Пізніше Ворниш повідомив, що передбачав, наскільки складно йому буде стати сильним охоронцем, тому й спостерігав за іншими, аби побачити підказки, як поводитись у цьому незвичному середовищі (як робить більшість із нас, коли потрапляє в незнайому ситуацію). Він відчував, що основним завданням охоронців було забезпечити середовище, в якому ув’язнені втратили б свої старі ідентичності й приміряли б на себе нові.

ДЕЯКІ ПОЧАТКОВІ СПОСТЕРЕЖЕННЯ ТА СУМНІВИ

У моїх тогочасних записах постають питання, на яких варто зосередити нашу увагу упродовж наступних днів і ночей: Чи довільна жорстокість охоронців і далі зростатиме, чи досягне певної точки рівноваги? Коли ж вони йдуть додому і розмірковують над тим, що зробили, чи можемо ми від них очікувати розкаяння, почуття провини за свої надуживання і чи варто нам очікувати, що вони поводитимуться доброзичливіше? Наскільки ймовірно, що словесна агресія загостриться і навіть переросте у застосування фізичної сили? Нудьга під час виснажливих восьмигодинних змін уже призвела до того, що охоронці розважаються, використовуючи ув’язнених як забавки. Як же вони боротимуться з цією нудьгою на наступних етапах експерименту? Стосовно ув’язнених, то як вони впораються з нудьгою, зумовленою цілодобовим арештантським життя? Чи зможуть ув’язнені забезпечити собі певну міру власної гідності або прав, об’єднавшись для протистояння, чи дозволять собі повністю підкоритися, як того вимагають охоронці? Скільки часу потрібно, щоб хтось з ув’язнених вирішив, що з нього вже досить і він покидає експеримент, і чи послідують за ним усі інші? Ми побачили дуже різні стилі поведінки під час денної й нічної змін. Яким же буде стиль ранкової зміни?

Вочевидь потрібен час, поки ці студенти вживуться у свої нові ролі, подолавши вагання і відчуття незручності. Досі помітне чітке усвідомлення того, що це експеримент із життям у в’язниці, а не справжня в’язниця. Вони можуть так ніколи й не подолати психологічного бар’єру, ніби їх примусово ув’язнили, і що за власним бажанням вони не можуть вийти на волю. Чи можемо ми очікувати такої розв’язки того, що вочевидь було експериментом, попри реалістичність поліцейських арештів? Під час нашого інструктажу для охоронців у суботу я спробував занурити їх у сприйняття цього місця як в’язниці через імітацію психологічної функціональності справжньої в’язниці. Я описав види ментальних установок, притаманні взаєминам охоронець-ув’язнений, як це відбувається у в’язниці, і про які я дізнався завдяки моїм контактам із нашим тюремним консультантом, колишнім в’язнем Карло Прескоттом, та з нещодавнього проведеного літнього курсу на тему психології ув’язнення.

Я переживав, що перестарався, задаючи охоронцям напрям, який вимагав би від них поведінки, що стала б просто наслідуванням, а не послідовною інтерналізацією їхніх нових ролей через практичний досвід. Досі все виглядало так, що охоронці були радше спонтанні у своїй поведінці, аніж діяли відповідно до заздалегідь прописаного сценарію. Давайте розглянемо, що з’ясувалося на тому попередньому інструктажі охоронців.

СУБОТНІЙ ІНСТРУКТАЖ ДЛЯ ОХОРОНЦІВ

Під час підготовки до експерименту наша команда зустрілася з дванадцятьма охоронцями, щоб обговорити мету експерименту, роздати їм певні завдання і поділитися методами, як утримувати ув’язнених під контролем, не застосовуючи фізичних покарань. У довільному порядку дев’ятьох охоронців призначили на три різні зміни, а решту трьох залишили в резерві — таких собі охоронців на підхваті, якщо потрібно буде, для чергування в непередбаченій ситуації. Після того як я змалював загальні риси того, чому нас цікавить вивчення життя у в’язниці, начальник Дейвид Джаффе описав деякі з процедур та обов’язків охоронців. Тим часом я, Крейґ Гейні і Курт Бенкс як консультанти-психологи надали детальну інформацію про особливості недільних арештів та ознайомлення нових ув’язнених з нашою тюрмою.

Описуючи мету експерименту, я сказав їм, що переконаний, що всі в’язниці є своєрідними фізичними метафорами втрати свободи, яку всі з нас відчувають у різний спосіб і з різних причин. Як соціальні психологи, ми хочемо зрозуміти психологічні бар’єри, побудову яких між людьми зумовлює в’язниця. Звісно, існують певні межі, до яких ми можемо дійти в експерименті, використовуючи лише «модель в’язниці». В’язні знали, що їх ув’язнено лише на порівняно короткий період — два тижні, на відміну від довгих років у справжній в’язниці. Вони також знали, що існують межі, за які ми не можемо виходити в поводженні з ними в експериментальних умовах, на відміну від справжніх тюрем, де ув’язнених можуть побити, вдарити електрошокером, піддати груповому зґвалтуванню, а іноді навіть убити. Я чітко дав зрозуміти, що в жодному разі ми не можемо фізично знущатися з наших «в’язнів».

Я також пояснив, що попри ці обмеження, ми хочемо створити психологічну атмосферу, яка охоплювала б основні істотні характеристики багатьох в’язниць, які я вивчав раніше.

«Ми не можемо фізично знущатися з них або мучити їх, — сказав я. — Ми можемо забезпечити нудьгу. Ми можемо спричинити відчуття фрустрації. Ми можемо вселити у них страх — певною мірою. Ми можемо впровадити принцип свавілля, який керуватиме їхніми життями, принцип свавілля, який повністю контролюватиметься нами, системою, тобою, мною, Джаффе. Їх взагалі позбавлять приватності, буде постійний нагляд — ніщо з того, що вони зроблять, не залишиться непоміченим. Вони не матимуть свободи дій. Вони не зможуть нічого зробити чи сказати, якщо ми цього не дозволимо. Ми нівелюватимемо їхню індивідуальність у різні способи. Вони носитимуть уніформи, і ніхто в жодному разі не називатиме їх на ім’я. Вони отримають номери і їх зватимуть лише за номерами. Загалом усе це має вселити в них відчуття безпорадності. Ми маємо абсолютну владу в цій ситуації. Вони ж не мають жодної. Питанням дослідження є те, що вони зроблять, щоб повернути собі владу, відновити певний рівень своєї індивідуальності, здобути трохи свободи та інтимності. Чи ув’язнені справді підуть проти нас, аби повернути собі хоч щось з того, що вони мають, перебуваючи на свободі поза межами в’язниці[51]?»

Я зауважив цим новонабраним охоронцям, що ув’язнені будуть схильні ставитися до всього цього, як до «розваг та ігор», але саме від нас, тюремного персоналу, залежить те, чи виробиться в ув’язнених необхідний психологічний стан упродовж усього дослідження. Ми мусимо зробити так, щоб вони почувалися наче у в’язниці. Ми в жодному разі не можемо покликатися на це як на дослідження або експеримент. Після відповідей на різноманітні запитання від цих новоспечених охоронців я в загальних рисах описав спосіб, у який їх відповідно до побажань розподілять між трьома змінами — по троє в кожній. Я дав зрозуміти, що нічна зміна, вочевидь найменш приваблива, найімовірніше, виявиться найлегшою, оскільки ув’язнені спатимуть принаймні половину часу. «У вас буде порівняно небагато роботи, хоч ви і не зможете спати. Ви маєте бути там про всяк випадок, раптом вони затіватимуть щось». Попри моє припущення, що в нічної зміни буде зовсім мало роботи, наприкінці експерименту вона діяла найактивніше і найжорстокіше поводилася із в’язнями.

Я маю ще раз зазначити, що спершу мене більше цікавили ув’язнені та їхня адаптація у цій ситуації, схожій на життя у в’язниці. Охоронці були просто гравцями загальної дії, які мали б допомогти в’язням сформувати певний спосіб мислення — усвідомлення того, що їх позбавлено волі. Гадаю, що я мав таку перспективу, бо походив із неблагополучних районів, що змушувало мене більше ототожнювати себе з в’язнями, аніж з охоронцями. На це, безперечно, вплинули інтенсивні персональні контакти з Прескоттом та іншими колишніми в’язнями, з якими я нещодавно познайомився. Тому мою промову під час інструктажу було сформульовано так, аби викликати в охоронців «почуття єдності», за допомогою загального опису чільних ситуативних і психологічних процесів у функціонуванні типових в’язниць. Невдовзі для нас стало очевидним, що поведінка охоронців була так само цікавою, а іноді навіть цікавішою за поведінку ув’язнених. Чи був би таким самим результат без цього інструктажу, якби ми дозволили лише поведінковий контекст і відігравання ролей? Як ми згодом побачимо, попри нашу спонукальну довідку, охоронці спочатку не надто переймалися потрібними відносинами та поведінкою, щоб створити такі негативні умонастрої в ув’язнених. Пройшло трохи часу, перш ніж нові ролі та ситуативні сили змінили їх настільки, що вони почали зловживати поводженням з ув’язненими — Зло, за створення якого у цій «Стенфордській окружній в’язниці» зрештою відповідальний я.

З іншого боку, вони не проходили жодних формальних тренувань для охоронців — їм сказали перш за все підтримувати закон і порядок, не дозволяти ув’язненим утекти і в жодному разі не застосовувати проти них фізичну силу. Крім того, їх в загальних рисах проінструктували щодо негативних аспектів психології ув’язнення. Процедура схожа на більшість систем ознайомлення охоронців із виправною системою, в якій тренування обмежено. Там зазначають лише, що їм дозволено застосовувати будь-яку силу, необхідну в разі загрозливих обставин. Список правил, зачитаний і виданий ув’язненим начальником та охоронцями, і мої інструкції охоронцям відображають внесок Системи у створення початкових умов ситуації, що кидають виклик цінностям, ставленню й особистим схильностям, що їх учасники експерименту привнесли з собою. Невдовзі ми побачимо, як вирішується конфлікт між могутністю ситуації й могутнію людини.

Охоронці Ув’язнені

Денна зміна (10:00 — 18:00): Камера № 1:

Арнетт, Маркус, Лендрі (Джей) 3401 — Ґленн

5704 — Пол

Нічна зміна (18:00 — 2:00): 7258 — Габбі

Гельманн, Барден, Лендрі (Джефф) Камера № 2:

819 — Стюарт

Ранкова зміна (2:00 — 10:00): 1037 — Річ

Ворниш, Венді, Керос 8612 — Даґ

Камера № 3:

Охоронці в резерві: 2093 — Том «Сержант»

Морісон, Пітерс 4325 — Джим

5486 — Джеррі

РОЗДІЛ 4

Понеділок. Повстання в'язнів

Понеділок, понеділок — журба за журбою, туга за тугою для всіх нас після надто довгого першого дня і начебто безкінечної ночі. І знову пронизливе вищання свистків вириває ув’язнених зі сну рівно о шостій ранку. В’язні виходять зі своїх камер з помутнілим поглядом, поправляючи панчохи на голові, розгладжуючи сорочки і розплутуючи кайдани на щиколотках. Вони страшенно пригнічені. Згодом 5704-й сказав, що його гнітила думка про новий день, коли знову доведеться пережити «те саме лайно, а можливо, ще й гірше»[52].

Охоронець Керос силоміць підводить пониклі голови — особливо 1037-го, схожого на сновиду. Він штурхає ув’язнених у плечі, щоб випрямити їх, і насилу вирівнює поставу згорблених арештантів. Керос схожий на матір, що готує своїх сонних дітей до першого дня в школі, тільки значно грубіший. Настав час краще вивчити правила і провести вранішню зарядку перш, ніж подадуть сніданок. Венді перебирає на себе командування: «Тож ми навчатимемо вас правил, поки ви їх всі не завчите напам’ять»[53]. Його енергійність передається Керосу, і той проходжується вздовж шеренги ув’язнених, загрозливо вимахуючи кийком. Аж втративши терпіння, він уже кричить: «Ще! Ще!», коли в’язні не повторюють правила достатньо швидко. Керос поплескує кийком по відкритій долоні, лунає ляпання — звук стримуваної агресії.

Венді кілька хвилин у цілковитій тиші виголошує інструкції щодо вбиральні — коли і як нею дозволено користуватися — і змушує в’язнів багато разів їх повторювати, доки ті не задовольняють його вимог. «819- му здається це смішним. Треба вигадати щось особливе для 819-го!» Охоронець Ворниш стоїть осторонь і не втручається. Керос і Венді міняються ролями. В’язень 819 продовжує усміхатися і навіть реготати над абсурдністю ситуації. «Не смішно, номер 819».

Далі Венді з Маркусом увесь час змінюють один одного, зачитуючи правила.

Керос: «Повторюйте голосніше! Ув’язнені повинні повідомляти про всі порушення правил охоронцям». Арештантів змушують проспівувати правила, і після стількох повторень вони, вочевидь, їх всі вивчили. Далі йдуть інструкції, як належить, по-військовому доглядати за ліжками. «Відтепер ви мусите згортати ваші рушники й охайно складати їх у ногах на ваших ліжках. Охайно складати, а не розкидати довкола, ясно?» — каже Венді.

Ув’язнений 819 починає вередувати. Він відмовляється далі виконувати вправи. Решта також зупиняються, доки 819-й не приєднається до них. Охоронець наказує йому продовжувати, і той підпорюється заради своїх приятелів.

«Непогана спроба, номер 819, а тепер посидиш в Ямі», — наказує Венді. 819-й іде в карцер із зухвалим виглядом.

Систематично проходжаючи перед в’язнями у Дворі, високий охоронець Карл Венді починає насолоджуватися відчуттям домінування.

«Гаразд, який сьогодні день?» — Відповіді нерозбірливі.

«Голосніше. Чи всі щасливі?»

«Так, пане наглядачу».

Намагаючись приєднатися до розваги, аби бути крутим, Ворниш, запитує: «Чи всі тут справді щасливі? Щось я вас двох не чув».

«Так, пане наглядачу».

«Номер 4325, який сьогодні день?»

«Гарний день, пане нагля...»

«Ні. Сьогодні чудовий день!»

«Так, пане наглядачу!»

Вони починають хором співати: «Сьогодні чудовий день, пане наглядачу».

«4325, що за день сьогодні?»

«Гарний день».

Венді: «Неправильно! Сьогодні чудовий день!»

«Так, сер. Сьогодні чудовий день».

«А тобі як, номер 1037?»

1037-й відповідає з бадьорою, саркастичною інтонацією: «Сьогодні чудовий день».

Венді: «Думаю, ви в порядку. Повертаємось до камер, за три хвилини прибираємо на глянц. Потім стати струнко біля своїх ліжок». Він дає інструкції Ворнишеві, як перевіряти камери. За три хвилини охоронці заходять до кімнат, а в’язні виструнчуються на військовий манір біля своїх ліжок.

ПОВСТАННЯ НАЗРІВАЄ

Без сумніву, в’язні вже роздратовані, не розуміючи, як їм сприймати таке ставлення охоронців. Ба більше, вони голодні і втомлені через нестачу спокійного сну минулої ночі. Однак продовжують гру і застеляють ліжка, досить добре виконуючи це — але недостатньо добре для Венді.

«Це ти називаєш прибрати, 8612? Це бардак, перероби як треба». З цими словами охоронець зриває й кидає на підлогу ковдру та простирадло, 8612-й мимоволі кидається на нього з криком: «Ти що робиш, я щойно все прибрав!».

Захоплений зненацька, Венді відштовхує і б’є кулаком в’язня в груди. Кличе підкріплення: «Охорона, критична ситуація в другій камері».

Усі охоронці оточують 8612-го і силоміць тягнуть його до Ями. Там він приєднується до 819-го, який досі сидів тихо. У темному і незручному місці, наші бунтарі разом починають планувати революцію. Але вони пропускають нагоду скористатися вбиральнею, коли інших парами відводили туди. Стримування стає болісним, тож вони вирішують поки що не створювати проблем і почекати найближчої нагоди. Цікаво, як Керос опісля повідомив, що йому було важко підтримувати образ охоронця, коли він лишався із в’язнем сам на сам, супроводжуючи того до вбиральні, бо там не було тюремного приладдя, на яке він міг би покладатися. Він і більшість інших розказали, що, аби не піддатися тенденції до послаблення режиму за межами в’язниці, вони діяли жорсткіше і поводилися вимогливіше з арештантами дорогою до вбиральні. Виконувати роль «суворого охоронця» значно важче, коли ти сам на сам із в’язнем. І ще з’являлося почуття сорому, що його, дорослу людину, понизили до ролі туалетного патруля[54].

Сидячи у карцері, дует бунтівників пропускає й сніданок, який подають рівно о восьмій ранку на свіжому, так би мовити, повітрі у Дворі. Одні їдять, сидячи на долівці, а інші стоять. Вони порушують «правило мовчання», спілкуючись і обговорюючи можливість оголосити голодування, щоб продемонструвати солідарність ув’язнених. Усі погоджуються, щоб показати свою силу, їм потрібно почати вимагати більшого, як-от: повернути окуляри, ліки, книжки і припинити вправи. Доти мовчазних в’язнів, зокрема й 3401-го — нашого єдиного учасника азійського походження, — тепер підбадьорює відкрита підтримка.

Після сніданку 7258-й і 5486-й перевіряють план, відмовляючись виконати наказ і повернутися до камер. Це змушує трьох охоронців заштовхувати їх силоміць до їхніх кімнат. За звичних обставин така непокора коштувала б їм Ями. Але карцер уже переповнений — більше ніж дві особи там ніяк не помістяться. Крізь дедалі більшу метушню я з подивом чую, що в’язні з третьої камери зголошуються добровільно прибрати посуд. Цей жест загалом відповідає зговірливій поведінці їхнього співкамерника Тома (2093), але водночас йде врозріз зі стратегією тих приятелів, які постановили бунтувати. Можливо, вони сподівалися згладити гостроту ситуації й послабити напруження, що поступово зростало.

За дивним винятком арештантів з третьої камери, в’язні виходять з-під контролю. Трійця охоронців з ранкової зміни думає, що в’язні вважають їх занадто м’якими, і це заохотило непослух. Вони вирішують, що настав час закрутити гайки. Спочатку оголошують ранкові роботи, що сьогодні означає драїти стіни і підлогу. Далі, як перший крок своєї колективної творчої помсти, охоронці забирають ковдри з першої та другої камер, виносять їх надвір і волочать по чагарях, доки на них не налипне і не вчепиться різне сміття. Якщо в’язні не хочуть поранитися об гострі колючки, то мусять провести годину чи й більше, старанно виймаючи кожну з них. В’язень 5704 втрачає самоконтроль, починає кричати про беззмістовну дурість цього виснажливого заняття. Він поціляє в яблучко. Беззмістовні, дурні завдання — це необхідні складники для утвердження влади наглядачів. Вони хочуть покарати непокірних і забезпечити безумовний послух. Відмовляючись спочатку, 5704-й раптом погоджується — він прагне у такий спосіб задобрити Кероса й отримати цигарку. Тому й починає чемно вибирати сотні колючок. Мета цієї нудної роботи — порядок, контроль і влада для тих, хто це мав і прагнув цього.

Наглядач Керос питає: «У цій в’язниці тільки найкраще, чи не так?»

В’язні щось бурмочуть на згоду.

«Ви цілком праві, пане наглядач», — лунає голос із камери №3.

Проте у в’язня 8612, якого щойно випустили з карцеру, інша думка: «Іди ти в жопу, пане наглядач». Йому наказують закрити свою брудну пельку.

Я усвідомив, що це перші нецензурні вислови в процесі експерименту. Спершу я очікував, що наглядачі часто лаятимуться, аби відповідати ролям «крутих мачо», проте помилився. Утім Даґ (8612) без жодного сорому починає розкидатися лайливими словами.

Наглядач Керос: «Було дивно віддавати накази. Мені хотілося кричати, що ми всі рівні. Але натомість я змушував в’язнів кричати один до одного: “Ти — шматок гівна!”. Я не вірив своїм вухам, коли вони раз за разом чемно повторювали це за моєю командою»[55].

Венді додав: «Я зауважив, що вжився в роль наглядача. І навіть не вибачався за це, а навпаки, став ще більше начальником. В’язні не слухалися, тому я хотів покарати їх за те, що вони порушують нашу систему»[56].

Наступні ознаки непокори виявляє невелика група в’язнів: Стю (819), Пол (5704) і — уперше — Габбі (7258), який доти був слухняним. Вони зривають зі своїх тюремних уніформ ідентифікаційні номери і голосно протестують проти неприпустимих умов утримання. Охоронці негайно вживають відповідних заходів — наказують роздягнутися догола і залишатися так, поки номери не пришиють назад. Охоронці йдуть у свою кімнату з нелегко відбороненим верховенством. Доки вони нетерпляче чекають кінця своєї надто довгої зміни, у тюрмі залягає зловісна тиша.

ЛАСКАВО ПРОСИМО ДО БУНТУ, ДЕННА ЗМІНО

Незадовго до десятої ранку з’являється денна зміна. Поки наглядачі перевдягаються, вони дізнаються, що ситуація вийшла з-під контролю і все не так спокійно, як було вчора, коли вони здали зміну. В’язні з камери №1 забарикадували двері й відмовилися виходити. Арнетт негайно бере ініціативу в свої руки і просить наглядачів ранкової зміни залишитися у в’язниці доти, доки конфлікт не буде вирішено. Його тон означає, що ранкова зміна певною мірою відповідальна за те, що сталося.

Ватажок бунту, Пол (5704), переконав своїх приятелів з камери №1, Габбі (7258) і Ґленна (3401), що настав час виступити проти порушення угоди, яку вони підписали з владою (тобто зі мною). Вони присунули свої ліжка до дверей камери, завісили ковдрами дверний отвір і вимкнули світло. Охоронці не можуть прочинити двері й зганяють злість на мешканцях камери №2, де сидять головні порушники спокою, ветерани карцеру Даґ (8612) і Стю (819), — і з ними Річ (1037). Раптом охоронці переходять у контратаку: вриваються в камеру, хапають три ліжка і витягають їх назовні. Номер 8612 відчайдушно намагається опиратися. У камері — штовханина, удари і крики. Це все чути у Дворі.

«До стіни!»

«Дайте мені наручники!»

«Ось вам, забирайте все!»

Номер 819 дико верещить: «Ні, ні, ні! Це експеримент! Руки забери! Бля, відлізь від мене, мудак! Ви ж не заберете у нас ці срані ліжка!»

Номер 8612: «***а не дослідження! Це ж ***ана імітація, експеримент! Це не в’язниця. Нах** Зімбардо!»

Арнетт промовляє на диво спокійним голосом: «Коли в’язні з першої камери поводитимуться пристойно, ми повернемо ваші ліжка. Робіть що хочете, щоб змусити їх поводитися як треба».

Ще спокійніший голос в’язня відповідає охоронцям: «Це наші ліжка. Ви не можете їх забрати».

Повністю дезорієнтований і голий, в’язень 8612 жалібно каже: «Вони забрали в нас одяг, вони забрали ліжка! Це капець! Вони забрали одяг, забрали ліжка! — і додає, — У справжніх в’язницях взагалі так не роблять». Як не дивно, другий в’язень відповідає: «Роблять»[57].

Охоронців розбирає сміх. 8612-й просуває руки між ґратами дверей камери, розкриває долоні догори в благальному жесті, та з дивовижно красномовним виразом обличчя говорить новим для нього, дивним тоном. Лендрі вимагає забрати руки від дверей, проте Керос жорсткіший і ляскає кийком по ґратах. Номер 8612 якраз вчасно забирає руки, щоб йому не розтрощили пальці. Охоронці сміються.

Потім охоронці прямують до третьої камери, а 8612-й і 1037-й кричать приятелям в ній, аби ті забарикадувалися. «Витягніть ліжка до дверей! Одне ставте горизонтально, інше — вертикально! Не дозволяйте їм увійти! Вони заберуть ваші ліжка! — Наші вони вже забрали! От бляха!»

Номер 1037 переходить межу, закликаючи до відчайдушного опору: «Бийте їх! Не дайте їм це зробити! Настав час для жорсткої революції!»

Лендрі повертається з великим вогнегасником і випускає вуглекислий газ у другу камеру, змушуючи в’язнів відбігти назад. «Заткніться і відійдіть від дверей!» (Іронія в тому, що саме на наявності вогнегасника, наполягала Комісія з контролю залучення осіб до експериментальних досліджень на випадок надзвичайної ситуації.)

Проте ліжка з камери №3 вже витягли в коридор, і повстанці з камери №2 почуваються зрадженими.

«Третя камера, та що таке? Ми ж казали вам забарикадуватися!»

«Хіба це солідарність? Це через “Сержанта”? “Сержант” (2093-й), якщо це ти, то нехай, бо ми й так розуміємо, хто ти насправді».

«Альо, камера один, бережіть ліжка! Не впускайте їх!»

Охорона усвідомлює, що вони вшістьох зможуть придушити бунт цього разу, але на майбутнє їх залишатиметься троє проти дев’ятьох. Та нічого: Арнетт застосовує психологічну тактику «поділяй і владарюй», вирішивши зробити камеру №3 особливою. В’язням надають привілеїв у вмиванні й чищенні зубів, повертають ліжка і постільну білизну, вмикають в їхній камері воду.

Наглядач Арнетт голосно виголошує, що в’язні з камери №3 добре поводилися і їм «не перевертатимуть постіль і повернуть ліжка, коли у камері №1 знову буде порядок».

Наглядачі вмовляють «чемних в’язнів» переконати решту поводитися як треба. «Якби ми знали, що не так, ми б їм сказали!» — викрикує один із «чемних в’язнів».

Венді кричить у відповідь: «Вам не потрібно знати, що не так. Просто скажіть їм, щоб заспокоїлися».

Номер 8612 кричить: «Камера один, ми з вами — всі троє!» Далі він промовляє невиразну погрозу охоронцям, що штовхають його назад (з одягу на ньому лише рушник, все ще): «Якщо ви подумали, що це все, вам, хлопці, не пощастило».

Справу зроблено. Охоронці влаштовують невеликий перекур і обдумують, що робити з камерою №1, в якій забарикадовано двері.

Коли Річ (1037) відмовляється виходити з камери №2, троє охоронців виносять його на руках, жбурляють на землю, надягають наручники і тягнуть за ноги назовні. Він і бунтівник 8612 продовжують кричати про несприйнятливі умови, закликаючи решту в’язнів підтримати бунт. Охоронці пробують звільнити другу комірчину в коридорі, щоби влаштувати ще одну Яму, куди можна буде посадити 1037-го. Виймаючи звідти коробки, вони тягнуть його по підлозі назад до камери зі все ще скутими ногами.

Наглядачі Арнетт і Лендрі радяться й вирішують простим способом навести порядок у цьому безладі: почати перекличку. Перекличка завжди допомагає встановити порядок. Навіть попри те, що в шерензі лише четверо в’язнів, наглядачі наказують їм назвати свої номери.

«Мій номер — 4325, пане наглядач».

«Мій номер — 2093, пане наглядач».

Перекличка триває, хоча участь у ній беруть тільки троє «чемних» із камери №3 та 7258-й, голий, з рушником, зав’язаним на талії. Цікаво, що 8612-й також викрикує свій номер із карцеру, хоча й глузливим тоном.

Наглядачі знову тягнуть 1037-го в комірчину, яку перетворили на другий карцер. Тим часом 8612-й продовжує кричати до суперінтенданта в’язниці: «Гей, Зімбардо, давай вали сюди!». Я вирішую не втручатися, але поспостерігати за протистоянням і спробами охоронців відновити законність і порядок.

У ретроспективних щоденниках в’язнів (дописаних по завершенню експерименту) можна знайти цікаві коментарі.

Пол (5704) пише про перші сліди викривленого сприйняття часу, яке вплине на мислення в’язнів. «Після того, як ми забарикадувалися, я заснув, бо погано спав уночі. Коли ж прокинувся, то думав, що вже настав ранок наступного дня, але навіть ще обіду не було!» Він заснув ще раз по обіді, а коли прокинувся, то вважав, що вже ніч, хоча була тільки п’ята година вечора. Викривлення часу помітив і 3401-й, який зголоднів і злився, що вечерю ще не подали. Він думав, що вже дев’ята чи десята година вечора, хоча була лише п’ята.

Хоч охорона придушила бунт і використала його як привід для посилення контролю над «небезпечними» тепер в’язнями, багато ув’язнених почувалися задоволеними тим, що їм вистачило відваги кинути виклик системі. Номер 5486 зауважив, що «настрій був хороший, усі разом були готові влаштувати справжнє пекло. Ми вигадали “Бунт проти стрибків”. Більше не буде фокусів, стрибків, мовчазного послуху». Він додав, що відчував власну залежність від того, чи підтримають його дії в’язні з «чемної камери». Якби він був у камері №1 чи камері №2, то «вчинив би так само, як вони», тому й бунтував жорсткіше. Наш найменший, найделікатніший в’язень, Ґленн (3401), студент азійсько-американського походження, пройшов бойове хрещення під час бунту: «Я запропонував посунути ліжка до дверей, щоб охоронці не змогли зайти. Зазвичай я спокійний, але мені не подобається, коли зі мною так поводяться. Для мене було важливо допомагати організовувати бунт і брати в ньому участь. Це додало мені впевненості. Я відчував, що це найкраща подія в моєму житті. Це було щось на кшталт самоствердження, після барикади я краще зрозумів себе»[58].

ПІСЛЯ ОБІДУ МОЖНА ВЛАШТУВАТИ ВТЕЧУ

Камера №1 досі забарикадована, а деякі бунтівники сидять у карцері, тож обід дістанеться тільки кільком. Охоронці приготували спеціальний обід для «чемної камери №3», щоб ті з’їли його на очах у своїх менш слухняних приятелів. Проте в’язні з камери №3 знову дивують нас, відмовляючись від їжі. Охоронці стараються переконати їх бодай скуштувати ці смачні страви; але попри те, що вони голодні, бо з’їли лише легкий сніданок з вівсянки й мінімальну вечерю вчора, в’язні з камери №3 не можуть дозволити собі стати зрадниками, поводитися як «щури». Наступну годину у в’язниці цілковита тиша. Проте в’язні з камери №3 охоче співпрацюють у робочі години, під час яких витягають колючки з ковдр. В’язневі Річу (1037) пропонують вийти з карцеру і взятися до роботи, але він відмовляється. Він віддає перевагу порівняному спокою в темряві. За правилами, в карцері можна просидіти не більше години, але 1037-й сидить уже дві години, як і 8612-й.

Тим часом у камері №1 двоє в’язнів спокійно приступають до реалізації першого пункту їхнього нового плану втечі. Пол (5704) відкручує гвинти електрощита своїми нігтями, довгими й міцними завдяки грі на гітарі. Знявши кришку, вони планують використати її гострий край як викрутку, щоб викрутити замок дверей камери. Один з них прикинеться хворим. Коли охоронець поведе його в туалет, той відкриє головні вхідні двері. Другий вискочить з камери, коли йому просигналять свистом. Вони зіб’ють охоронця з ніг і втечуть на волю! Як у справжній в’язниці, в’язні проявляють дивовижні творчі здібності у виготовленні зброї з будь-яких підручних засобів, вигадуючи геніальні плани втечі. Час і пригнічення — батьки всіх бунтівних винаходів.

Але доля їм не всміхається: Джон Лендрі під час звичного обходу повертає ручку дверей камери №1, і вона падає на землю з голосним глухим звуком. Починається паніка. «На допомогу! — кричить Лендрі. — Втеча!» Арнетт і Маркус поспішають до нього, вриваються туди, блокують двері, далі дістають наручники й сковують утікачів-невдах разом, лишивши їх на підлозі камери. Звісно, 8612-й був одним із найактивніших порушників спокою, тож він вкотре опиняється у карцері.

ХОРОША ПЕРЕКЛИЧКА - СПОСІБ ЗАСПОКОЇТИ БУНТІВНІ МАСИ

Відколи денна зміна заступила на роботу, минуло кілька тривожних годин. Час приборкати тварюк, поки не з’явилися нові проблеми. «Хороша поведінка винагороджується, а погана поведінка — навпаки». Тепер можна легко розпізнати цей спокійний і впевнений голос — це голос Арнетта. Він разом з Лендрі знову об’єднують зусилля для чергової переклички. Тепер черга Арнетта командувати. Він став лідером денної зміни. «Руки на стіну — на цю стіну. А тепер перевіримо, як ви вивчили свої номери. Як і раніше, озвучуйте свої номери, починаючи з цього кінця».

Починає Сержант, відповідаючи швидко і голосно. Решта в’язнів підхоплюють його темп з деякими варіаціями. 4325-й і 7258-й відповідають швидко і слухняно. Ми поки що небагато чули від Джима (4325), здорованя метр дев’яносто заввишки, з яким важко було б упоратися, якби він вирішив пустити в хід кулаки проти охоронців. Ґленн (3401) і Стю (819), на противагу, завжди повільніші, очевидно, не бажаючи бездумно підкорятися. Незадоволений Арнетт змушує в’язнів розраховуватися дуже «творчо», використовуючи власні методи контролю. Вони розраховуються по три, потім у зворотному порядку — у будь-який спосіб, як йому захочеться, аби зробити завдання беззмістовно складним. Арнетт демонструє свою креативність усім спостерігачам, як і Гельманн. Проте Арнетт, здається, не отримує від цього стільки особистого задоволення, як лідер іншої зміни. Для нього це просто робота, яку потрібно старанно виконувати.

Лендрі пропонує проспівувати номери. Арнетт запитує: «Ви робили це вчора ввечері? Їм сподобалося співати?»

Лендрі: «Я думаю, сподобалося».

Проте декілька в’язнів відповіли, що їм не подобається співати.

Арнетт: «Ну що ж, вам доведеться навчитися робити речі, які вам не подобаються. Це частина повернення до суспільства нормальних людей».

Номер 819 скаржиться, заперечуючи: «У нормальних людей немає номерів».

Арнетт відповідає: «У нормальних людей і не повинно бути номерів! У вас є номери, бо ви тут!»

Лендрі пояснює, як проспівувати номери: співайте як гаму — «до, ре, мі...». В’язні підкоряються і співають гами добре, як тільки можуть: спочатку від «до» до «сі», а потім у зворотному порядку. Проте 819-й навіть не пробує співати. «819-й ніфіга не вміє співати. Слухаєм спочатку». 819-й починає пояснювати, чому він не може співати. Утім Арнетт прояснює мету цієї вправи: «Я не питав, чому ти не можеш співати, твоє завдання — навчитися співати». Арнетт критикує ув’язнених за поганий спів, але втомлені в’язні лише хихотять і сміються, коли фальшивлять.

На відміну від своїх товаришів по зміні, Джон Маркус видається млявим. Він зрідка долучається до спільних дій у Дворі. Натомість він добровільно робить ті справи, для виконання яких треба покидати межі в’язниці, наприклад приносить їжу з кафетерію в коледжі. Постать Маркуса говорить про те, що його не надихає образ «наглядача-мачо»: він горбиться, плечі опущені вниз, голова похнюплена. Я прошу начальника в’язниці Джаффе поговорити з ним, щоб той був відповідальнішим у виконанні обов’язків, за які йому платять. Начальник веде Маркуса до свого офісу, щоб серйозно з ним поговорити.

«Охоронці мають розуміти, що їм потрібно поводися досить жорстко. Успіх цього експерименту залежить від поведінки охоронців, яка має бути максимально реалістичною».

Маркус не погоджується: «Мій особистий досвід навчив мене, що жорстка, агресивна поведінка не дає результатів, натомість викликає відповідну реакцію».

Джаффе заперечує, пояснюючи, що мета експерименту — не перевиховати в’язнів, а зрозуміти, як в’язниця змінює людину, що постає перед ситуацією, коли влада належить охоронцям.

«Але ця ситуація впливає і на нас. Для мене важко навіть одягати форму».

Джаффе пробує переконати і заспокоїти: «Я розумію, що вами керує. Проте нам потрібно, щоб ви поводилися певним чином: на певний час ви мусите зіграти роль “жорсткого охоронця”. Нам потрібно, щоб ви реагували по-свинськи. Ми стараємося створити стереотипний образ охоронця, а ваш особистий стиль надто м’який».

«Добре, я спробую поводитися інакше».

«Чудово, я знав, що ми можемо на вас розраховувати»[59].

Тим часом 8612-й і 1037-й залишаються в карцері. Проте тепер вони голосно скаржаться на порушення правил. Ніхто не звертає на них уваги. Обидва просять покликати лікаря. 8612-й каже, що захворів і погано почувається. Він зазначає, що має дивне відчуття, наче в нього на голові арештантська шапочка, хоча він знає, що її там немає. Його вимогу побачитися з начальником в’язниці виконають пізніше того самого дня.

О четвертій годині в чемну камеру №3 повертають ліжка, оскільки увага охоронців спрямована на в’язнів із бунтівної камери №1. Наглядачів нічної зміни попросили прийти раніше, щоб разом з денною зміною штурмувати камеру, «стріляючи» вогнегасником у двері, аби налякати в’язнів. Вони роздягають в’язнів догола, забирають їхні ліжка і погрожують позбавити їх вечері, якщо вони й надалі не підкорятимуться. В’язні — вже й так голодні, бо пропустили обід, — поводяться похмуро і тихо.

КОМІСІЯ З РОЗГЛЯДУ СКАРГ В'ЯЗНІВ СТЕНФОРДСЬКОЇ ОКРУЖНОЇ В'ЯЗНИЦІ

Усвідомлюючи, що ситуація стає загрозливою, я прошу начальника в’язниці оголосити по гучномовцю, що в’язні повинні вибрати трьох представників до нещодавно створеної комісії з розгляду скарг в’язнів Стенфордської окружної в’язниці, які зустрінуться з суперінтендантом Зімбардо, як тільки узгодять між собою, з якими скаргами бажають до нього звернутися. Згодом ми прочитали у листі Пола (5704) до дівчини, як він пишався тим, що його обрали головою комісії. Це досить промовисте визнання, яке свідчить, як звужуються горизонти в’язнів, як вони втрачають перспективу і починають жити «нинішньою миттю».

Комісія з розгляду скарг, що складається з трьох учасників: Пола (5704), Джима (4325) і Річа (1037), — повідомляє мені, що їхній контракт було неодноразово порушено. Вони підготували цілий список: охоронці виявляють як фізичну, так і словесну агресію; піддають їх зайвим утискам; їжа не відповідає вимогам; їм потрібні книжки, окуляри і ліки; одного запланованого побачення з друзями і родичами недостатньо; серед потреб дехто назвав богослужіння. Вони стверджують, що всі пункти виправдовують відкриту непокору, яку вони виявляли цілий день.

Я легко входжу в роль суперінтенданта, одягнувши дзеркальні окуляри. Я починаю з того, що кажу про свою впевненість у вирішенні конфлікту мирним шляхом, що приведе до злагоди та задоволення. Зазначаю, що комісія з розгляду скарг — чудовий перший крок у цьому напрямку. Я хочу співпрацювати з ними доти, доки вони представлятимуть інтереси решти в’язнів. «Проте ви повинні зрозуміти, що грубість і фізичні дії охорони спровоковані вашою поганою поведінкою. Ви самі створили цю ситуацію, порушуючи графік і посіявши паніку серед наглядачів, які ще погано знайомі зі своєю роботою. Вони позбавили вас багатьох привілеїв замість того, щоб застосувати фізичну силу до неслухняних в’язнів».

Члени комісії з розумінням кивають головами.

«Я обіцяю, що передам цей список скарг працівникам в’язниці сьогодні ввечері. Ми усунемо негативні чинники, наскільки це буде можливо, і врахуємо деякі ваші пропозиції. Завтра я запрошу тюремного капелана і влаштую ще один день відвідувань цього тижня».

«Це чудово, дякуємо», — каже голова комісії Пол (5704).

Решта кивають, погоджуючись із тим, що зробили важливий крок у напрямку цивілізованіших умов утримання у в’язниці.

Ми встаємо, тиснемо одне одному руки, і вони мирно йдуть. Я сподіваюся, що тепер члени комісії скажуть своїм приятелям заспокоїтися і надалі нам вдасться уникнути схожих конфліктів.

В'ЯЗЕНЬ 8612 ПОЧИНАЄ ЗРИВАТИСЯ

Даґ (8612) не збирається співпрацювати. Він не вірить у те, що скарги комісії буде почуто. Він непокірний — і це знову приводить його до Ями, де він безперестанку грюкає долонею в двері. Каже, що почувається хворим, і потребує зустрічі з начальником в’язниці. Невдовзі начальник в’язниці Джаффе запрошує Даґа до свого кабінету і вислуховує скарги в’язня щодо свавільної та «садистської» поведінки охоронців. Джаффе каже, що саме його поведінка спричиняє таку свавільну реакцію охоронців. Якщо Даґ більше співпрацюватиме, то Джаффе простежить за тим, щоб наглядачі поводилися з ним м’якше. Номер 8612 каже, що вийде з експерименту, якщо цього негайно не зроблять. Джаффе також занепокоєний скаргами Даґа на здоров’я і запитує, чи не потрібен йому лікар. Номер 8612 поки що відмовляється. Його відводять назад до камери, де він знову репетує, звертаючись до в’язня Річа (1037), який досі сидить у карцері, і скаржиться на нестерпні умови та знову вимагає візиту лікаря.

Попри те, що в’язень 8612 видається задоволеним розмовою з начальником в’язниці, він продовжує розлючено кричати, вимагаючи зустрічі «з суперінтендантом, зі сраним доктором Зімбардо». Я погоджуюсь негайно зустрітися з ним.

ЗУСТРІЧ З РЕАЛЬНІСТЮ

Вдень я вирішив влаштувати перший візит до в’язниці нашого консультанта Карло Прескотта. Він допоміг мені передбачити багато аспектів експерименту, щоб максимально відтворити справжні тюремні умови. Недавно Карло умовно-достроково звільнився з Сенквентінської в’язниці штату Каліфорнія, відсидівши там сімнадцять років. До того він сидів у в’язницях Фолсом і Вакавілл, переважно за збройне пограбування. Я зустрів його кілька місяців тому під час одного проекту, яким займалися мої студенти з курсу соціальної психології на тему поведінки людини в інституційному середовищі. Один з моїх студентів запросив Карло, щоб той поділився з учасниками проекту своїми враженнями від життя за ґратами.

Карло вийшов лише чотири місяці тому і був переповнений гнівом на несправедливість в’язничної системи. Він проклинав американський капіталізм, расизм, темношкірих колаборантів, що воюють проти своїх же братів, мілітаристів і багато іншого. Але він виявився на диво мудрим і проникливим, чудово розуміючи суть соціальної взаємодії, до того ж винятково красномовним власником глибокого баритону, здатним годинами говорити без упину. Я був заінтригований поглядами цього чоловіка, крім того, ми були майже однолітками — мені було тридцять вісім, а йому сорок, — і ми обидва з ґетто: зі Східного й Західного узбережжя. Але коли я вчився в коледжі, Карло сидів у в’язниці. Ми швидко заприятелювали. Я став його довіреною особою, терплячим слухачем його довгих монологів, психологом-консультантом і «агентом» для його робіт і лекцій. Першою його роботою було співвикладання зі мною нового курсу літньої школи в Стенфордському університеті з психології тюремного ув’язнення. Карло не тільки розказав студентам про свій досвід у найдрібніших деталях, а й посприяв тому, що інші колишні в’язні розказали про власний. Також ми запрошували в’язничних наглядачів, юристів й інших обізнаних в американській тюремній системі людей. Досвід й активна участь Карло допомогли надати нашому невеликому експериментові своєрідної достовірності, яка не мала аналогів у жодному схожому соціально-науковому дослідженні.

На годиннику майже сьома година вечора. Я і Карло переглядаємо відеозапис однієї з сьогоднішніх перекличок. Потім ми йдемо до мого кабінету обговорити, як ідуть справи і як провести завтрашній день відвідин. Раптом до кабінету вривається начальник в’язниці Джаффе і доповідає, що в’язень 8612 зовсім неконтрольований, наполягає на виході з експерименту і хоче зустрітися зі мною. Джаффе не може точно сказати, чи номер 8612 просто хоче обманом вийти з в’язниці й влаштувати нам неприємності опісля, чи він і справді захворів. Джаффе наполягає на тому, щоб я сам розібрався в цій ситуації, а не він.

«Звісно, приведіть його, щоб я з’ясував проблему», — кажу я.

У мій кабінет заходить похмурий, непокірний, розлючений і збентежений молодий чоловік.

«У чому там проблема, хлопче?»

«Я більше не витримую: наглядачі виводять мене, вони обрали мене жертвою, глузують, постійно садять у карцер і...»

«З того, що я бачив, — а я бачив усе, — то ви самі провокуєте їх. Ви — найнепокірніший у цій в’язниці, найбільший бунтівник».

«Мені пофіг, ви всі порушили контракт, я не чекав, що зі мною будуть так поводитися, ви...»[60]

«Ти, хіпоблуд, рот закрий! — Карло люто кидається на 8612-го. — Чого ти не можеш витримати? Віджимань, стрибків, що наглядачі кричать на тебе? Тебе, сука, “виводять”? Не перебивай. На пару годин закрили в кладовку? Слухай, мажор: у Сан-Квентині ти не протримався би день. Ми всі відчули би, як ти пахнеш страхом і слабкістю. Наглядачі били б тебе по голові, а перед тим, як посадити в карцер, — це, щоб ти знав, це холодна бетонна яма, я в такій сидів тижні і тижні, — віддали би тебе нам. Снаффі або хтось інший з ворів, купив би тебе за дві, ну три, пачки сигарет, і задницю тобі розірвали би на німецький хрест — початок, сука, твого шляху підараса».

Номер 8612 заціпенів від лютого наїзду Карло. Мені треба якось рятувати ситуацію, бо я відчуваю, що Карло от-от вибухне. Наша обстановка, яка так нагадувала справжню в’язницю, повертає його думки до років мук, що закінчилися лише кілька місяців тому.

«Карло, дякую, що змалював цю реалістичну картину. Проте перш ніж ми продовжимо, мені потрібно дізнатися дещо у в’язня. 8612-й, ви розумієте, що я маю вплив на охоронців і можу зробити так, аби вони вас не зачіпали, якщо ви залишитеся і співпрацюватимете. Вам потрібні гроші? Ви недоотримаєте їх, якщо вийдете з експерименту раніше».

«Звісно, так, але...»

«Добре, тоді хай буде так: охоронці більше не зачіпатимуть вас, ви залишаєтесь і заробляєте гроші, а натомість усе, що вам треба робити, — це час від часу співпрацювати, час від часу ділитися зі мною деякою інформацією, яка була б корисною для процесу управління в’язницею».

«Ну, я не знаю...»

«Поміркуйте над моєю пропозицією, а після доброї вечері, якщо ви все одно вирішите піти, то все гаразд: вам заплатять за той час, який ви тут провели. Утім, якщо вирішите продовжувати й отримати всі гроші, не впадати в істерики і співпрацювати зі мною, то ми забудемо проблеми, що виникли першого дня, і почнемо спочатку. Так?»

«Може, але...»

«Ви не повинні вирішувати це зараз, подумайте над моєю пропозицією і прийміть рішення пізніше, ввечері. Добре?»

Номер 8612 спокійно вимовляє: «Ну, добре», — і я проводжаю його до кабінету начальника в’язниці по сусідству, аби його повернули назад у Двір. Я повідомляю Джаффе, що він поки що думає, чи залишитися, і озвучить рішення пізніше.

Я придумав цю Фаустову угоду просто-таки на ходу. Я поводився як злий адміністратор в’язниці, а не як добродушний професор, яким звик себе вважати. Як суперінтендант я не хочу, щоб 8612-й покинув експеримент, бо це може негативно вплинути на решту в’язнів, а також я думав, що можна спонукати його співпрацювати, якщо охоронці будуть поблажливішими до нього. Проте я запропонував 8612-му, лідерові повстання, стати «сукою», інформатором, який би видавав мені інформацію за окремі привілеї. Згідно з «кодексом в’язня», сука — це найнижча форма тваринного життя, і його часто тримають одного в карцері, аби його просто не вбили, якщо дізнаються, чим він займається. Згодом я і Карло йдемо до ресторану Рікі, де я намагаюся хоч на якийсь час забути про цю огидну ситуацію і насолодитися новими історіями Карло за порцією лазаньї.

В'ЯЗЕНЬ КАЖЕ ВСІМ, ЩО НІХТО НЕ МОЖЕ ЗВІДСИ ВИЙТИ

У Дворі наглядачі Арнетт і Лендрі вишикували в’язнів уздовж стіни для ще однієї переклички перед закінченням довгої денної зміни. Зі Стю (819) знову насміхаються через те, що він надто млявий, а його приятелі хором співають: «Дякуємо, пане наглядачу за гарний день!».

Вхідні двері зі скрипом відчиняються. Шеренга в’язнів одночасно повертає голови, щоб подивитися, як 8612-й повертається після зустрічі з тюремною владою. Перш ніж піти, він усім оголосив, що це його прощальна зустріч. Він виходить з експерименту, і ніщо не змусить його залишитись. Тепер Даґ (8612), оминаючи шеренгу приятелів, прямує до камери №2 і падає на ліжко.

«8612-й, вийди і стань до стіни», — наказує Арнетт.

«Від***сь!» — зухвало відповідає він.

«До стіни, 8612-й!»

«Від***сь!» — відповідає 8612-й.

Арнетт: «Хто-небудь, допоможіть йому!»

Лендрі запитує Арнетта: «У вас є ключі від наручників, сер?».

Усе ще перебуваючи в камері, номер 8612 кричить: «Я не буду терпіти гівно це ваше!». Даґ (8612) повільно виходить у Двір, де в’язні стоять по обидва боки камери №2, і оголошує їм жахливу новину: «Я тіпа, серйозно... Тобто я не міг вийти! Я стільки часу розмовляв із лікарями, юристами і...»

Його голос обривається, і залишається незрозумілим, що він хоче сказати. Решта в’язнів починають хихотіти. Номер 8612 стоїть навпроти шеренги, ігноруючи вимогу стати до стіни. Здається, він вразив приятелів своєю поведінкою. Він продовжує викрикувати своїм високим плаксивим голосом: «Я не зміг вийти! Вони не дозволили мені! Ніхто не може звідси вийти!».

Хихотіння ув’язнених перетворюється на нервовий сміх. Охоронці ігнорують 8612-го, продовжуючи шукати ключі від наручників. Вони хочуть одягти наручники на 8612-го і знову відправити його в карцер, якщо він не перестане блазнювати.

Один в’язень запитує 8612-го: «Тобто ти не можеш розірвати контракт?».

Інший у відчаї запитує, ні до кого конкретно не звертаючись: «Я можу розірвати свій контракт?!».

Арнетт обриває: «Розмови у шерензі! Потім ще поговорите з 8612-м».

Слова одного з шанованих лідерів бунту — значний удар по рішучості й упевненості ув’язнених. Пізніше Ґленн (3401) казав про ефект, який справили слова 8612-го: «Він сказав, що ми не можемо піти. Ми відчули себе справжніми в’язнями. Можливо, ти грав роль в’язня в експерименті Зімбардо, і, можливо, тобі за це платили, але, блін, ти був в’язнем. Справжнім в’язнем»[61].

Він починає вигадувати найгірші подальші сценарії: «Думка про те, що ми віддали на два тижні своє життя — своє тіло і душу, — жахала до смерті. Раптом виявилося, що ми — справжні в’язні, і втекти неможливо, принаймні без якихось рішучих заходів, що потягнуть за собою низку невідомих наслідків. Можливо, нас знову заарештує поліція Пало-Альто? Чи заплатять нам? Як мені повернути мій гаманець?»[62].

Річа (1037), який весь день створював проблеми охоронцям, також приголомшила ця новина. Пізніше він повідомив: «Мені сказали, що я не можу піти. Я відчув, що це справжня в’язниця. Я не можу передати, що відчував у той момент. Я почувався абсолютно безпорадним. Таким безпорадним, як ніколи раніше»[63].

Для мене було очевидно, що 8612-й загнав себе в пастку одразу кількох складних дилем. Він розривався між бажанням залишитися крутим лідером і небажанням бути жертвою наглядачів, бажанням залишитися й отримати всі гроші, які йому потрібні, і небажанням ставати моїм інформатором. Мабуть, він планував стати подвійним агентом: брехати мені або вводити мене в оману щодо того, що стосувалося в’язнів, але не був упевненим, чи витримає цей обман. Він мусив би одразу відмовитися від моєї пропозиції — привілеї в обмін на статус офіційного стукача, — проте не зробив цього. Якби він тієї миті наполіг на тому, щоб піти, мені довелося б його відпустити. Знов-таки, можливо, йому стало соромно, що він так швидко обламався перед Карло та його насмішками. Усе це були ігри розуму, в які він грав, щоб вирішити власний внутрішній конфлікт, сказавши іншим, що це я не дозволив йому піти, і звинувативши у цьому систему.

Ніщо не має такого трансформаційного впливу на в’язнів, як раптова звістка, що в цьому експерименті вони втратили свободу вийти з нього за бажання. І Стенфордська експериментальна «в’язниця» перетворилася на реальну Стенфордську в’язницю — і не через офіційні заяви «згори», а через заяви «знизу» одного з в’язнів. Так само, як повстання в’язнів змінило думки охоронців про в’язнів як небезпечних, заява в’язня про те, що ніхто не зможе вийти, кардинально змінила ставлення наших умовних в’язнів до свого нового статусу безпорадних.

МИ ПОВЕРНУЛИСЯ: ЧАС НІЧНОЇ ЗМІНИ

Коли становище в’язнів видається не таким вже й плачевним, нічна зміна знову заступає на варту. Гельманн і Барден прогулюються у Дворі, чекаючи, доки денна зміна залишить пост. Вони розмахують кийками, викрикуючи щось до камери №2, погрожують 8612-му, наполягаючи на тому, щоб той відійшов від дверей, вказуючи на вогнегасник і голосно запитуючи, чи не хочуть в’язні ще трохи прохолодного вуглекислого душу.

В’язень запитує Джеффа Лендрі: «Пане наглядачу, у мене прохання. Сьогодні в одного з нас день народження. Ви дозволите його привітати?».

Перш ніж Лендрі встигає відповісти, Гельманн вигукує позаду: «Ми заспіваємо “Happy Birthday” під час переклички. А зараз час вечеряти, по троє!». В’язні сидять за столом, накритим у центрі двору, і їдять свою вбогу вечерю. Розмовляти не можна.

Переглядаючи відеозаписи тієї зміни, я бачу, як Барден заводить через головні двері одного з в’язнів. Він щойно пробував утекти, а тепер стоїть струнко в центрі Двору поруч з обіднім столом. У нього зав’язані очі. Лендрі запитує у нього, як той збив замок із дверей, а він відмовляється викрити таємницю. Коли з його очей знімають пов’язку, Джефф погрозливо попереджає: «Ще раз побачимо тебе біля цього замка, 8612-й, отримаєш тягла». Це Даґ (8612) — ось хто пробував утекти! Лендрі заштовхує його назад у камеру, звідки 8612-й знову починає голосно лаятися, голосніше, ніж раніше, й потік матюків затоплює Двір. Гельманн змучено промовляє в бік камери №2: «8612-й, харош вимахуватися, вже всіх дістало. Ну от дістало. Не смішно».

Охоронці спішать до обіднього столу перервати заборонену розмову 5486-го зі співкамерниками. Джефф Лендрі кричить на 5486-го: «Гей, ти! Ми не можемо залишити тебе зовсім без вечері, але заберемо те, що залишилося. Ти ж вже щось з’їв. Начальник каже, що ми не можемо позбавляти вас їжі, але ти вже мав якусь частину вечері. Решту ми точно можемо забрати».

Далі він звертається до всіх: «Хлопці, здається, ви забули про ті привілеї, які ми можемо вам надати».

Він нагадує їм про завтрашній час відвідин, який, звісно, можна відмінити, якщо в’язень буде в одиночній камері. Ті, хто досі їдять, кажуть, що не забули про відвідини у вівторок, о сьомій годині вечора, і з нетерпінням чекають їх.

Джефф Лендрі наполягає на тому, щоб 8612-й знов одягнув панчохи на голову, які зняв під час вечері. «Ми ж не хочемо, щоби щось з твоєї голови потрапило тобі в їжу і ти захворів через це».

8612-й відповідає дивакувато, наче втрачає зв’язок із реальністю: «Я не можу вдягти це на голову, воно затісне. У мене болітиме голова. Що? Я знаю, що так не прийнято. Саме тому я намагаюся звідси вибратися... Вони продовжують казати “ні, голова в тебе не болітиме ”, але я знаю, що вона розболиться».

Річ (1037) також виглядає похмурим і пригніченим. У нього застиглий погляд, говорить повільно і монотонно. Він лежить на підлозі своєї камери, безперервно кашляє, наполягає на зустрічі з суперінтендантом. (Я зустрічаюся з ним, повернувшись після вечері, даю йому таблетки від кашлю і кажу, що він може піти, якщо відчуває, що не може більше терпіти, проте краще не витрачати стільки часу і сил на спроби бунту. Він повідомляє, що йому краще, і обіцяє постаратися.)

Потім наглядачі переходять до Пола (5704), який починає поводитися самовпевненіше, наче хоче зайняти місце колишнього лідера бунтівників Даґа (8612). «Ти щось нещасливий, 5704-й», — каже Лендрі, а Гельманн починає проводити кийком туди-сюди по ґратах у дверях камери, лунає голосне пронизливе брязкання. Барден додає: «Як думаєш, їм сподобаються ці звуки після відбою, наприклад, сьогодні вночі?»

Номер 5704 пробує віджартуватися, але наглядачі не сміються, хоча дехто із в’язнів посміюється. Лендрі каже: «О, чудово-чудово. Продовжуй, справді. Нам уже стає смішно. Я не чув таких смішних жартів уже років з десять».

Наглядачі стоять у впевнених позах, в один ряд, пильно вдивляються в 8612-го, який повільно їсть на самоті. Одну руку вони тримають на поясі, а другою дратівливо розмахують кийками, і цим показують, що виступають єдиним фронтом.

«У нас тут зграя бунтівників і революціонерів!» — вигукує Лендрі.

Раптом 8612-й вискакує з-за столу, біжить до задньої стіни й зриває чорну тканину, яка закривала відеокамеру. Наглядачі хапають його, відтягують назад і знову садять у Яму. Він саркастично каже: «Мені шкода, хлопці!»

Відповідає один з охоронців: «Тобі шкода? Скоро ми тобі щось покажемо, ось тоді тобі справді буде шкода».

Гельманн і Барден починають стукати в двері Ями кийками, а 8612-й кричить, що від такого оглушливого звуку в нього ще більше болить голова.

Даґ (8612) волає: «Блін, припиніть, чуваки, у мене болять вуха!»

Барден: «Може, наступного разу будеш думати перед тим, як щось викинути і знову опинитися в карцері, 8612-й».

Номер 8612 відповідає: «Та йди ти на***, мудак! Я тобі говорю: наступного разу двері виб’ю!». (Він погрожує вибити двері у свою камеру чи вхідні двері, а може, він має на увазі стіну, за якою розташована камера спостереження.)

Хтось із в’язнів питає, чи їм покажуть увечері фільм. Коли їм описували умови утримання у в’язниці, то обіцяли кіносеанси. Хтось із наглядачів відповідає: «Я не знаю, чи узагалі у вас буде фільм коли-небудь!».

Охоронці голосно обговорюють наслідки пошкодження тюремного обладнання. Гельманн бере копію тюремних правил і зачитує правило про завдання пошкоджень тюремній власності. Притулившись до одвірка першої камери і граючись кийком, він, здається, з кожною миттю стає дедалі впевненішим і насолоджується своєю владою. Гельманн звертається до колег: замість того, щоб показати в’язням фільм, ми змусимо їх усе прибрати й відремонтувати.

Гельманн: «Гаразд, хвилину уваги, будь ласка. Сьогодні ми підготували для вас нові розваги. Камера №3, ви відпочиваєте й відновлюєте сили, можете робити що захочете, бо ви помили свої тарілки і добре попрацювали. Камера №2, вам доведеться трохи попрацювати. А ви, камера №1... у нас для вас великі ковдри, і вам доведеться витягнути з них усі колючки. Пане наглядач, принесіть постіль і дайте їм — хай камера №1 добре попрацює, якщо хочуть спати під ковдрами без колючок».

Лендрі вручає Гельманнові кілька ковдр з колючками. «Яка краса, чи не так?» Він продовжує монолог: «Тільки погляньте на цю ковдру, леді та джентльмени! Погляньте на ковдру! Чи це не шедевр? Я хочу, щоб ви витягли з неї всі колючки, бо вам доведеться під нею спати».

Хтось із в’язнів каже: «Ми краще будемо спати на підлозі».

Лендрі відповідає просто: «Спіть як хочете».

Цікаво спостерігати, як Джефф Лендрі вагається між роллю «суворого» і «доброго» охоронця. Він усе ще не повністю поступився контролем Гельманнові. Намагаючись досягти хоча б приблизно такого самого домінування, Лендрі все ж відчуває більше співчуття до в’язнів, аніж Гельманн. (В інтерв’ю після експерименту розсудливий в’язень Джим (4325) описує Гельманна «поганим» охоронцем і прозиває його «Джоном Вейном». Він описує обох братів Лендрі як «добрих» охоронців, та інші в’язні здебільшого згодні, що саме Джефф Лендрі був скоріше «добрим», ніж «поганим».)

В’язень із камери №3 запитує, чи можна отримати якісь книжки. Гельманн пропонує видати кожному «примірник правил» як літературу для читання перед сном. Настав час для ще однієї переклички.

«Тож ніхто сьогодні ввечері не клеїть дурня, пам’ятаєте? Почнемо перекличку із 2093-го, щоб як слід потренуватися», — каже він.

Барден прагне слави: він походжає просто перед обличчями в’язнів і приказує: «Ми не вчили вас так розраховуватися. Голосно, чітко, швидко! 5704-й, таки занадто повільно говориш! Починай знову зі стрибків».

Наглядачі починають карати всіх підряд: для покарання їм уже не потрібна причина. 5704-й не зважає на наказ: «Я не збираюся цього робити!»

Барден намагається примусити його, в’язень присідає, але не досить низько.

«Нижче, хлопче, нижче!» — Барден пхає його кийком у спину.

«Гей, не штовхай мене!»

«Ти сказав “не штовхай”?» — насміхаючись перепитує Барден.

«Так я й сказав, не штовхай!»

«Лягай і віджимайся, — наказує Барден. — А тепер повертайся в шеренгу».

Барден діє набагато рішучіше й енергійніше, ніж раніше, але альфа-самцем, очевидно, все ще залишається Гельманн. Та коли Барден і Гельманн утворюють динамічну пару, Джефф Лендрі раптово відступає на задній план чи взагалі зникає з арени дій.

Навіть найкращого в’язня, 2903-го («Сержанта»), без жодних причин змушують віджиматися і стрибати.

«Дуже добре! Погляньте, як він старається! У нього купа енергії сьогодні ввечері, — каже Гельманн. Потім він переходить до 3401-го. — Усміхаємось? Що сталося?»

Втручається його колега Барден: «Ти усміхаєшся, 3401-й? Думаєш, це весело? Тобі не хочеться спати сьогодні вночі?»

«Перестаньте усміхатися! Це вам не шкільна роздягальня. Якщо бодай ще хтось усміхнеться, йому доведеться стрибати за всіх дуже довго!» — запевняє ув’язнених Гельманн.

Розуміючи потребу в’язнів розвіятися і змінити похмуру атмосферу, Гельманн розказує Барденові жарт, сподіваючись відволікти понурих в’язнів: «Пане наглядач, знаєте анекдот про безногу собаку? Щоночі господар виносив її на вулицю побігати». Вони з Барденом сміються, але жоден із в’язнів не усміхається. Барден жартівливо дорікає Гельманнові: «Їм не сподобався ваш жарт, пане наглядач».

«Тобі сподобався мій анекдот, 5486-й?»

Джеррі (5486) чесно відповідає: «Ні».

«Вийди сюди й відіжмися десять разів за те, що тобі не сподобався мій анекдот. І ще п’ять за усмішки, разом — п’ятнадцять разів».

Гельманн в ударі. Він примушує всіх в’язнів стати обличчям до стіни. Коли вони обертаються, він демонструє їм позу «однорукого продавця олівців». Охоронець запихає одну руку в штани, тримає палець у ділянці промежини, так наче у нього ерекція. В’язням наказують не сміятися. Та деякі все-таки сміються, після чого їх змушують віджиматися чи присідати. Номер 3401 каже, що не вважає це чимось смішним, і йому доводиться віджиматися за чесність. Потім усім наказують проспівати їхні номери. Гельманн запитує у «Сержанта» (2093), чи це схоже на спів.

«По-моєму, це схоже на спів, пане наглядач».

Гельманн змушує його віджиматися, бо той не згоден з його думкою.

Несподівано «Сержант» запитує: «Чи можна мені зробити більше віджимань, сер?».

«Можеш зробити ще десять разів, якщо хочеш».

Тоді «Сержант» кидає йому ще демонстративніший виклик: «Мені віджиматися до сьомого поту?».

«Звісно!» — Гельманн і Барден не знають, як реагувати на такий уїдливий докір, але в’язні дивляться один на одного в сум’ятті, розуміючи, що «Сержант» може спровокувати нові покарання, які потім поширяться на всіх. Тепер вони реагують на нього як на непорозуміння.

Коли згодом в’язнів просять розрахуватися у складному порядку, Барден глузливо додає: «Це повинно бути неважко для хлопців з такою хорошою освітою!»

Насправді він підсміюється з освічених людей, називаючи їх «розпещеними інтелектуалами-снобами», хоча й сам він, звісно, навчається в коледжі.

В’язнів запитують, чи потрібні їм постіль і ліжка. Усі відповідають ствердно. «Ну, і що ви, хлопці, зробили, — запитує Гельманн, — щоб заслужити ліжка і постіль?» «Ми повитягали з неї всі реп’яхи», — відповідає один з них. Гельманн наказує ніколи не казати «реп’яхи». Їх треба називати «колючками». Це простий приклад використання мови як засобу влади, який зі свого боку творить реальність. Як тільки в’язень називає реп’яхи «колючками», Барден дозволяє йому взяти подушку і ковдру. Гельманн повертається з постіллю, тримаючи її під руками. Потім він вручає їх кожному, окрім 5704-го. Його він запитує, чому той так довго не міг узятися за роботу. «Тобі потрібна подушка? Чому я повинен давати тобі подушку, якщо ти не хочеш працювати?» «Бо в мене хороша карма», — відповідає 5704-й дещо грайливим тоном.

«Я запитую ще раз: чому я повинен давати тобі подушку?»

«Бо я прошу вас, пане наглядач».

«Але ти взявся за роботу тільки через десять хвилин після решти, — каже Гельман. — Дивись мені, надалі починай працювати, коли тобі кажуть».

Попри погану поведінку 5704-го, Гельманн нарешті м’якшає і дає йому подушку.

Не бажаючи бути повністю відсунутим на задній план Гельманном, Барден каже 5704-му: «Подякуй як слід».

«Дякую».

«Скажи ще раз. Скажи: “Здоров’я вам, пане наглядач”».

Сарказму — хоч вухами жуй.

Гельманн з успіхом відокремлює 5704-го від друзів-революціонерів, просто змушуючи просити подушку. Примітивні особисті інтереси починають брати верх над солідарністю в’язнів.

З ДНЕМ НАРОДЖЕННЯ, 5704-Й!

В’язень Джеррі (5486) нагадує охоронцям про своє прохання привітати 5704-го, заспівавши йому «Happy Birthday». Це досить цікаво, адже в’язні дуже стомилися, й охоронці збираються відпустити їх до камер лягати спати. Можливо, це спроба відновити їхній зв’язок із нормальними ритуалами зовнішнього світу або невеличкий крок, щоб налагодити ситуацію, яка швидко виходить за межі нормальності.

Барден каже до Гельманна: «Нам потрібно обговорити пропозицію в’язня 5486, наглядачу. Він хоче заспівати привітальну пісню!»

Гельманнові не подобається, що вітання призначене 5704-му. «Це твій день народження, а ти не працював!»

В’язень відповідає, що не повинен працювати у свій день народження. Охоронці ходять уздовж шеренги і просять кожного сказати вголос, чи хоче він заспівати «Happy Birthday». Усі погоджуються, що правильніше сьогодні привітати 5704-го. Потім в’язню Габбі (7258) наказують заспівувати — і це єдині приємні звуки тут за весь день і ніч. Та спочатку виходить мікс звуків, бо одні співають: «З днем народження, друже», а інші — «З днем народження, 5704-й». Як тільки це чують Гельманн з Барденом, вони кричать на них.

Барден нагадує: «Цього джентльмена звати 5704-й. А тепер почнімо спочатку».

Гельманн хвалить 7258-го за його виконання: «Ти задав свінговий темп і не фальшивив». Він говорить про музичний розмір, демонструючи свої знання в царині музики. Але потім просить, щоб в’язні заспівали у традиційнішому стилі, і вони це роблять. Та їхній виступ далекий від ідеалу, і їм знову наказують: «Ще раз! Додайте ентузіазму! День народження у хлопця лише раз на рік».

Ця перерва у звичній рутині, ініційована в’язнем, щоб пережити разом хоч якість позитивні почуття, перетворюється на чергову нагоду продемонструвати розподіл сил: хто командує, а хто підкоряється.

Останній зрив і звільнення 8612-го

Погасили світло, і Дага (8612) нарешті вкотре випустили з карцеру, аж тут він зривається на крик: «Ісусе Христе, я ж кажу, я згораю зсередини! Хіба ти не знаєш?».

Під час другого візиту до Джаффе він гнівно кричить про свої муки: «Я хочу піти! В мене все пече всередині! Я не витримаю ще одну ніч! Я не можу цього терпіти! Мені потрібен юрист! Я ж маю право попросити юриста? Зв’яжіться з моєю мамою!».

Намагаючись нагадати собі, що це лише експеримент, він продовжує несамовито кричати: «Ви влізли мені в голову, в мою голову! Це експеримент... це контракт, а не рабство! Ви не маєте права виносити мені мозок!».

Він погрожує зробити будь-що, аби вийти на свободу, навіть порізати вени на зап’ястках: «Я зроблю все, щоб вийти! Я розвалю ваші камери, я переб’ю ваших наглядачів!».

Начальник намагається всіма силами його заспокоїти, але 8612-й і чути не хоче. Він кричить дедалі голосніше. Джаффе запевняє 8612-го, що його прохання серйозно розглянуть, як тільки він зможе поспілкуватися з одним із наших психологів-консультантів.

Скоро повертається Крейґ Гейні, який затримався за вечерею.

Прослухавши аудіозапис цієї драматичної сцени, він спілкується з 8612-м, щоб визначити, чи потрібно його випускати зараз, чи справді він переживає сильний емоційний стрес. У цей момент ми все ще не були певні того, що 8612-й не грає на публіку. Під час попереднього інтерв’ю ми дізналися, що він був лідером серед антивоєнних активістів у своєму університеті ще тільки рік тому. Як він міг «зламатися» лише за 36 годин?

Номер 8612 був дійсно розгубленим. Пізніше він сказав нам: «Я сам не міг зрозуміти, чи це тюремний досвід довів мене до зриву, чи я викликав у себе ці реакції свідомо».

Згодом у своєму аналізі Крейґ Гейні, який мав прийняти рішення самостійно (коли я обідав), яскраво описав свій внутрішній конфлікт:

Хоча зараз, при погляді в минуле, ця ситуація здається нескладною, тоді вона мене налякала. Я був аспірантом другого року навчання, ми вклали в цей проект величезну кількість часу, сил і грошей, і я знав, що, відпустивши учасника раніше, ми поставимо під загрозу весь план експерименту, який так ретельно складали і виконували. Жоден з нас, як експериментаторів, не очікував таких подій, і, звісно, ми не мали плану дій на випадок таких непередбачуваних обставин.

З іншого боку, очевидним був той факт, що хлопець просто дуже гостро переживає свій короткий досвід перебування в Стенфордській в’язниці, чого ми не очікували від жодного учасника навіть до кінця цих двох тижнів. Тож я вирішив звільнити 8612-го, віддавши перевагу етичним, гуманним інтересам супроти інтересів експерименту[64].

Крейґ сконтактувався з дівчиною 8612-го, яка швидко приїхала і забрала його самого і його речі. Крейґ нагадав їм обом, що раптом зранку Даґ і далі буде в стресі, то зможе звернутися до студентської поліклініки, бо ми домовилися з її працівниками про допомогу у разі схожих реакцій.

На щастя, Крейґ прийняв правильне рішення на гуманних і правових засадах. Це було правильне рішення, бо ж враховувало можливість негативного впливу на працівників установи і в’язнів, якби 8612-й і далі залишався у в’язниці у стані емоційного розладу. Втім, коли Крейґ повідомив Куртові й мені, що вирішив відпустити 8612-го, ми сприйняли цю новину скептично і вирішили, що він став жертвою акторського таланту 8612-го. Тільки після довгого обговорення всіх наявних фактів ми погодилися, що консультант учинив правильно. Але тоді нам потрібно було пояснити, чому ця надзвичайна реакція виникла так раптово майже на самому початку двотижневої пригоди. Хоча психологічні тести й не виявили у 8612-го жодного натяку на психічну нестабільність, ми запевнили себе, що його емоційний зрив став результатом надмірної чутливості натури і надто сильної реакції на штучні тюремні умови. Я разом із Крейґом та Куртом улаштував щось на кшталт мозкового штурму, і ми дійшли висновку, що в процесі відбору учасників, мабуть, був недолік, внаслідок якого тестування змогла пройти «травмована» людина. Ми відкинули іншу можливість: що ситуативні чинники, які діяли в нашій в’язниці, виявилися для 8612-го непереборними.

Що ж означав наш висновок? Ми опинилися посеред експерименту, розробленого з метою продемонструвати, що ситуативні чинники важливіші за диспозиційні, і ми все ж зробили вибір на користь диспозиційного підходу!

Пізніше Крейґ сформулював нашу похибку: «Тільки потім ми помітили очевидний парадокс, що першу дійсно неочікувану і незвичну демонстрацію ситуативного чинника в нашому експерименті ми “пояснили диспозиціями”, звернувшись до тої теорії, яку збиралися розкритикувати»[65].

Ми все ще не розуміли, чи є в поведінці 8612-го якісь приховані мотиви. З одного боку, він міг справді втратити контроль над собою через надто сильне напруженням, і тоді, звісно, його потрібно було відпустити. З іншого боку, спочатку він міг зіграти «божевільного», знаючи, що за умови вдалої гри ми його відпустили б. Чи, можливо, раптово для себе він дійшов до тимчасового «божевілля», не витримавши власної гри. Згодом у звіті 8612-й ускладнює прості причини своїх дій: «Я пішов, а мав залишитися. Це було дуже погано. Революція не може бути розвагою, і я повинен це розуміти. Я мав залишитися, бо фашистам тільки на руку, якщо вони думають, що [революційні] лідери дезертирують за перших же труднощів, що вони просто маніпулятори. Я повинен був боротися за те, що вважав правильним, не дбаючи про власні інтереси»[66].

Невдовзі після того, як 8612-й вийшов на свободу, один з охоронців підслухав, як в’язні з камери №2 обговорювали план, за яким Даґ мав повернутися наступного дня разом із групою приятелів, щоб розгромити в’язницю і звільнити в’язнів. Мені ця чутка здалася геть неправдоподібною, поки наступного ранку один з охоронців не доповів, що бачив 8612-го, який крадькома пробирався коридором факультету психології. Я наказав охоронцям зловити його і повернути у в’язницю, адже він, найімовірніше, не був хворим, а просто обманув нас. Тепер я точно знав, що потрібно бути готовим до нападу на нашу в’язницю. Як ми могли запобігти насильницькому протистоянню? Що робити, щоб в’язниця змогла функціонувати і — о, так! — щоб експеримент продовжувався?

РОЗДІЛ 5

Вівторок.

Подвійна проблема: відвідувачі й бунтівники

Наші ув’язнені виглядають знесиленими, із заспаними очима, а наша маленька в’язниця почала смердіти наче чоловічий туалет на зупинках нью-йоркського метро. Схоже, що деякі охоронці перетворили відвідування туалету на привілей, який треба заслужити: нечасто і в жодному разі не після відбою. Вночі в’язням доводиться мочитися і випорожнюватися у відра просто у своїх камерах, і деякі охоронці забороняють їм спорожняти ці відра до ранку. У багатьох в’язнів шаленим темпом зростає невдоволення і злість. Здається, зрив 8612-го минулої ночі викличе серед них ланцюгову реакцію. Судячи з підслуханих розмов у камерах, арештанти більше не потерплять такого ставлення.

З такою атмосферою нам все ж потрібно намалювати веселішу картину тим, хто ввечері відвідає наших в’язнів, — батькам, друзям і дівчатам. На місці батьків, побачивши таке виснаження і явні ознаки стресу лише за три дні, я б не дав сину лишитися в цьому місці. Розмірковуючи над способами уникнути цієї проблеми, я був змушений перейти до нагальнішого питання — поширення серед в’язнів-бунтівників чуток, що 8612-й може напасти на нас будь-якої миті. Можливо, це відбудеться сьогодні — можливо, навіть під час побачень, коли ми будемо найуразливіші.

День починається з ранкової зміни о другій ночі. Очевидно, що нічна зміна зволікає, і всі шість охоронців зараз у Дворі після наради з приводу впровадження суворіших правил контролю за ув’язненими, щоб запобігти наступним бунтам.

Спостерігаючи за ними стає зрозуміло, що розмір таки має значення при виборі лідера. Найвищі охоронці стають головними на своїх змінах: Гельманн — нічній, Венді — ранковій, а Арнетт — денній. Найнижчі — Барден і Керос — помічники лідерів своїх змін. Обидва поводяться наче велике цабе, гучно кричать просто в обличчя в’язнів і значно частіше застосовують фізичну силу: залякують, штурхають, виштовхують зі строю і запроторюють упертих в’язнів до карцеру. Ми отримуємо повідомлення, що дорогою до вбиральні ці охоронці-помічники інколи спускають ув’язнених зі сходів чи штовхають їх у пісуари, коли лишаються там наодинці з ними. Також стає очевидною їхня любов до кийків. Вони постійно їх тримають напохваті й грюкають по засувах, дверях чи столу, сповіщаючи про свою присутність. Деякі прихильники психоаналізу сміливо заявляють, що у такий спосіб наглядачі компенсують свою маленьку статуру. Проте, хоч яка психологічна динаміка діяла б, саме вони стають найнікчемнішими охоронцями.

Хай там як, Маркус і Ворниш, що належать також до меншості в нашому експерименті, залишилися порівняно пасивними, значно тихішими і менш активними, ніж їхні колеги. Я просив начальника змусити їх бути напористішими. Брати Лендрі — теж дуже цікава пара. Джефф Лендрі трохи вищий за Гельманна і постійно змагається з ним за домінування на нічній зміні. Проте він зовсім не годиться для вигадливих прикростей, які постійно придумує наш талановитий молодий «Джон Уейн». Лендрі то починає віддавати накази і командувати ув’язненими, то відступає та кудись зникає знов і знов, виявляючи своєрідну нерішучість, не притаманну жодному з охоронців. Сьогодні ввечері у нього в руках узагалі не було кийка. Пізніше він навіть зняв сонцезахисні дзеркальні окуляри, що вважається грубим порушенням наших правил. Його брат Джей нижчий на зріст, він жорстокіше поводиться з ув’язненими, однак завжди «дотримується букви закону». Він не такий агресивний, як Арнетт, але зазвичай підтримує боса, віддаючи впевнені й змістовні накази.

Всі ув’язнені майже однакові на зріст (від 172 до 177 см), за винятком найнижчого Ґленна (3401), чий зріст становить лише 157 см, і найвищого Пола (5704) зі зростом 188 см. Цікаво, що 5704-й поступово стає лідером серед в’язнів. Останнім часом він став упевненішим у собі й непохитнішим у своїх протестах. Його приятелі помітили цю зміну, тож обрали його головою комісії з розгляду скарг арештантів Стенфордської в’язниці, який уже проводив зі мною переговори щодо укладеного з ними договору і прав ув’язнених.

ПРАВИЛА НОВІ, ПЕРЕКЛИЧКИ СТАРІ

Наступна перекличка починається о пів на третю ночі. Двір трохи переповнений: присутні шестеро охоронців і семеро вишикуваних уздовж стіни ув’язнених. Попри те, що охоронці нічної зміни не мають жодних підстав далі залишатися, вони все ще стирчать тут за власним бажанням. Можливо, вони хочуть перевірити, як ранкова зміна впорається зі своїми обов’язками. Уже немає 8612-го, і ще декого бракує. Венді витягує сонного 819-го з камери №2, щоб довершити шеренгу. Охоронці лають когось із в’язнів, що не вдягли панчіх на голову, і нагадують, що вони є головним атрибутом тюремної уніформи.

Венді: «Саме час робити перекличку. Як вам це?»

Хтось із в’язнів каже: «Чудово, пане наглядачу».

«А як щодо решти?»

«Сержант»: «Чудово, пане наглядачу!»

«Послухаєм це від вас усіх, ну! Ви можете краще! Голосніше!»

«Просто чудово, пане наглядачу».

«Голосніше! Котра година?»

«Година переклички, пане наглядачу», — тихо відповідає хтось[67]. Ув’язнені вишикувані обличчями до стіни, руками вперті в стіну, ноги на ширині плечей. Вони повільні й сонні, бо спали лише кілька годин.

Зміна охоронця Бардена закінчилася, але він усе ще командує, вигукує накази, розмахуючи своєю довгою палицею. Він витягує з ряду першого-ліпшого в’язня.

«Гаразд, хлопче, відіжмись кілька разів для мене!» — кричить.

Уперше голос подає Ворниш: «Ну, давайте, повторимо наші номери. Почнемо справа. Поїхали!». Можливо, він почувається впевненіше серед численної групи охоронців.

Потім вступає Джефф Лендрі: «Хвилинку, цей хлопець, 7258-й, навіть не знає свого номера справа наліво!». Але чому Джефф командує? Адже його зміна вже закінчилася. Він ходить, тримаючи руки в кишенях, — радше як безтурботний турист, ніж тюремний охоронець. І взагалі чому ця зміна все ще тут швендяє після довгої виснажливої ночі? їм давно вже час лягати спати. Їхня присутність створює плутанину і непевність у тому, хто повинен віддавати розпорядження. Перекличка продовжується за тим самим сценарієм, що й раніше, і це стає досить нудним: розрахунок на перший-другий, за номерами, у зворотному порядку, виспівування номерів. Гельманн вирішує, що йому нема до цього діла, якийсь час мовчки спостерігає, а потім тихенько йде.

Повторюються старі правила, їх теж потрібно проспівати. Венді наказує ув’язненим співати правила гучніше, швидше і чіткіше. Стомлені в’язні підкоряються, хоча співають не до ладу. Прийшов час для чогось нового, тож охоронці, з власної ініціативи, додають кілька правил:

«Ув’язнені повинні брати участь у всіх тюремних заходах. Тобто в перекличках!»

«Ліжка мають бути застеленими, а особисті речі — охайними і впорядкованими!»

«Підлога має блищати!»

«Ув’язнені не повинні зрушувати, пошкоджувати, вимазувати або ламати стіни, стелі, вікна, двері чи будь-яке інше тюремне майно!»

Ворниш упевнено продовжує муштру, щоб арештанти як слід зрозуміли правила — як то кажуть, і дух, і букву. Якщо в’язні відповідають без ентузіазму, він просто змушує їх знову повторювати правила з варіаціями, що притуплюють розум.

Ворниш: «Ув’язнені ніколи не повинні змінювати освітлення в камерах!»

Ув’язнені: «Ув’язнені ніколи не повинні змінювати освітлення в камерах».

Венді: «Коли ув’язненим дозволяється змінювати освітлення в камері?»

Ув’язнені (тепер ідеально в унісон): «Ніколи».

У всіх виснажені голоси, але відповіді чіткіші і голосніші, ніж учорашньої ночі. Ворниш стає лідером — він керує декламуванням правил, вимагаючи від ув’язнених досконалості, демонструє владу й зарозумілість. Оголошується нове правило. Очевидно, його мета — познущатися з Пола (5704), нашого затятого курця.

Ворниш: «Куріння — це привілей!»

Ув’язнені: «Куріння — це привілей».

«Що таке куріння?»

«Привілей».

«Що?»

«Привілей».

«Курити дозволено після прийомів їжі або на розсуд охоронця».

Ворниш: «Занадто монотонно, а давайте на тон вище».

Ув’язнені підпорюються, повторюючи слова у вищому регістрі.

«Починайте у нижчій тональності, а потім йдіть вище».

Він хоче, щоб ув’язнені поступово підвищували тональність. Венді демонструє, як це потрібно робити.

Ворниш: «Просто чудово!»

Ворниш читає правила з аркуша паперу в руці. В іншій руці у нього кийок. Решта охоронців теж забавляються кийками, крім Джеффа Лендрі, присутність якого взагалі не має жодного сенсу. Поки Ворниш змушує в’язнів повторювати правила, Венді, Керос і Барден заходять у камери і виходять з них, потім обнишпорюють ув’язнених, шукаючи ключі від наручників, зброю чи будь-що підозріле.

Керос змушує «Сержанта» вийти з шеренги, приставити руки до іншої стіни, розставити ноги, а тим часом зав’язує йому очі. Потім одягає на нього наручники, наказує взяти відро для сміття і веде в туалет за межами в’язниці.

Один за одним в’язні кричать: «Суперінтенданта!» — відповідаючи на питання Ворниша: «Чиї накази є найвищим пріоритетом?» Тепер моя черга вести щоранковий відеозапис основних подій, тимчасом Курт і Крейґ прилягли подрімати. Дивно слухати, що мої накази є «найвищим пріоритетом». У звичайному житті для мене важливо не наказувати, а радше пропонувати або натякати на те, чого я хочу або що мені потрібно.

А Ворниш усе ще під’юджує в’язнів, змушуючи їх співуче вимовляти слово «покарання» — останнє слово у правилі про те, що їх чекає, якщо вони не виконуватимуть правила. Вони повинні проспівати це ненависне слово найвищим тоном, знову і знову. Це змусить їх відчути себе смішними і приниженими.

Усе це триває майже 40 хвилин. В’язнів сіпає — у них мліють ноги, болять спини, але ніхто не скаржиться. Барден наказує всім повернутися і виструнчитися для перевірки уніформи.

Венді запитує в’язня 1037, чому той без панчіх на голові.

«Її забрав інший наглядач, пане наглядач».

Венді: «Я не знаю жодного наглядача, який би так вчинив. Ти натякаєш, що наглядачі насправді не знають, що тут відбувається?».

«Ні, я так не говорив, пане наглядач».

Венді: «Отже, це ти загубив панчохи».

Номер 1037: «Так, я, пане наглядач».

Венді: «П’ятнадцять віджимань. Я почну рахувати?».

Венді привселюдно заявляє, що в’язень 3401 поскаржився на хворобу.

Ворниш підтримує: «Ми тут хворих не любимо. Зроби двадцять присідань! Тобі точне стане краще!». Потім він обзиває 3401-го скиглієм і забирає його подушку.

«Тож усі, хто з панчохами на голові, повертаються в камери. Ті, у кого їх немає, залишаються тут. Можете сісти на ліжка, але лежати заборонено. Застеліть ліжка — щоб не було жодної складочки чи чогось такого».

Потім Ворниш наказує трьом ув’язненим з непокритими головами синхронно віджиматися. Він зістрибує зі столу, на якому доти сидів, і відбиває кийком ритм. Поки в’язні виконують це ритуальне покарання, він стоїть над ними і кричить: «Вниз! Вгору!». Пол (5704) зупиняється, оскільки вже не має сил. Ворниш теплішає і дозволяє ув’язненим стати вздовж стіни.

«Добре, йдіть до камер шукати свої панчохи. Той, хто не знайде, хай зав’яже голову рушником».

«819-й, як тобі день сьогодні?»

«Прекрасно, пане наглядач».

«Чудово, заправляйте ліжка, щоб не було жодної складочки, а потім можете на них сісти».

До цього часу інші охоронці вже пішли, залишилася тільки ранкова зміна разом із «резервним» Морісоном. Він тихо спостерігав за всіма цими зловживаннями. Морісон каже в’язням, що ті можуть лягти, якщо хочуть. Вони негайно лягають і одразу поринають у сон.

За годину або трохи пізніше зазирає начальник в’язниці. У твідовому піджаку та краватці він виглядає модником. Здається, він кожного дня потроху підростає або просто тримається пряміше, ніж попереднього разу. «Увага, увага, — протяжно вимовляє він, — усім ув’язненим одягнутися і вишикуватися у Дворі для подальшої перевірки».

Охоронці заходять у другу і третю камери, будять арештантів і наказують їм вийти у Двір. Їхній і так короткий сон знову перервали.

Мешканці другої і третьої камер знову їх залишають. Стю (819) знайшов свої панчохи, на голові у Річа (1037) — тюрбан з рушника, а Пол (5704) зробив з рушника щось схоже на каптур Червоної Шапочки, і накинув на довге чорне волосся.

Ворниш запитує «Сержанта»: «Як спалося?».

«Прекрасно, пане наглядач».

А 5704-й не заходить так далеко і просто каже: «Добре».

Ворниш повертає його обличчям до стіни, а інший охоронець повторює попереднє правило: «Ув’язнені завжди повинні звертатися до охоронців “пане наглядач”».

5704-й віджимається, бо не додав це шанобливе звертання до своєї вимушеної брехні про сон: «Добре».

Начальник в’язниці повільно просувається вздовж шеренги арештантів, немов генерал, що оглядає свої війська: «У цього ув’язненого, схоже, проблеми з зачіскою, а ще у нього проблеми з належною ідентифікацією. Насамперед його потрібно належним чином ідентифікувати». Начальник в’язниці рухається далі, оцінюючи ув’язнених, і просить охоронців ужити відповідних заходів. «У цього ув’язненого з-під рушника стирчить волосся». Він наполягає, щоб усі особисті номери було пришито або намальовано маркером.

«Завтра — день відвідувань. Ми хочемо продемонструвати всім нашим відвідувачам, які у нас гарні ув’язнені. Хіба не так? Тому в’язень 819 мусить навчитися вдягати панчохи. Надалі 3401-го і 5704-го потрібно навчити зав’язувати рушник так, як це зробив 1037-й. Тепер повертайтеся до камер».

Ув’язнені повертаються і лягають спати, поки їх не розбудять на сніданок. Починається новий день. Приходять охоронці денної зміни. Знову перекличка, але цього разу в стилі чірлідерів шкільної команди. Кожен в’язень бадьоро вигукує свій номер:

«Дай 5! Дай 7! Дай 0! Дай 4! Як це звучить? 5704!» Арнетт, Джей Лендрі й Маркус вигадують нові знущання. В’язні по черзі виходять уперед і декламують у чірлідерському стилі свої номери. Знову і знову...

СТИРАННЯ МЕЖ МІЖ ІДЕНТИЧНІСТЮ І РОЛЛЮ

Менш ніж за три дні життя в незвичайних умовах деякі учасники, які грають роль охоронців, вийшли далеко за межі лише рольової поведінки. Вони інтерналізували ворожість, агресію і навіть мислять як справжні тюремні охоронці — це стає очевидним із їхніх звітів, ретроспективних щоденників і особистих роздумів.

Керос пишається тим, як сьогодні попрацювала охорона. Він каже: «Ми діяли за планом, в’язні продемонстрували чудові результати». Та все ж його непокоїть ймовірна небезпека: «Я боюся, що цей спокій може виявитися оманливим: мабуть, вони планують заколот»[68].

Ворниш сам визнає, що спочатку всередині противився ролі охоронця, і це було так помітно, що мені довелося попросити начальника в’язниці поговорити з ним. «Я тільки другого дня вирішив, що повинен змусити себе як слід увійти в роль. Мені довелося навмисно вимкнути всі емоції, позбутися співчуття й поваги, які я відчував до ув’язнених. Я почав ставитися до них так холодно і різко, як тільки міг. Я намагався не виказувати почуттів, які могли б їм сподобатися, наприклад гнів або розпач». Його ідентифікація з групою також стала виразнішою: «Я вважав охоронців класними хлопцями, яким доручили підтримувати порядок серед ув’язнених — людей, не гідних довіри чи симпатії». Далі Ворниш зазначає, що максимульну крутизну охоронці продемонстрували під час нічної переклички о 2:30, від якої він був у захваті[69].

Венді, який на ранковій зміні почав ділити роль лідера з Ворнишем, сьогодні не такий активний — він дуже втомився, бо майже не спав. Але йому приємно бачити, що в’язні повністю вжилися в свої ролі: «Вони вже не сприймають це як експеримент. Для них це реальність, і тому вони намагаються зберегти гідність. Єдине, що нам весь час потрібно, — нагадувати їм, хто тут головний».

Венді повідомляє, що почувається дуже владно, і теж починає забувати, що це лишень експеримент. Він зазначає, що «хоче карати тих, хто не слухається, щоб показати іншим в’язням, як потрібно поводитися».

Знеособлення в’язнів і загальне зростання дегуманізації впливають і на Венді: «Стаючи щоразу дедалі агресивнішим, я припинив піддавати сумніву свою поведінку. Я не міг дозволити, щоб це якось впливало на мене, і чимдуж глибше ховався за роллю. Це був єдиний спосіб не відчувати болю. Я вже не розумів, що відбувається, але навіть не думав про те, щоб піти геть».

Працівники в’язниці почали дедалі частіше звинувачувати самих жертв у їхньому жалюгідному становищі, хоча насправді це ми не змогли забезпечити їх нормальними умовами — душем і туалетом. Ми бачимо, як схильність звинувачувати жертв проявляється у звіті Венді: «Мені набридло бачити брудний одяг в’язнів, відчувати, як від них відгонить немитим тілом і як постійно смердить у в’язниці»[70].

ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ОХОРОНИ МОЄЇ В'ЯЗНИЦІ

У своїй ролі тюремного суперінтенданта я зосередився на найважливішій проблемі, що постає перед керівником будь-якої організації: як мені гарантувати безпеку установи? Загроза для нашої в’язниці — напад, про який ходили чутки, — відсунула мою роль дослідника на задній план. Як я повинен діяти безпосередньо тієї миті, коли в’язень 8612 і його друзі атакуватимуть?

На ранковій зустрічі персоналу в’язниці ми розглядали різні можливості й навіть вирішили перенести експеримент у стару міську в’язницю, яку не використовували, відколи було побудовано новий відділок поліції, куди в неділю привозили наших в’язнів. Я згадав, що того ранку сержант запитав мене, чому ми не хочемо використовувати для нашого дослідження стару в’язницю — вона пустує, і в ній камери просторіші. Якби я подумав про це раніше, то так би й зробив, але ми вже встановили все обладнання для записування експерименту, домовилися з університетською їдальнею й організували інші заходи, які зручніше було проводити, залишаючись у будівлі факультету психології. Проте ця можливість — саме те, що нам зараз потрібно.

Поки я вирішуватиму цю ситуацію, Курт Бенкс має провести другу зустріч комісії з розгляду скарг арештантів, Крейґ Гейні — наглядатиме за приготуваннями ув’язнених до побачень, а Дейв Джаффе — спостерігатиме за звичайними діями охоронців.

Я зрадів, що сержант зміг одразу побачитися зі мною. Ми зустрілися в старій в’язниці в центрі міста, на Рамона-стрит. Я пояснив йому своє скрутне становище тим, що хочу уникнути зіткнень на кшталт тих, що відбулися минулого року між поліцією і студентами в університеті. Я вмовляв його мені допомогти. Ми разом оглянули в’язницю, ніби я збирався її купити. Це ідеальне місце, щоб продовжити дослідження, воно додасть йому навіть більше тюремного реалізму.

Повернувшись у поліцейське управління, я заповнюю низку офіційних бланків і прошу, щоб в’язницю підготували до нашого переїзду о дев’ятій годині вечора (одразу після відвідин). Я обіцяю, що упродовж наступних десяти днів ми підтримуватимемо чистоту в тюрмі, в’язні прибиратимуть за собою, і я оплачу будь-яку ймовірно заподіяну шкоду. Ми обмінюємося міцним рукостисканням, як і личить справжнім чоловікам. Я радісно дякую сержантові за порятунок. Яке полегшення: все виявилося простіше, ніж я уявляв.

Натхненний цим успіхом і задоволений власною винахідливістю, я винагороджую себе філіжанкою еспресо з каннолі у вуличному кафе, ніжачись у променях сонця у цей прекрасний літній день. У Пало-Альто все ще справжній рай. Від неділі нічого не змінилося.

Невдовзі після тріумфального брифінгу із працівниками щодо наших планів на переїзд, лунає дзвінок з поліційного управління. Він розтоплює наш ентузіазм: ніхто нікуди не їде! Хтось на керівній посаді в міській адміністрації висловив занепокоєння, що учасники експерименту можуть постраждати, перебуваючи в будівлі, що належить місту. Крім того, було порушено питання й про фальшиве ув’язнення. Я прошу сержанта дати мені змогу переконати цього чиновника, що такі страхи безпідставні. Я намагаюся вмовити його допомогти, нагадуючи про свою дружбу з його шефом, капітаном Цуркером. Я благаю, щоб той зрозумів: хтось може постраждати хіба що в разі нападу на наш майже не захищений підвал. «Будь ласка, хіба ми не можемо вирішити це питання?» — «Шкода, але відповідь — ні. Мені неприємно лишати вас у біді, проте нічим не можу допомогти». Я втратив законну можливість перевезти в’язнів, що було б розумним кроком, і зрозуміло, що вже втрачаю тверезий погляд на світ.

Що той поліцейський мав подумати про професора психології, який вважає себе суперінтендантом в’язниці й страшенно боїться якогось нападу на «його в’язницю»? Що він втратив здоровий глузд? Що він перегинає палицю? Напевно, що він — «психолог-псих».

І знаєте що? Я сказав собі: мене не хвилює, що він думає. Потрібно рухатися вперед, час підтискає. Якщо один план провалився, переходимо до наступного: передусім, потрібно знайти інформатора, щоб отримувати достовірну інформацію про загрозу бунту. Потім спантеличити нападників, якщо вони увірвуться, зробимо вигляд, ніби дослідження закінчено. Ми розберемо тюремні камери, щоб склалося враження, ніби в’язні вже порозходилися по домівках. Я скажу «визволителям», що ми вирішили припинити дослідження, тому їхній героїзм нікому вже не потрібен — нехай повертаються туди, звідки прийшли.

Коли нападники підуть, у нас буде час, щоб укріпити в’язницю і знайти інші можливості. На верхньому поверсі будівлі факультету психології ми виявили величезну комору, куди переведемо ув’язнених одразу після відвідин — звісно, якщо не нападуть якраз під час побачень. Потім уночі ми повернемо їх у камери і обладнаємо в’язницю, щоб вона витримала будь-який напад. Наш слюсар уже почав укріплювати вхідні двері, ми встановили зовнішню камеру спостереження і підсилили охорону в’язниці деякими додатковими способами. Такий план видається резонним, чи не так?

Мене явно захопила шалена думка про гіпотетичний наскок на «мою в’язницю».

ЗАСИЛАННЯ ІНФОРМАТОРА

Щоб отримувати точнішу інформацію про ймовірний напад, я вирішив підсадити інформатора на місце звільненого в’язня. Дейвид Ґ. — мій студент, у нього дуже аналітичний склад розуму, і це піде нам на користь.

Його велика густа борода і недбалий зовнішній вигляд швидко переконають ув’язнених, що він — такий самий, як вони. Дейвид уже допомагав нам з відеозйомкою на початкових стадіях дослідження, підміняючи Курта, тож місце подій і те, що відбувається, йому вже знайомі. Дейвид погодився стати ув’язненим на кілька днів і повідомляти нам будь-яку інформацію, яка може виявитися корисною. Час від часу під яким-небудь приводом ми відряджатимемо його до когось із персоналу, кому він видаватиме секрети.

Дейва швидко ознайомлюють з новою доктриною охоронців, яку один з них озвучує прямим текстом: «У хороших в’язнів не буде проблем, у порушників не буде спокою». Майже всі ув’язнені починають розуміти, що немає сенсу грати роль бунтарів, постійно конфліктуючи з наглядачами. Вони приймають свою долю і просто день за днем покірливо терплять усе, що з ними відбувається, бо «перспектива втратити сон, їжу, ліжко і ковдру на два тижні — вже занадто реальна». Але Дейв зауважує, що через чутки про можливу втечу з’являються настрої, яких раніше не було. Згодом він скаже: «Тут параноя висіла в повітрі»[71].

Сама поява Дейвида справді ні в кого не викликає запитань, проте йому здається, ніби охоронці знають, що він відрізняється від інших в’язнів. Насправді вони точно не знають, що він тут робить. Вони не знають його справжньої ролі й ставляться до нього так само, як до інших, — жахливо. Скоро Дейвида починає дратувати усталена практика користування туалетом:

«Мені довелося справити велику нужду за п’ять хвилин, мочитися з зав’язаними очима, і при цьому охоронець підказував мені, де пісуар. І я не зміг цього зробити, тобто не зміг навіть помочитися в пісуар. Мені довелося зайти в кабінку і закрити двері, щоб переконатися, що на мене ніхто не наскочить!»[72]

Він заприятелював з Річем (1037), сусідом по камері №2. Вони швидко зближуються. Навіть занадто швидко. Через кілька годин Дейвид, наш довірений інформатор, стає іншою людиною і вдягає уніформу Даґа (8612). Дейв повідомляє, що «почувався винним через те, що підісланий шпигувати за цими хорошими хлопцями, і відчував полегшення, коли дійсно не мав чого розповісти»[73]. Але чи й справді не було інформації?

В’язень 1037 говорить Дейвидові, що ніхто не може вийти з експерименту за своїм бажанням. Потім радить тому не пручатися так, як сам робив на перших перекличках. Зараз треба поводитися так, щоб спланувати втечу, звіряється 1037-й, тобто потрібно «грати за правилами охоронців, а потім вдарити їх у найслабше місце».

Пізніше Дейвид сказав нам, що у 8612-го не було жодного плану втечі. А ми витратили стільки часу і сил на підготовку до нападу! «Звісно, хтось із хлопців мріє, що на відвідини прийдуть друзі й звільнять їх або що вони втечуть під час візиту в туалет, — говорив він, — але цілком зрозуміло, що це лише мрії: так потопельник хапається за соломинку»[74].

Ми поступово розуміємо, що Дейвид порушує нашу усну домовленість і дедалі менш охоче грає роль інформатора в цій надзвичайній ситуації. Коли того самого дня хтось краде ключі від наручників, Дейвид каже нам, що поняття не має, де вони. Як ми дізналися з його звіту наприкінці експерименту, він тоді брехав: «Я швидко дізнався, де ключі від наручників, але вирішив не говорити про це, принаймні доти, доки це мало якесь значення. Я повинен був сказати, але не хотів зраджувати цих хлопців просто у них на очах».

Це досить раптове і дивовижне перетворення на справжнього в’язня стало ще очевиднішим з інших слів Дейвида. Він відчув, що впродовж двох днів перебування в нашій в’язниці нічим не відрізнявся від інших, «окрім того, що я знав, коли вийду, але навіть це знання ставало чимраз менш певним, бо я залежав від людей ззовні, які могли й не випустити мене. Я зненавидів це становище». Вже наприкінці першого дня, проведеного в Стенфордській в’язниці, Дейвид сказав: «Цієї ночі я заснув, почуваючись брудним, винним і нажаханим».

ВИПУСТИТИ ПАРУ

Поки я домовлявся з міською поліцією, три представники комісії вирушили до Курта Бенкса з довгим списком скарг. Та сама обрана більшістю в’язнів трійця на чолі з 5704-м і разом з 4325-м та 1037-м, з якими я зустрічався раніше. Курт із повагою вислуховує їхні претензії. В’язні скаржаться на антисанітарні умови у зв’язку зі скороченням кількості відвідувань туалету; на нестачу чистої води для миття рук перед їдою; на відсутність душу; на небезпеку заразних інфекцій; на тісні наручники і ланцюги на ногах, що спричиняють синці й садна. Ув’язнені просять також про відправлення богослужінь по неділях. Крім того, вони запитують про можливість перевдягати кайдани з однієї ноги на іншу, робити фізичні вправи, вимагають виділити час для відпочинку, видати чисту уніформу, дозволити спілкуватися з ув’язненими з інших камер, хочуть дізнатися, чи буде додаткова оплата за роботу в неділю і чи взагалі є можливість займатися чимось кориснішим, ніж просто вбивати час.

Курт спокійно слухає — у своїй звичайній манері, не проявляючи жодних емоцій. Уїльям Кертіс Бенкс — афроамериканець зі світлою шкірою, йому під тридцять, у нього двоє дітей, він аспірант другого року навчання і пишається тим, що вступив на найкращий факультет психології у світі. Він працьовитий і амбітний, як і будь-який інший студент, з яким мені доводилося працювати. У нього немає часу на легковажність, нестриманість, слабкість, виправдання або дурниці. Курт приховує свої емоції за стоїчним виразом обличчя.

Джим (4325) теж досить стриманий, але, мабуть, вважає байдужість Курта ознакою невдоволення. Він поспішає додати, що все це — насправді не «скарги», а «тільки пропозиції». Курт ввічливо дякує їм за всі пропозиції і обіцяє передати їх на розгляд начальству. Цікаво, думаю я, чи помітили вони, що він нічого не занотовував, а вони не передали йому свій список. Найважливішим для нашої системи було створити ілюзію демократії в авторитарній атмосфері.

Однак незгода громадян усе ж вимагає якихось змін системи. Якщо вводити їх мудро, такі зміни запобігають відкритій непокорі й бунтові. Коли система тихо поглинає незгоду, протистояння пригнічується і бунт сходить нанівець. Не отримавши жодних гарантій того, що їхні скарги розглянуть, наші «представники громадськості» навряд чи досягли своєї мети. Хоча вони пішли цілком задоволені тим, що їм вдалося відкрито висловити своє невдоволення і відчути певну владу — нехай навіть на найнижчому рівні, тільки тому, що їхні скарги вислухали.

В'ЯЗНІ ВСТАНОВЛЮЮТЬ КОНТАКТ ІЗ ЗОВНІШНІМ СВІТОМ

У перших листах в’язнів були запрошення для потенційних відвідувачів, які мали прийти сьогодні ввечері, у третій день експерименту. Вдруге вони писали тим, кого запрошують на наступні відвідини або комусь із друзів чи членів родини, хто живе занадто далеко і не може приїхати до них. В’язні написали листи на наших офіційних бланках, охоронці зібрали їх, щоб відправити поштою, і, звісно, як і зазначено в одному з правил, перевірили «з метою безпеки». Ось ці уривки нарешті дають певне уявлення про те, як почувалися в’язні. Щонайменше один з листів нас дуже здивував.

Красень Габбі (7258) просить свою дівчину «принести якісь картини або плакати, щоб було не так нудно сидіти на ліжку і витріщатися на порожні стіни».

Крутий хлопець Річ (1037) з вусами, як у мексиканського революціонера Сапати[75], описує приятелеві свій гнів: «Це вже зовсім не схоже на роботу, мене бісить, що звідси неможливо вибратися».

Стю (819), претензії якого щоразу зростали, надіслав другові досить неоднозначний опис: «Їжа тут така ж гарна і багата, як на третій день другої подорожі Ебенезера в Таїланд. Я переважно сплю, майже нічого не відбувається, викрикую свій номер і зазнаю принижень. Було б чудово вийти на волю».

Маленький в’язень азійського походження, Ґленн (3401), виразно висловлює своє презирство до цього місця: «Кисну тут. Будь ласка, влаштуй диверсію: закидай Джордан-хол бомбами. Нас з чуваками вже зовсім дістало. Ми збираємося якомога швидше втекти звідси, але я пообіцяв по дорозі надавати тут декому по голові». Він додає загадковий постскриптум: «У жодному разі не показуй цим довбограям, хто ти насправді». Насправді?

Сюрпризом став лист нашого курця Пола (5704), нового лідера ув’язнених. У цьому листі 5704-й робить дурість, не гідну справжнього революціонера. Він прямим текстом інформує свою дівчину, що вийшовши на свободу, збирається написати серію статей про експеримент для місцевих незалежних газет. Пол дізнався, що мої дослідження підтримує Управління військово-морських досліджень Міністерства оборони[76]. Тож у нього народилася теорія змови. Пол стверджує, що ми намагаємося з’ясувати, як найефективніше запроторити в тюрму студентів, що виступають проти війни у В’єтнамі! Вочевидь, він ще не досвідчений революціонер, бо не дуже розумно обговорювати такі ось підривні плани в листі, який ми напевно прочитаємо.

Мабуть, не знає він і того, що сам я — радикал і активно виступав проти війни у В’єтнамі ще від 1966 року, коли організував один з перших у країні нічних страйків у Нью-Йоркському університеті. Я також був одним з організаторів виходу з зали чималої кількості людей на церемонії вручення дипломів Нью-Йоркського університету — на знак протесту проти того, що університет присвоїв почесний науковий ступінь міністрові оборони Робертові МакНамарі[77]. А за рік до того у Стенфорді я організував продумані багатотисячні виступи студентів проти продовження війни. Тож я співчуваю політичним поглядам 5704-го, але не його наївній дитячій революційності.

Лист Пола починається так: «Я домовився з Tribe і Berkeley Barb [незалежні радикальні газети], що напишу для них матеріали, коли вийду звідси». Потім 5704-й хвалиться новим статусом у нашому невеликому тюремному товаристві: «Сьогодні я був на зустрічі комісії з розгляду скарг, яку я очолюю. Завтра планую створити кредитну спілку, щоб захищати наші фінансові інтереси». Далі Пол описує, чим йому корисний цей досвід: «Я багато дізнаюся про революційну тактику в місцях позбавлення волі. Охоронці безсилі, бо моральний дух старого упоротого придушити неможливо. Майже всі ми тут старі упороті, і я не думаю, що хтось здасться раніше, ніж усе це закінчиться. Деякі починають вислужуватися, але вони не впливають на інших». Підпис великими розмашистими літерами: «Твій в’язень 5704».

Я вирішую не розповідати про цей лист охоронцям, адже вони можуть помститися 5704-му. Але мені неприємно, коли мене підозрюють у тому, що мій грант на проведення досліджень — інструмент військової машини, крім того, я всіма доступними способами підтримую протестний рух студентських активістів. Спочатку цей грант було видано для підтримки практичних і теоретичних досліджень впливу знеособлення, умов деіндивідуалізації і міжособистісної агресії. Коли виникла ідея в’язничного експерименту, я переконав агенцію з надання грантів розширити фінансування, щоб оплатити і це дослідження без додаткового фінансування з інших джерел. Я злюся, що Пол і, ймовірно, його приятелі з Берклі поширюють явну брехню про моє дослідження.

Хай там що керувало Полом — раптова зміна настрою, нікотинова ломка, бажання отримати цікавий матеріал для дебюту в журналістиці, — ув’язнений 5704 створює нам усім багато труднощів, і саме сьогодні, коли ми повинні владнати так багато справ. За допомогою співкамерників він зігнув ґрати на дверях камери №1, і за це його відправили в Яму. В карцері вибив перегородку між відділеннями, за що його позбавили обіду і подовжйли час перебування в Ямі. Під час вечері Пол усе ще продовжує бунтувати. Очевидно, він засмутився, що ніхто не прийшов його відвідати. На щастя, після вечері він зустрівся з начальником в’язниці, добре від нього отримав, і ми зауважили, що поведінка 5704-го змінилася на краще.

ОЧІКУЮЧИ ГОСТЕЙ: БАЛ ЛИЦЕМІРСТВА

Я сподівався, що Карло зможе приїхати з Окленда і допоможе мені як слід підготуватися до натиску з боку батьків. Але, як завжди, його стара машина зламалася. Її, можливо, відремонтують до наступного дня — і він якраз встигне прибути до нас як голова комісії з умовно-дострокового звільнення. У довгих телефонних розмовах з Карло ми продумуємо наш план. Ми робитимемо так, як чинять у всіх в’язницях, коли з’являються небажані відвідувачі, які могли б задокументувати якісь зловживання і зажадати від системи певних покращень: персонал в’язниці прикриває плями крові гарненькими серветочками, прибирає порушників спокою подалі від очей і як може прикрашає інтер’єр.

Карло дає мені чудову пораду, що можна зробити за короткий час, який залишився, аби створити для батьків видимість налагодженої, надійної системи, що як слід піклується про їхніх дітей і бере на себе відповідальність за них. Однак він дає зрозуміти, що нам доведеться переконати цих білих представників середнього класу в тому, що наше дослідження принесе велику користь, і змусити їх, як і їхніх синів, виконувати вимоги тюремної влади. Сміючись Карло говорить: «Вам, білим, подобається підкорятися начальству. Тому вони віритимуть, що чинять правильно, коли робитимуть як усі».

Настав час підготовки: ув’язнені миють підлоги і камери, ми забираємо табличку «Яма» з карцеру, всюди розпорошується дезінфекційний засіб з ароматом евкаліпта, щоб усунути запах сечі. Ув’язнені голяться, обтираються губками і, як можуть, приводять себе до ладу. Панчохи і рушники раптом зникають з голів. Насамкінець начальник в’язниці попереджає, що будь-які скарги призведуть до передчасного завершення побачення. Ми просимо охоронців денної зміни попрацювати понаднормово до дев’ятої вечора, щоб стежити за відвідувачами — ну і, звісно, якщо раптом припущення про бунт справдяться. Для повної впевненості я також запрошую всіх наших охоронців з резерву.

Потім ми подаємо в’язням їхню найкращу гарячу вечерю — рагу з куркою, для всіх гурманів передбачено добавку і подвійну порцію десерту. Поки вони їдять, у Дворі лунає приємна музика. Охоронці з денної зміни подають вечерю, а з нічної — спостерігають. Без звичних насмішок і хихикання атмосфера стає на диво цивілізованою і доволі нормальною.

Гельманн сидить на чолі столу, розслаблено відкинувшись назад, але й далі бавиться кийком, демонстративно прокручуючи його в руці та звертаючись до ув’язнених: «2093-й, що, ніколи раніше так смачно не їв?».

2093-й відповідає: «Ні, ніколи, пане наглядач».

«Тож твоя мати ніколи не давала тобі добавки?»

«Не давала, пане наглядачу», — покірно відповідає той.

«От бачиш, як тут добре, 2093-й?»

«Так, пане наглядачу».

Гельманн бере трохи їжі з тарілки «Сержанта» і йде, зневажливо посміхаючись. Ворожість між ними наростає.

Тим часом у Дворі перед входом ми закінчуємо готуватися до візиту відвідувачів. Через них у нас можуть виникнути серйозні проблеми, і ми цього боїмося. Навпроти стіни, за якою розташовані кімнати охоронців, начальника в’язниці й суперінтенданта, ми ставимо дванадцять розкладних стільців для відвідувачів, де ті чекатимуть своєї черги. Коли відвідувачі спустяться у підвал, сповнені цікавості до нових, незвичних відчуттів, ми, за нашим планом, обережно встановимо систематичний ситуаційний контроль за їхньою поведінкою. Ми дамо їм зрозуміти, що вони — наші гості, яким надано привілей зустрітися з синами, братами, друзями і коханими.

Чарівна С’юзі Філіпс, яка у нас на рецепції, тепло вітає відвідувачів. Вона сидить за великим столом, на якому стоїть букет із запашних червоних троянд. С’юзі — ще одна моя студентка, з основною спеціалізацією в психології. Крім того, вона танцює у стенфордській команді чірлідерок Stanford Dollies, а туди відбирають за зовнішністю і спортивними здібностями. Вона записує ім’я кожного відвідувача, зазначає час прибуття, послідовність у черзі, ім’я та номер в’язня, до якого вони прийшли. С’юзі інформує про правила, яких їм потрібно дотримуватися сьогодні ввечері. По-перше, кожен відвідувач або група відвідувачів повинні зустрітися з начальником в’язниці. Потім, коли їхній родич або друг закінчить вечеряти, вони зможуть увійти до самої в’язниці. При виході вони повинні зустрітися з суперінтендантом, щоб обговорити будь-які проблеми, які у них можуть виникнути, або поділитися враженнями. Відвідувачі погоджуються з цими умовами, сідають і починають чекати, слухаючи музику, що лунає з динаміків.

С’юзі просить вибачення перед відвідувачами, яким доводиться довго чекати, пояснюючи, що ув’язнені сьогодні вечеряють довше, ніж зазвичай, оскільки насолоджуються подвійною порцією десерту. Деяким відвідувачам це не подобається, адже вони мають й інші справи. Вони нервуються, опинившись у такому незвичайному місці, й хочуть швидше побачити своїх в’язнів.

Порадившись із начальником в’язниці, С’юзі повідомляє відвідувачам, що ув’язнені занадто довго вечеряють, тому нам доведеться обмежити час візитів до десяти хвилин і допустити до кожного в’язня не більше двох осіб. Відвідувачі незадоволені: засмучені такою нерозважливістю своїх дітей і друзів. «Чому лише двох?» — запитують вони.

С’юзі відповідає, що в тюрмі дуже мало місця, до того ж існує закон про пожежну безпеку, за яким регулюється кількість людей, що можуть одночасно перебувати в приміщенні. І ніби між іншим додає: «Хіба ваш син чи друг, запрошуючи вас, не говорив, що до нього можуть прийти не більше як дві особи?».

«Чорт! Ні, не казав!»

«Дуже шкода, можливо, йому випало з голови, але тепер ви це знатимете, коли прийдете до нього наступного разу».

Відвідувачі намагаються заспокоїтися, обговорюючи між собою це незвичайне дослідження. Дехто скаржиться на занадто жорсткі правила, але — що дивовижно — смиренно їх виконують, як і личить хорошим гостям. Ми готуємо підґрунтя для того, щоб вони повірили, ніби все, що вони бачать у цьому прекрасному місці, — абсолютно нормально, і не довіряли тому, що можуть почути від своїх безвідповідальних, егоїстичних дітей і приятелів. Тож відвідувачі теж стануть мимовільними учасниками нашої тюремної драми.

ВІДВІДИНИ: БЛИЗЬКІСТЬ І ВІДЧУЖЕННЯ

Першими у Двір входять батьки ув’язненого 819. Вони з цікавістю озираються, потім помічають сина, що сидить у кінці довгого столу посередині коридору.

Батько питає в охоронця: «Я можу потиснути йому руку?».

«Звісно, чому ні?» — з подивом відповідає той.

Потім його мати також тисне руку синові! Тисне руку? Жодних рефлекторних обіймів батьків і дитини?

(Такі незграбні вітання, з мінімальним фізичним контактом, притаманні побаченням у справжніх тюрмах суворого режиму, але ми ніколи не ставили це за умову відвідин у нашій в’язниці. Мабуть, наші попередні маніпуляції з очікуваннями відвідувачів спантеличили їх — вони не знали, як варто поводитися в цьому дивному місці. Якщо сумніваєшся — не роби зайвих рухів.)

Барден стоїть поруч із в’язнем і його батьками. Гельманн приходить і виходить, коли забажає, порушуючи приватність спілкування 819-го з рідними. Він маячить біля цієї сімейної трійці, яка вдає, ніби не помічає його, і продовжує звичайну розмову. Але 819-й знає, що в нього немає можливості поскаржитися на щось — інакше потім постраждає. Його батьки йдуть через п’ять хвилин, аби ще брат і сестра могли з ним поговорити. Вони знову тиснуть одне одному руки і прощаються.

«Взагалі-то тут досить непогано», — каже Стю (819) братові й сестрі.

Вони, як і друзі інших ув’язнених, поводяться інакше, не так скуто, як батьки, які загалом напруженіше це переживають. Вони тримаються невимушеніше, жвавіше і не такі нажахані ситуативними обмеженнями. Хоча охоронці постійно крутяться поруч.

Ув’язнений 819 продовжує: «Іноді у нас приємні розмови з охоронцями». Він починає описувати «карцер для покарань», але коли показує на нього рукою, Барден перебиває: «Більше жодних розмов про карцер, 819-й».

Сестра запитує, що означає номер на його сорочці, і хоче знати, що ув’язнені роблять упродовж дня. 819-й відповідає на її запитання й описує, як його заарештували поліцейські. Та щойно він починає говорити про конфлікти з охоронцями нічної зміни, Барден знову беземоційно зупиняє його.

Номер 819: «Вони будять нас рано-вранці... деякі охоронці — нормальні хлопці, прекрасні тюремні службовці. До нас не застосовують жодного фізичного насильства; у них є кийки, але...».

Брат запитує, чим він би зайнявся, якби міг вийти на свободу. Як і личить справжньому в’язню, 819-й відповідає: «Я не можу вийти, зараз я в цьому дивовижному місці».

Барден закінчує побачення рівно через п’ять хвилин. Увесь цей час за столом сидить Керос, а Ворниш стоїть поруч. Охоронців більше, ніж відвідувачів! Обличчя 819-го хмурніє, коли його гості, усміхаючись, прощаються.

Заходять батьки ув’язненого Річа (1037). Барден моментально сідає на стіл і суворо на них дивиться. (Я вперше помічаю, що Барден чимось схожий на злісного Че Гевару.)

Номер 1037: «Вчора був трохи дивний день. Сьогодні ми тут вимили всі стіни і прибрали наші камери... ми зовсім не орієнтуємося, котра година. Нас не виводять назовні, і ми не бачимо сонця».

Тато запитує, чи залишатимуться вони всередині повні два тижні. Син не знає напевно, але припускає, що так. Здається, побачення проходить добре, бесіда пожвавлюється, але матір явно турбує зовнішній вигляд сина. Джей Лендрі тиняється поблизу і починає балачку з Барденом. Обидва стоять досить близько, щоб чути розмову гостей і ув’язненого. 1037-й не згадує про те, що охоронці забрали його ліжко і тому він спить на підлозі.

«Дякую, що прийшли», — розчулено говорить 1037-й.

«Була рада тебе побачити... скоро побачимося, напевно, післязавтра». (Мама затримується — 1037-й просить її зателефонувати комусь від його імені.)

«Будь молодчиною і дотримуйся правил», — умовляє вона сина.

Тато обережно проводить її до дверей. Він знає, що якщо їхній візит затягнеться, інші ризикують утратити можливість поспілкуватися.

Усі охоронці пожвавлюються, коли у Двір входить чарівна дівчина ув’язненого Габбі (7258). Вона несе коробку капкейків, якими здогадалася їх пригостити. Охоронці охоче беруть і топчуть капкейки з гучним плямканням, нахваляючи здобич. 7258-му дозволяють з’їсти одну штуку. Вони з дівчиною жваво розмовляють. Здається, вони наполегливо намагаються не зважати на те, що охоронці буквально дихають їм у шиї. Барден увесь час тупцює поруч, вибиваючи стаккато кийком по столу.

У приміщенні звучить хіт Rolling Stones «Time Is on My Side»[78]. Але відвідувачі, які приходять і йдуть після коротких побачень, здається, не помічають іронії.

МАМА ЗНАЄ КРАЩЕ, АЛЕ МИ З ТАТОМ ХИТРІШІ

Я дякую кожному з гостей за те, що вони знайшли час у своєму щільному графіку, аби відвідати нас. Як і начальник, я намагаюся бути якомога люб’язнішим і доброзичливішим, додаю, що сподіваюся, вони цінують те, що нам доводиться тут робити, щоб вивчити тюремне життя в максимально реальних умовах, наскільки це можливо в рамках експерименту. Я відповідаю на питання про майбутні побачення, про передачу посилок і вислуховую прохання приділити особливу увагу їхньому синові. Механізм працює як годинник — залишилося всього кілька відвідувачів, і я зможу цілком зосередитися на можливій небезпеці, що загрожує нашій в’язниці. Однак від думок про це мене відволікає мати ув’язненого 1037. Я не був готовий до того, що вона виявиться настільки стурбованою.

Разом з батьком вони входять у мій кабінет, і вона з порога каже тремтячим голосом: «Я не хочу створювати проблем, сер, але я хвилююся за свого сина. Я ніколи не бачила його таким втомленим».

Тривога! Мама може створити проблеми для нашої в’язниці! Проте вона має рацію: 1037-й виглядає жахливо, він не тільки виснажений фізично, а й пригнічений психологічно. Та й виглядає він чи не занедбаніше від усіх.

«Що не так з вашим сином?»

Я реагую моментально і майже автоматично. Так зазвичай реагують представники системи, коли хтось ставить під сумнів їхню діяльність. Як і всі інші, хто відповідальний за інституційні зловживання в реальній виправній системі, я окреслюю проблеми її сина як диспозиційні — ніби це з ним щось негаразд.

Мати ніяк не може протистояти цій диверсійній тактиці. Вона каже, що він виглядає таким змученим, що він не спав усю ніч, і...

«У нього розлад сну?»

«Ні, він говорить, що охоронці будять їх уночі для чогось, що називається “перекличкою”».

«Так, звісно, перекличка. Коли приходить нова зміна охоронців, вони повинні переконатися, що всі ув’язнені на місці, і порахувати їх. Тому в’язні повинні назвати свої номери».

«Посеред ночі?»

«Наші охоронці працюють по вісім годин, і ранкова зміна починається о другій годині ночі. Тож їм доводиться будити ув’язнених, щоб переконатися, що ніхто не втік. Це ж для вас зрозуміло?»

«Так, але я не впевнена, що...»

Вона все ще не заспокоїлася, і я переходжу до іншої, потужнішої тактики. Я втягую в розмову тата, який досі мовчав. Я дивлюся йому прямо в очі, тим самим кидаючи виклик його чоловічій гордості.

«Вибачте, сер. Як ви думаєте, ваш син може з цим упоратися?»

«Звісно, може, він же справжній лідер, ви знаєте, капітан... і...»

Почувши лише половину сказаного, відзначаючи лише інтонацію і жести, я підтримую його. «Я з вами згоден. Ваш син, здається, цілком здатен упоратися з цією жорсткою ситуацією». Повернувшись до мами, я додаю, щоб заспокоїти її: «Запевняю, я пильнуватиму вашого хлопчика. Дякую, що прийшли, сподіваюся скоро знову вас побачити».

Батько міцно і мужньо тисне мені руку, а я підморгую йому з виглядом боса, який на його боці. Ми мовчки визнаємо, що «треба бути терпимими до “надмірної жіночої емоційності”». Які ж ми свині! І робимо ми це на чоловічому автопілоті!

Як постскриптум до цього каламутного епізоду, я отримую делікатний лист від місіс І., написаний того самого вечора. Її спостереження й інтуїція щодо становища в нашій тюрмі і стану її сина виявилися абсолютно точними:

Ми з чоловіком відвідали нашого сина в “Стенфордській окружній в’язниці”. Все виглядає дуже правдоподібно. Я не очікувала, що все буде так серйозно. Впевнена, мій син, добровільно зголосившись взяти участь в експерименті, теж цього не очікував. Побачивши його, я занепокоїлася.

Він виглядав абсолютно змученим, і його головна скарга полягала в тому, що він стільки часу не був на свіжому повітрі.

Я запитала, чи не пошкодував він, що погодився брати участь, і він відповів, що спершу пошкодував. Але потім його настрій кілька разів змінювався, і тепер він змирився. Впевнена, що зароблені ним гроші будуть найважчими в його житті.

Мати в’язня 1037.

Р. S. Ми сподіваємося, що цей проект матиме великий успіх.

Я забігаю вперед, але повинен тут додати, що її сина Річа (1037), спочатку одного з найзапекліших заколотників, через кілька днів довелося відпустити з в’язниці, тому що його охопив украй гострий стрес. Його мати абсолютно точно передбачила цю зміну в його стані.

ТАЄМНА ВТЕЧА ВІД БУНТІВНИКІВ

Як тільки пішов останній відвідувач, ми всі зітхнули з полегшенням: бунтівники не напали на нас, коли ми були найуразливішими. Проте загроза все ще існує! Тепер настав час протиповстанських дій. Наш план полягав у тому, що одні охоронці знімуть двері камер, аби створити враження безладу. Інші ж повинні скувати ланцюгом ноги ув’язнених, вдягнути їм на голови мішки й піднятися разом з ними вантажним ліфтом з нашого підвалу до великої рідко використовуваної комори на п’ятому поверсі, подалі від можливого вторгнення. І якщо змовники ввірвуться всередину, щоб звільнити в’язнів, я сидітиму там самітником і скажу, що експеримент завершено. Ми закінчили його достроково і відправили всіх по домівках, тож вони спізнилися і звільняти нікого. Після того, як вони все тут перевірять і підуть, ми приведемо ув’язнених назад, і в нас ще буде час посилити безпеку в’язниці. Ми навіть розмірковували, як полонити колишнього в’язня 8612-го і знову посадити його в камеру, якщо той буде серед нападників, бо він домігся звільнення обманом.

Уявіть цю сцену. Я на самоті сиджу в порожньому коридорі, що колись правив за Двір в’язниці. Навколо безладно розкидані залишки майна Стенфордської в’язниці, двері камер уже без ґрат, таблички зняті, вхідні двері відчинені. Я вже дійшов до того, що розпочав реалізацію цього, як нам здається, підступного макіавеллівського плану. Та замість заколотників з’являється лише один з моїх колег-психологів — старий друг, досвідчений науковець, мій колишній сусід по кімнаті в аспірантурі. Ґордон запитує, що тут відбувається. Вони з дружиною побачили ув’язнених на п’ятому поверсі й поспівчували їм. Вони вийшли і купили їм коробку пончиків, бо хлопці виглядали геть нещасними.

Я якомога швидше і простіше описую йому дослідження, весь час очікуючи раптового вторгнення бунтівників. Потім цей прибулець з наукового світу ставить елементарне запитання: «Скажи, а яка незалежна змінна у вашому дослідженні?». Мені варто було б просто сказати, що це розподіл — випадковий, звісно, розподіл — попередньо відібраних добровольців за ролями ув’язнених і охоронців. Замість цього я починаю злитися.

Переді мною стоїть загроза тюремного бунту. Безпека моїх людей і надійність моєї в’язниці тримаються на волосині, а мені доводиться сперечатися з цим академічним тюхтієм-лібералом, розніженим професором, якого цікавлять тільки сміховинні дрібниці на зразок незалежних змінних! Я розмовляю з ним і думаю: зараз він запитає, чи є у мене програма реабілітації! Оце лох. Я швиденько позбуваюся його і повертаюся до майбутнього нападу. Я все чекаю й чекаю.

Нарешті до мене доходить, що це були лише чутки. Вони ні на що не спиралися. Ми витратили купу часу і сил, плануючи, як ми відбиватимемося від вигаданого нападу. Я як дурень благав про допомогу поліцію; ми звільнили брудну комору нагорі, розібрали в’язницю на частини і перевели в’язнів. А ще прикріше — витратили даремно безцінний час. І, нарешті, наш найбільший гріх як дослідників: ми цілий день не вели систематичних спостережень. І все через одну людину, яка професійно досліджує поширення чуток і дезінформації і регулярно демонструє студентам це явище. Всі смертні бувають жахливо дурними, особливо коли наші емоції беруть гору над холодним розумом.

Ми ставимо на місце двері камер і приводимо ув’язнених назад з жаркої, задушливої комори без вікон, де вони без будь-якого сенсу просиділи три години. Яке приниження я відчував! До кінця дня ми з Крейґом, Куртом і Дейвом не можемо звести один на одного очей. Ми мовчки погоджуємося залишити це все при собі й не згадувати про «божевілля доктора З.».

МИ ЛОПУХНУЛИСЬ, АЛЕ ХТО ЗАПЛАТИТЬ?

Очевидно, всі ми відчували величезне розчарування. Ми також страждали від наслідків когнітивного дисонансу: адже ми охоче і непохитно прийняли на віру неправдиві чутки і робили непотрібні дії, не маючи для цього жодних підстав[79]. До того ж ми потрапили в пастку групового мислення. Коли я як лідер повірив у ці чутки, усі інші також у них повірили. Ніхто не взяв на себе роль адвоката диявола, потрібного кожній групі, щоб уникнути дурних і навіть згубних рішень. Це нагадало мені про катастрофічне рішення президента Джона Кеннеді вторгнутися на Кубу в затоці Свиней, що закінчилося повним фіаско[80].

Для мене мало би стати очевидним, що ми втрачаємо наукову неупередженість і об’єктивність, потрібні для проведення будь-яких досліджень. Проте я вже не був науковим керівником, а успішно перетворювався на справжнього тюремного суперінтенданта. Це яскраво проявилося ще в моїй розмові з місіс І. та її чоловіком, не кажучи вже про мої переговори з сержантом поліції. Але психологи теж люди, і ними керують ті самі мотиви, що їх вони вивчають як фахівці.

Наше спільне почуття розчарування і збентеження непомітно поширювалося тюремним Двором. Зараз я розумію, що нам потрібно було просто визнати свою помилку і рухатися далі. Проте це так важко — просто сказати: «Я зробив помилку. Мені дуже шкода». Натомість ми почали несвідомо шукати цапів-відбувайлів, намагаючись зняти з себе провину. І знайти їх було неважко. Адже поруч були ув’язнені. І їм доведеться сповна заплатити за наші промахи й наше збентеження.

РОЗДІЛ 6

Середа.

Події надалі виходять з-під контролю

Я з нетерпінням очікую, що цей четвертий день експерименту буде не таким шаленим, як вівторок, який приніс безліч проблем. Наш графік видається достатньо заповненим цікавими подіями. Це мало б притишити свавілля, яке розривало нашу в’язницю. Священик, який служив тюремним капеланом, відвідає нас уранці. З огляду на його багатий практичний досвід, він допоможе мені зрозуміти, наскільки реалістична наша симуляція в’язниці, щоб бути контрольним зразком справжнього в’язничного досвіду. Це буде його віддяка за те, що раніше я написав лист на підтримку його запиту щодо проведення літньої школи для в’язнів. Хоча цей візит ми запланували ще перед початком експерименту, та скористаємося ним і для часткового задоволення вимог комісії з розгляду скарг, а саме щодо відправлення богослужінь. Після цього відбудеться перше засідання комісії з умовно-дострокового звільнення. Її очолюватиме наш консультант, колишній в’язень Карло Прескотт. Буде цікаво побачити, як він упорається з кардинальною зміною ролей: від в’язня, який неодноразово просив про умовно-дострокове звільнення й отримував відмови, до ролі голови комісії, що ухвалює такі рішення.

Обіцянка чергового вечора відвідин має допомогти після обіду вгамувати лихий настрій деяких ув’язнених. Я також планую прийняти нового в’язня під номером 416 на місце звільненого бунтівника Дага (8612). На сьогодні багато завдань, як і має бути в буденній роботі суперінтенданта Стенфордської в’язниці та його працівників.

ГОЛОВОЛОМКА ЗІ СВЯЩЕНИКОМ

Отець МакДермотт — статний чоловік зростом приблизно 188 см. Він підтягнутий і доглянутий. Схоже, що він регулярно відвідує тренажерний зал. Лисина відкриває більше простору рум’яному обличчю з широкою усмішкою й носом правильної форми. Капелан ходить і сидить виструнчившись і має чудове почуття гумору. МакДермотт — католицький священик ірландського походження, йому далеко за сорок, має досвід роботи духовним наставником у в’язниці на Східному узбережжі[81].

З колораткою і в старанно випрасуваному чорному костюмі він ніби кіношний варіант жвавого, але непохитного парафіяльного священика. Я вражений плинністю, з якою він переходить від однієї ролі до іншої. Зараз він серйозний науковець, за мить — професійний співрозмовник, проте завжди повертається до провідної ролі турботливого священика.

У кабінеті суперінтенданта ми обговорюємо довгий список посилань з анотаціями, які я підготував для нього, щоб допомогти в його доповіді на тему міжособистісного насильства. Він явно вражений тим, що я присвячую йому стільки часу, і дуже задоволений зі списку літератури, тому запитує: «Що я можу зробити, чим я можу вам допомогти?».

Я відповідаю: «Я хочу, щоб ви поговорили зі студентами-учасниками експерименту в зручний для вас час. А потім з огляду на те, що вони розкажуть і що ви побачите, дайте вашу чесну оцінку, наскільки реалістичним видається вам їхній досвід ув’язнення».

«Звісно, з радістю допоможу. Для порівняння скористаюся своїм досвідом роботи з ув’язненими у Вашингтоні, у виправному закладі, до якого я був приписаний кілька років», — каже отець.

«Чудово. Мені дуже цінна ваша допомога».

Тепер настав час і мені змінити роль. «Начальник запропонував записатися тим ув’язненим, хто хоче зустрітися з духівником. Дехто з них прагне поговорити з вами, а інші просили про участь у недільному богослужінні тут. Тільки один в’язень, номер 819, почувається хворим і хоче ще поспати, тому не розмовлятиме з вами».

«Гаразд, ходім. Буде цікаво», — говорить отець МакДермотт.

Начальник поставив стільці для священика й ув’язнених уздовж стіни між камерами №2 і №3. Я приношу ще один для себе, щоб сісти біля отця. Джаффе виглядає дуже серйозним і особисто супроводжує кожного в’язня з камери на розмову. Він явно насолоджується фіктивною реальністю цього сценарію зі справжнім священиком, що проводить типову пасторську роботу з нашими вдаваними в’язнями. МакДермотт і справді переймається цим. Мене більше турбують ймовірні скарги моїх підопічних, але й цікаво, що добрий священик їм скаже. Я прошу Джаффе переконатися, що Курт Бенкс із максимальним наближенням здійснює відеозапис. На жаль, низька якість нашої камери не дає змоги наблизити зображення так, як мені хотілося б.

Розмови здебільшого проходять одноманітно.

Священик називається: «Я отець МакДермотт, сину мій, а ти?».

Ув’язнений відповідає: «Я 5486-й, пане», або «Я 7258-й, отче». Лише дехто називає своє ім’я, здебільшого відрекомендовуються номером. Цікаво, що священик не звертає на це увагу; це для мене несподіванка. Соціалізація в ролі в’язня дає свої результати.

«У чому тебе звинувачено?»

«Крадіжка» (або «збройне пограбування», або «проникнення зі зломом», або «порушення 459-ї статті»[82]) — звичні відповіді.

Дехто додає: «Але я не винен» або «мене звинувачено... але я не вчиняв цього, отче».

Тоді священик каже: «Радий бачити тебе, молодий чоловіче» (або говорить ім’я ув’язненого). Розпитує про те, де він живе, про сім’ю, про відвідувачів.

«Чому на нозі кайдани?» — запитує отець одного з в’язнів.

«Думаю, щоб не дати нам вільно рухатися», — чути відповідь.

Декого розпитує про самопочуття, про те, як з ними поводяться, чи є у них які-небудь скарги і чи може він запропонувати якусь допомогу. Потім наш священик виходить за межі будь-якого з моїх очікувань і питає про правові аспекти ув’язнення.

«Чи хтось підтримує з тобою зв’язок? — запитує одного або серйозно цікавиться в 4325-го. — Що думає твій адвокат про справу?» А інших для різноманітності розпитує: «Чи ти розповів своїй сім’ї про висунуті тобі обвинувачення?» або «Чи ти вже бачився з громадським захисником?».

І раптом ми всі опиняємося в «Сутінковій зоні»[83]. Отець МакДермотт глибоко занурився в роль тюремного капелана. Мабуть, наша модель в’язниці створила дуже реалістичну ситуацію, яка поглинула священика — так само, як ув’язнених, охорону й мене.

«Нам не дозволили зробити телефонний дзвінок, і не було жодних судових слухань. Навіть дати слухань не називали, отче».

МакДермотт каже: «Ну, хтось мусить узятися за твою справу. Звісно, можеш боротися звідси, але краще зробити простіше й написати голові кримінального суду. Щоправда, на відповідь доведеться почекати. Найкраще, щоб твоя родина зв’язалася з адвокатом, бо в нинішньому стані тобі самому важко буде впоратися».

Ув’язнений Річ (1037) розповідає, що планує «сам себе захищати, бо я скоро стану адвокатом, коли закінчу юриспруденцію за кілька років».

Священик глузливо посміхається: «Зі свого досвіду скажу, що адвокат, який сам себе захищає, втягується емоційно. Знаєш, недарма існує стара американська приказка: якщо ти сам собі адвокат, то твій клієнт ідіот».

Я повідомляю 1037-му, що його час сплинув, і прошу начальника привести наступного в’язня.

Священика спантеличує надмірна формальність «Сержанта» і його небажання отримати безкоштовну правову допомогу — мовляв, «моє перебування тут справедливе, оскільки мене підозрюють у рскоєнні злочину». «Чи є ще такі, як він, чи це особливий випадок?» — питає МакДермотт. «Він — наш особливий випадок, отче». Важко приязно поставитися до «Сержанта», навіть священик тримається з ним поблажливо.

Ув’язнений Пол (5704) користується нагодою і просить отця позичити цигарку, знаючи, що пізніше йому не дозволять палити. Запаливши і глибоко затягнувшись, він посилає мені їдку промовисту посмішку і широкий переможний жест — як невербальний сигнал: «Схавав?». Голова комісії з розгляду скарг арештантів бере якнайбільше з цього перепочинку від тюремної рутини. Я очікую, що він попросить ще одну цигарку, на потім. Проте зауважую, як пильно охоронець Арнетт спостерігає за його поведінкою, і розумію, що той змусить ув’язненого дорого заплатити за спробу контрабанди і нахабний вишкір.

Розмова за розмовою переходить у короткі балачки, скарги на погане ставлення і порушення правил. Я починаю чимраз дужче хвилюватися і заплутуюся.

Тільки 5486-й відмовляється грати у цій виставі про справжню тюрму, зі справжніми в’язнями, що потребують справжнього священика, аби отримати волю. Він єдиний, хто описує ситуацію як «експеримент» — і то такий, що виходить з-під контролю. Джеррі (5486) у цій компанії найрозсудливіший, але й наймеш показний. Я розумію, що досі він був тінню. Зазвичай не огризався до охоронців, нічим не вирізнявся на перекличках, не брав участі у бунті чи непокорі. Відтепер я пильно наглядатиму за ним.

Наступний ув’язнений, навпаки, прагне, щоб отець посприяв із юридичною підтримкою. Проте він вражений, скільки це може коштувати. «Ну, припустімо, для початку твій адвокат захоче п’ятсот доларів. У тебе є такі гроші? Якщо ні, то твоїм батькам доведеться викласти значно більше згодом — і це без початкового внеску».

Ув’язнений Габбі (7258) зголошується на допомогу і дає священикові ім’я і номер телефону своєї матері, щоб та могла організувати юридичну підтримку. Каже, що його двоюрідний брат працює в офісі місцевого громадського захисника й міг би взяти його на поруки. Отець МакДермотт обіцяє виконати його прохання, і Габбі засіяв, наче святий Миколай приніс йому новеньке авто.

Уся ця драма стає дедалі дивнішою.

Як і личить священику, перед від’їздом і після щирих розмов з сімома в’язнями він запитує про того непевного ув’язненого, який може потребувати його допомоги. Я прошу Арнетта заохотити 819-го прийти на кількахвилинну розмову зі священиком. Це може поліпшити його самопочуття.

Під час затишшя, очікуючи на 819-го, отець МакДермотт звіряється мені: «Усі вони — тип наївного ув’язненого. Вони нічого не знають про в’язниці й їхню роль. Дуже типово для освічених людей. Саме вони будуватимуть майбутнє, стануть наступними лідерами й нинішніми виборцями, змінюватимуть суспільство й освіту, а також пенітенціарну систему. Просто вони недостатньо знають, що таке в’язниця і що вона може зробити з людиною. Тому правильно те, що ви тут робите, це їх навчить».

Я сприймаю це як вотум довіри і як проповідь для подальших роздумів, проте я все ще збентежений.

Ув’язнений Стю (819) виглядає, м’яко кажучи, жахливо: темні кола під очима, скуйовджене волосся стирчить навсібіч. Цього ранку він учинив погано: у припадку люті розтрощив камеру, розірвав подушки й всюди розтрусив пір’я. Його помістили в Яму, а співкамерникам довелося прибирати скоєний ним безлад. Причиною депресії стали вчорашні відвідини батьків. Хтось із в’язнів сказав охоронцеві, що хоча батьки вважали вчорашню розмову з ним чудовою, Стю почувався зовсім інакше. Вони ані не вислухали його скарг, ані не перейнялися його станом. Він намагався їм пояснити все це, а вони говорили лише про те, що щойно побачили.

Священик: «А ви обговорювали з родиною можливість найняти адвоката?»

Номер 819: «Вони знали про моє ув’язнення. Я розповів, що тут відбувається: про номери, про правила, про знущання».

Священик: «Як зараз почуваєшся?»

Номер 819: «У мене розколюється голова. Мені потрібен лікар».

Я втручаюся, намагаючись зрозуміти причини болю. Запитую, чи це типова мігрень, чи, можливо, біль викликаний виснаженням, голодом, духотою, стресом, запором або проблемами із зором.

Номер 819: «Я просто спустошений. Знервований».

Потім він не витримує і починає плакати. Сльози градом, схлипування. Священик спокійно простягає йому свою хусточку витерти сльози.

«Заспокойся. Аж так погано не може бути. Як довго ти тут?»

«Лише три дні!»

«Потрібно бути менш емоційним».

Я намагаюся заспокоїти 819-го, пропоную перепочити в кімнаті за межами Двору, тобто за перегородкою, звідки ми записуємо. Кажу, що він може нормально відпочити, а я принесу щось смачне. Потім подивимося, чи не мине головний біль пополудні. Якщо ні, ми відведемо його на огляд в студентський медпункт. Насамкінець я беру з нього обіцянку не намагатися втекти, адже забираю його в зону з мінімальною охороною. До того ж запитую, чи не варто було б звільнити його просто зараз, якщо він почувається аж так погано. Він наполягає, що хоче продовжити, і зобов’язується не робити фокусів.

Священик 819-му: «Може, ти погано реагуєш на запах цього місця? Повітря тут гнітюче. Неприємно пахне, потрібен час, щоб звикнути до нього. Це своєрідна токсична риса місця: хай який сильний цей сморід, він додає реалізму цій в’язниці. [МакДермотт відчуває сморід фекалій і сечі, до якого ми вже звикли і навіть не зауважуємо, доки хтось не звертає на це увагу.] Ти мусиш узяти себе в руки. Багато в’язнів учаться давати собі раду».

Дорогою з Двору через хол до мого кабінету священик каже, що дослідження функціонує як справжня в’язниця. Зокрема зауважує типовий «синдром вперше засудженого», тобто коли в’язень почувається розгубленим, дратівливим, переживає гнів, депресію й емоційне перезбудження. Він запевняє, що такі реакції зникають приблизно через тиждень, коли арештант бачить, що надмірна вразливість аж ніяк не допомагає вижити у в’язниці. Крім того, отець додає, що 819-му ситуація видається значно реальнішою, ніж хлопець готовий визнати. Ми погоджуємося, що йому потрібна психологічна консультація. Я зазначаю, що хоч у 819-го тремтять губи і руки, а очі повні сліз, він досі не може визнати, що не витримує і хоче залишити експеримент. Думаю, він не може змиритися з тим, що поводиться тюхтієм, адже це удар по його маскулінності. Аби врятувати свою репутацію, він хоче, щоб ми — я! — самі наполягли на його виході з експерименту. «Може, й так. Цікавий варіант», — додає отець, розмірковуючи над тим, що щойно відбулося.

Прощаючись, я мимоволі запитав, чи отець справді зустрінеться з батьками. «Аякже, мушу, це мій обов’язок».

«Ну так, я не подумав. Обов’язок, звісно ж». (Тільки батьків і юристів бракує зараз на мою голову — і все через те, що священик пообіцяв відіграти свою роль по-справжньому, хоча знає, що це лишень імітація. Та до сраки ті хвилювання — шоу мусить тривати далі.)

Відвідини отця підкреслюють, як зростає сплетіння реальності з ілюзією, рольових ігор з власною ідентичністю. Він справжній священик з реального світу, з практичним досвідом повноцінних тюрем, і хоча він цілком усвідомлює, що наша в’язниця вигадана, та все одно повністю й реалістично грає свою роль, і цим сприяє перетворенню нашого шоу на дійсність. Він сидить прямо, тримає руки і жестикулює в особливій манері. Коли дає особисту пораду, нахиляється вперед, з розумінням киває, попліскує по плечах, хмуриться від дурості ув’язнених, а також розмовляє з тоном й інтонацією, що відносять мене в дитинство, в недільну школу при католицькій церкві Святого Ансельма. Навіть якби ми замовили кастинг на кіностудії, нам прислали би когось, хто не зміг би відіграти цю роль краще. Доки він виконував свої святі обов’язки, ми почувалися наче на химерному знімальному майданчику, мене захопила його акторська майстерність. У будь-якому разі відвідини отця ще глибше трансформували нашу імітацію в найреальнішу з в’язниць. Це особливо вплинуло на ув’язнених, які ніяк не могли усвідомити, що все це «лишень експеримент». Священик вніс додатковий вимір. Наш сценарій тепер в руках Франца Кафки чи Луїджі Піранделло?

Саме цієї миті у Дворі чути галас. Ув’язнені кричать. Вони щось голосно скандують про в’язня 819-го.

Арнетт: «В’язень 819 вчинив погано. Повторіть десять разів».

Арештанти: «В’язень 819 вчинив погано». (Знову і знову багато разів.)

Арнетт: «Що буде номеру 819 за цей поганий вчинок? В’язень 3401!»

Номер 3401: «В’язня 819 покарають».

Арнетт: «Що буде номеру 819, 1037-й?»

Номер1037: «Не знаю, пане наглядачу».

Арнетт: «Його покарають. Спочатку, 3401-й».

3401-й повторює мантру, а 1037-й додає голосніше: «В’язня 819 покарають, пане наглядачу».

Номеру 1037 і всім іншим ув’язненим ставлять те саме запитання, і кожен відповідає однаково, спершу окремо, потім усі разом.

Арнетт: «Слухаєм це п’ять разів, аби ви точно запам’ятали. Через погані вчинки 819-го у вас безлад у камерах. Повторіть це десять разів».

«Через вчинки 819-го у мене безлад у камері».

Ув’язнені повторюють фразу кілька разів, але 1037-й — той, хто планує стати адвокатом, — уже не промовляє разом з усіма. Джон Лендрі грізно махає на нього кийком. Арнетт зупиняє скандування, щоб запитати, що сталося. Лендрі повідомляє про непослух 1037-го.

Ув’язнений 1037 кидає Арнеттові виклик: «У мене запитання, пане наглядачу. Ми ж нібито не повинні брехати?»

Арнетт у своєму спокійному, формальному й цілком автентичному стилі відповідає: «Нам не цікаві ваші запитання. Вам поставили завдання, то послухаєм десять разів його виконання».

Ув’язнені виконують, але помиляються і роблять одинадцять повторень.

Арнетт: «Скільки вам сказали повторити, в’язню 3401?».

Номер 3401: «Десять разів».

Арнетт: «А скільки ти це зробив, в’язню 3401?».

Номер 3401: «Десять разів, пане наглядач».

Арнетт: «Неправда, ви всі одинадцять разів повторили це. Ще раз виконати завдання. Тепер без помилок, точно десять повторень: “Через вчинки 819-го у мене безлад у камері!”».

Вони викрикують це рівно десять разів.

Арнетт: «Усі на підлогу».

Не вагаючись ані хвилини, всі опускаються для віджимання. «Вниз, угору, вниз, угору. 5486-й, це не танець живота, а віджимання, спина пряма. Вниз, угору, вниз, угору, вниз і стоп там. Переворот на спину для піднімання ніг».

Арнетт: «П’ятнадцять сантиметрів, всі піднімають ноги вгору на п’ятнадцять сантиметрів від підлоги. Тримайте ноги на такій висоті, доки всі не виконають завдання».

Лендрі перевіряє, чи всі в’язні тримають ноги на потрібній висоті. Арнетт: «Усі тепер десять разів: “Я не повторюватиму помилки 819-го, пане наглядачу”».

Арнетт: «Тепер на повні груди: “Я не повторюватиму помилок, пане наглядачу!”»

Усі підкоряються і виходить ідеальний унісон. 1037-й відмовляється кричати, проте підспівує. Натомість «Сержант» із захопленням виконує команди, щоб у такий спосіб продемонструвати свою покору владі. Потім усі за останньою вказівкою дуже ввічливо виспівують: «Дуже дякуємо за чудову перекличку, пане наглядачу».

Такому унісону позаздрив би будь-який хормейстер чи лідер з’їзду Гітлер’югенд. Далеко вони, чи то пак ми, вже зайшли від недільних сповнених сміхом перекличок і грайливих витівок в’язнів.

ТИ НЕ 819-Й: СТЮАРТЕ, ЧАС ІТИ ДОДОМУ

Раптом я усвідомлюю, що 819-й перебуває за перегородкою, поруч, і може все це чути. Я мчу до нього перевірити його стан. Бачу, як він згорбився в істериці, наче тремтяча маса. Я обняв його, намагаючись заспокоїти, запевнивши, що з ним усе буде гаразд і зараз він повернеться додому. На моє здивування, Стю відмовляється їхати зі мною до лікаря, а потім додому. «Ні, я не можу піти. Я повинен повернутися туди», — наполягає він крізь сльози. Він не може піти, знаючи, що всі колеги затаврували його як «поганого в’язня», що вчинив безлад у камері й накликав на них гнів охорони. Попри те, що 819-му явно погано, він бажає повернутися до в’язниці й довести, що насправді він не поганий хлопець.

«Слухай мене уважно, зараз ти вже не 819-й. Ти — Стюарт, і мене звати доктор Зімбардо. Я психолог, а не тюремний суперінтендант, і це не справжня в’язниця. Це лише експеримент, і ці хлопці такі самі студенти, як і ти. Тож час іти додому, Стюарте. Ходімо зі мною. Давай».

Стюарт перестає ридати, витирає сльози, випростовується і дивиться мені в очі. Він схожий на маленьку дитину, яка щойно прокинулася від кошмару і яку батьки запевняють, що це не справжнє чудовисько і що все буде добре — хай-но він повністю усвідомить реальність. «Стю, ходім». (Я розбив його ілюзії, але мої все ще тримаються.)

Дорогою по його одежу та під час завершення формальностей звільнення я пригадую, що день Стю почався з неприємностей, які заклали основу для цього емоційного зриву.

РАНКОВІ НЕПРИЄМНОСТІ СТЮ

У журналі начальника записано, що 819-й відмовився вставати під час підйому о шостій десять ранку Його посадили в Яму, а потім дали лише половину часу на вмивання. Усі, включно з 819-м, були присутні на п’ятнадцятихвилинній ранковій перекличці, що розпочалася о пів на восьму, і неодноразово на різний манір повторювали номери. Проте 819-й відмовився виконувати вправи. Охорона вигадала спеціальне покарання, змусивши всіх ув’язнених стояти з витягнутими руками, поки 819-й не підкориться.

819-й не піддавався, аж у в’язнів закінчилися сили, і їхні руки попадали. Його знову замкнули в Ямі, де він у темряві з’їв свій сніданок, відмовившись від яйця. Його звільнили від обов’язків миття голими руками туалетів і тривалого безцільного пересування порожніх ящиків з місця на місце, хоча всі інші в’язні робили це. Повернувшись до камери, 819-й замкнувся там. Він відмовився зчищати налиплий бруд з ковдри, яку йому вкинули досередини. Його співкамерників, 4325-го та заміну 8612-му, змусили виконувати додаткову роботу, доки той не послухається. Вони пересували ящики з одного місця в інше і назад, і щораз більше гнівалися на 819-го за його впертість, через яку страждали.

Керос у рапорті по завершенні зміни повідомляє: «Ув’язнений замкнувся в камері. Ми дістали кийки і намагалися його витягнути, проте він не піддавався. Ми змусили всіх стати вздовж стіни й підняти руки, а той у камері ліг та розсміявся. Я не думав, що він послухається, і ми піддалися. Решта в’язнів нас зненавиділа. Я тільки усміхався і виконував свою роботу».

Ворниш у своїй доповіді зазначає психологічну важливість поведінки цього ув’язненого: «Очевидна байдужість 819-го до проблем своїх колег-в’язнів їх засмучує». Ворниш й далі нарікає в своїй доповіді на нестачу чітких інструкцій, як чинити з ув’язненими. «Я почувався невпевнено, не знав, наскільки сильно ми могли тиснути. Така нестача зрозумілих правил мене турбувала»[84].

Венді повідомляє про іншу реакцію: «З кожним днем я брав дедалі активнішу участь. Допікати в’язням о пів на третю ночі було приємно. Це задовольняло мої садистські схильності, мені подобалося їх принижувати». На це зауваження потрібно звернути увагу. Впевнений, що він ніколи так не сказав би ще чотири дні тому.

Суворий охоронець Арнетт додає до свого звіту: «Я відчув, що не можу належним чином грати свою роль, лише з 819-м і 1037-м, коли їм було занадто тяжко. А я не був таким строгим, як повинен»[85].

«Загалом у в’язничному досвіді дійсно найгнітючіше, що ти весь час цілковито залежиш від милості інших людей, які намагаються зробити все, щоб тобі було якомога тяжче і нудніше, — згодом сказав мені Стю (819). — Я просто не витримую приниження від інших. Я плекав власне обурення фашистським норовом одних охоронців, натомість інших любив за співчуття. Мені дуже подобалося бунтарство декого з ув’язнених, а задоволення та послух інших дуже злили. Також змінилося моє сприйняття часу: дні у муках видавалися значно довшими, ніж якби я провів їх з насолодою. Найгіршим було відчуття повної зневіри, породжене постійними знущаннями, і шляхів виходу я не бачив. Найкращим стало те, що мене нарешті звільнили»[86].

ЗРАДА НАШОГО ШПИГУНА

Нагадаю, що Дейвид, який вдягнув форму 8612-го, був підісланий у нашу в’язницю як шпигун. На жаль для нас, він не давав жодної корисної інформації, бо почав симпатизувати арештантам і прикипів до них усім серцем. Я випустив його вранці, щоб опитати й отримати його оцінку того, що відбувається. У розмові також брав участь Джаффе. Наш невдалий інформатор ясно висловив своє презирство до охоронців і розчарування тим, що не зміг мобілізувати в’язнів до непокори. Він розповів, як уранці в душовій кімнаті один охоронець наказав наповнити кавник гарячою водою, а інший вилив її і змусив Дейвида набрати вже холодної води, ще й вилаяв за непослух. Дейвид ненавидів цю «срану» дідівщину. Наш інформатор також розповів про спотворення сприйняття часу, що почалося після кількаразових нічних побудок на перекличку. Розум притуплювався, а все довкола було мов у тумані.

«Свавілля й ідіотизм охоронців дратують». У своїй новій ролі (інформатора, що став на бік повстанців) Дейвид розповів про свій план заохочення ув’язнених до дії. «Сьогодні я вирішив бути поганим в’язнем. Я хотів би розбудити своєрідний дух опору серед ув’язнених. Покарання всіх в’язнів (наприклад, змушування до роботи) через непослух одного не спрацювало б, якби вони всі не слухалися. Я намагався змусити їх чинити опір. Проте всі з готовністю виконували накази, навіть принизливі завдання, як-от перенесення речей з однієї шафи до іншої й назад або чищення унітазів голими руками».

Дейвид повідомив, що ніхто не сердиться на мене чи начальника, чий голос переважно чути тільки з гучномовця, проте всі розлючені на охоронців. Він сказав одному з них сьогодні вранці: «Пане наглядачу, думаєте, після цієї роботи вам вистачить часу знову стати людською істотою?». За що, звісно, заробив карцер.

Дейвида засмутила невдала спроба підмовити в’язнів опустити руки під час групового «покарання» 819-го за безлад. Урешті-решт їхні руки впали, але через утому, а не через непокору. Із доповіді Дейвида очевидно, що його накрила фрустрація, адже вочевидь він не став ефективним організатором:

Можливості для спілкування жорстоко обмежуються, коли всі кричать так голосно, і ти не можеш це зупинити. Коли було тихо, я пробував розмовляти зі співкамерниками, але 819-й весь час у Ямі, а 4325-й [Джим] — зануда, що не любить багато говорити. Під час прийомів їжі, коли з’являється нагода порозмовляти з усіма в’язнями про те, як опиратися наглядачам, розмови заборонені. Знаєте, це так, ніби енергія кумулюється всередині організму без можливості перерости в дію. Мене охопив відчай, коли інший в’язень сказав: «Я хочу отримати умовно-дострокове, не заважай. Хочеш скрутити собі в’язи — круто, а я не збираюся!»[87].

Дейвид не надав нам жодних «розвідданих» — які плани втечі чи де переховують ключі від наручників. Проте з його особистих роздумів очевидно, що потужний ситуаційний вплив на психіку в’язнів придушував групову самооборону проти утисків. Ув’язнені почали зосереджуватися на собі, егоїстично думаючи тільки про те, що допоможе їм вижити поодинці і якнайшвидше заробити умовно-дострокове звільнення.

ХТО НА НОВЕНЬКОГО?

Щоб поповнити поріділі ряди, ми допускаємо заміну — нового в’язня з номером 416. Цей новоприбулий незабаром зіграє важливу роль. Спочатку на відеозаписі ми бачимо його в кутку Двору. До в’язниці його завели з пакетом на голові, а потім Арнетт роздягнув його догола. Він дуже худий, «немов тріска», як говорила моя мама, — можна порахувати всі його ребра з триметрової відстані. Він виглядає жалюгідно і ще не зрозумів, що його чекає.

Арнетт повільно і систематично сприскує все його тіло нібито дезінфекційним порошком. Першого дня це робилося швидко, бо охорона мала обробити ним багато новоприбулих в’язнів. Тепер же через надмір часу Арнетт робить із цього спеціальний ритуал омивання. Він надягає 416-му сорочку через голову, прив’язує кайдани до щиколотки й натягує на голову панчохи. Вуаля! Новий в’язень готовий. На відміну від інших, які поступово, впродовж кількох днів, пристосовувалися до свавільної та агресивної поведінки охорони, 416-го штовхають у це божевілля стрімголов — нема часу на адаптацію.

Я був приголомшений процедурою арешту. Я цього не очікував, як інші учасники експерименту. Зателефонувала секретарка і сказала принести документи в приймальню факультету психології до полудня. Я дуже стішився, що отримав роботу, такий шанс. [Пам’ятаєте, цих добровольців запрошували на двотижневу оплачувану роботу.] Поки я чекав, до мене підійшов охоронець, і щойно я назвався, він одразу одягнув на мене наручники, накинув паперовий мішок на голову, повів сходами вниз і наказав чекати з приставленими до стіни руками. Я й гадки не мав, що відбувається. Я погодився на приниження, але все було набагато гірше, ніж я очікував.

Я не був готовим, що одразу після приходу мене роздягнуть, обсипатимуть чимось від вошей і битимуть кийком по ногах.

Я вирішив, що триматимуся психічно якнайдалі від наглядачів, не так, як інші в’язні, що грали в ці соціальні ігри. Я пообіцяв собі, що зроблю все можливе, аби витримати, проте з часом забув, чому сюди потрапив. Я прийшов сюди з думкою, що заробляю гроші. Та раптом я став 416-м — надзвичайно пригніченим і засмученим в’язнем[88].

«Amazing Grace»[89]. Сарказм.

Новий в’язень прибуває саме вчасно, щоб почути, як Арнетт диктує ув’язненим листи, які ті мусять відправити своїм потенційним відвідувачам на наступному побаченні. Охоронець зачитує текст, а вони записують його на тюремному бланку. Потім він просить кожного з них зачитати вголос написане. Усі листи написано однаково, як і диктували:

Люба мамо!

Я прекрасно проводжу час. Їжа чудова, безліч розваг та ігор.

Наглядачі ставляться до мене дуже добре. Усі вони — крутезні хлопці і сподобалися б тобі, мамо. Немає потреби провідувати мене, тут ніби на сьомому небі. І додайте внизу ім’я, яке дістали від мами, яким би воно не було.

Щиро, твій любий син

Охоронець Маркус збирає листи, які пізніше вишлють, звісно, спершу все перечитавши в пошуках забороненої інформації чи скарг. Ув’язнені миряться з такою нісенітницею, бо побачення стали надзвичайно важливими для них, хоч вони не бачили родичів і друзів якихось кілька днів. Такий зв’язок із зовнішнім світом потрібно оберігати, він стає гарантією, що окрім підвалу, на світі ще щось існує.

Поломка дверного замка в камері №1 завдає нових клопотів. Розумник 5704-й, який раніше безсоромно стрельнув цигарку у священика, і далі відкриває двері, демонструючи, що може вільно входити і виходити будь-коли. Охоронець Арнетт, і бровою не повівши, впевнено й спокійно зв’язує мотузкою двері першої та другої камер. Вузли заплутує так методично, неначе старається отримати бойскаутську відзнаку. Він насвистує вальс «Блакитний Дунай» — що ближче до завершення, то голосніше. Тепер в’язні не зможуть самі вийти з обох камер. У полі зору з’являється Джон Лендрі й кийком перевіряє натяг линв. Обидва охоронці схвально всміхаються один одному — добра робота. Тепер ніхто з цих камер не вийде і не ввійде до них, доки охоронці не придумають, як закріпити замок, найімовірніше збитий 5704-м.

«Ніяких цигарок, 5704-й, допоки двері камер заблоковано. Якщо виберешся, сидітимеш у карцері».

Річ (1037) загрозливо волає з камери №2: «У мене є зброя!».

Арнетт відрубає його: «Немає в тебе ніякої зброї. От якщо ми зараз відкриємо камеру».

Хтось кричить: «У нього голка!».

«Не пощастило. Доведеться конфіскувати заборонений предмет і відповідно покарати порушника». Лендрі грюкає кийком у двері, демонструючи, хто тут господар. Арнетт також ударяє по ґратах, майже розбиваючи руки одного з в’язнів, який ледве встигає відстрибнути. Далі, як і під час бунту другого дня, Лендрі починає поливати камеру №2 вуглекислим газом з вогнегасника. Лендрі й Маркус проштовхують кийки крізь ґрати вглиб камери, аби втримати в’язнів подалі від дверей, проте одному із в’язнів вдається вкрасти кийок. Усі вони починають глузувати з охоронців. Тепер, коли у арештантів є зброя, може розгулятися новий бунт.

Арнетт не втрачає самоконтролю, і після короткої наради охоронці вирішують узяти замок із вільної кімнати і встановити його на дверях камери №1. «Чуваки, це вам нічого не дасть. Ви програєте — це просто питання часу», — терпляче звертається Арнетт до в’язнів.

Зрештою гору знову беруть охоронці: наводять лад в обох камерах і волочать великого поганця 5704-го назад у карцер. Тепер йому цього не спускають і зв’язують спершу руки й ноги знятим із дверей шнуром.

Через повстання всіх позбавляють привілею обіду. Для новенького 416-го це погано. Він випив лише горнятко кави й з’їв тістечко на сніданок. Нічим не завинивши, голодний в’язень тільки з подивом спостерігає за розгортанням подій довкола. Він думає, що добре було б з’їсти щось гаряче. А замість обіду ув’язнених вишиковують обличчям до стіни. Пола (5704) витягують з карцеру, але не розв’язують, і він безпорадно валяється на підлозі у Дворі. Це урок, щоб і не думав бунтувати далі.

Маркус наказує стрибати «ноги разом — ноги порізно» та наспівувати мотив «Row, Row, Row Your Boat»[90].

«Якщо ви сьогодні в голосі, то заспіваєм “Amazing Grace”, — каже Арнетт. — Тільки один куплет, не хочу зловживати Божою довірою». Усі в’язні зайняли позицію для віджимань, 416-й зволікає, за що отримує перше публічне зауваження: «Ти теж, 416-й, і краще тобі це запам’ятати. О дивна милість, — ти спасла негідного мене! Був втрачений, та ти знайшла. Сліпий, та бачу вже. В чудесний час, як Бог прийшов, одразу вільним став я.[91]

Арнетт відкидає зауваження про помилкові слова «в чудесний час, як Бог прийшов, одразу вільним став я», яке зробив Пол (5704) з підлоги. «Ви будете співати, як я кажу. Ці рядки, може, й не точні, але ви заспіваєте їх саме так». Потім він з незрозумілих причин змінює їх на «відколи Бог прийшов, одразу вільним став я».

Вочевидь знаючи, що є хорошим свистуном, Арнетт насвистує «Amazing Grace» від початку до кінця з ідеальною мелодикою. Ув’язнені, схвалюючи його талант, починають спонтанно аплодувати, попри його жорстокість у поводженні з ними. Лендрі та Маркус розвалилися на кріслах, в’язні співають пісню, але не в унісон і фальшивлять. Арнетт засмучений: «Хіба ми нашкребли їх на вулицях ґетто у Сан-Франциско? Давайте ще раз». Неслухняний 5704-й робить ще одну спробу виправити помилку, але Арнетт голосно ставить його на місце. «Звісно, є розбіжності, бо ви виконуєте тюремну версію ‘Amazing Grace”. І це неважливо, адже охоронці завжди праві. Номер 416, вставай, решта на підлогу. 416-й, усі віджимаються, а ти співаєш “Amazing Grace”, як я показував».

Лише через кілька годин після ув’язнення Арнетт виштовхує 416-го на середину сцени, що ізолює його від інших в’язнів, і змушує виконувати безглузде завдання. Відео фіксує цей сумний момент: худющий новачок писклявим голосом виводить хвалу духовній свободі. Його опущені плечі й погляд свідчать про надмірний дискомфорт, що далі накриває, коли його поправляють і примушують повторити пісню, доки інші в’язні віджиматимуться. Номер 416 не зламує іронія долі, що йому наказали співати пісню про свободу в гнітючій атмосфері примусу, де кожне повторення продовжує безглузді віджимання. Він клянеться не дати себе розчавити ані Арнетту, ані будь-якому іншому охоронцеві.

Не дуже зрозуміло, чому Арнетт виокремив його у такий спосіб. Можливо, це просто тактика, аби швидше взяти ув’язненого під контроль. Або щось в зовнішньому вигляді кістлявого й нікчемного 416-го провокувало педантичного і завжди добре вдягнутого охоронця.

«Тепер, коли ви вже налаштувалися на спів, 416-й співатиме про човен, решта лежатимуть на спинах із піднятими догори ногами. Співай голосно, щоб улюбленець 5704-го — Річард Ніксон[92] — почув це, де б він, мать його, не був. Ноги вгору! Вище, ще! Послухаєм кілька разів, особливо наголоси останній рядок: “Бо життя — це сон”».

В’язень Габбі (7258), все ще здатний іронізувати, запитує, чи можна співати «бо життя в тюрмі — це сон». Ув’язнені буквально кричать цей рядок в пісні, на кожному слові їхні груди високо здіймаються. Життя тут стає ще дивнішим.

ПОВЕРНЕННЯ ТЕЛЕОПЕРАТОРА

У другій половині дня до нас завітав телеоператор з місцевого телеканалу KRON у Сан-Франциско. Його направили зробити короткий огляд як продовження недільного запису, що викликав певне зацікавлення. Я обмежив його зйомкою лише через наше вікно спостереження і розмовою про перебіг дослідження тільки з начальником і зі мною. Я не хотів, щоб стороннє втручання збило динаміку, яка вже сформувалася між охоронцями і в’язнями. Через безліч нагальних справ я так і не зміг подивитися ввечері програму з матеріалом про нас[93].

ПРОЩАВАЙ, ДЕННА ЗМІНО, ДОБРОГО ВЕЧОРА, НІЧНА

«Час готуватися до недільної служби», — каже Арнетт ув’язненим, хоча сьогодні лише середа. «Усі стають у коло і тримаються за руки ніби це релігійна церемонія. Кажи: “Привіт, 416-й, я твій приятель 5704-й”. І так кожен вітатиме того, хто поруч».

Вони продовжують вітатися по колу, що виглядає як дуже ніжна церемонія. Мене здивувало, що Арнетт придумав такий чуттєвий спільний обряд. Але далі він псує дійство, наказавши всім танцювати по колу, співаючи «Ring Around the Rosy»[94], а 416-му стояти в центрі цього кола ганьби.

Перед завершенням зміни Арнетт розпочинає ще одну перекличку, в якій диригування співом бере на себе Джон Лендрі. Це перша перекличка 416-го, і він крутить головою, не вірячи, як іншим вдається виконувати в унісон усі команди. Арнетт й далі дегуманізує в’язнів, аж до останньої хвилини своєї зміни.

«Усе, набридли, вертайтеся у свої клітки. Приберіть у камерах, щоб відвідувачів не знудило від побаченого». Він виходить, насвистуючи «Amazing Grace». На прощання видає: «До завтра, чуваки. До завтра, фани мої».

Лендрі й свої п’ять копійок додає: «Подякуйте своїм наглядачам за проведений разом час сьогодні». Ті неохоче тягнуть: «Спасибі, панове наглядачі». Джон Лендрі не приймає такої «гівняної подяки» і змушує їх кричати голосніше, крокуючи з Двору разом з Маркусом і Арнеттом. Щойно вони щезають, одразу входить нічна зміна — показний «Джон Уейн» і його нетерпляча команда.

Новий в’язень, 416-й, згодом розповів нам про свій страх перед охоронцями:

Мене лякала кожна нова зміна охоронців. Першого ж вечора я зрозумів, що зробив дурницю, зголосившись на це дослідження. Моїм найвищим пріоритетом стало якнайшвидше вийти. І ви так вчинили б у тюрмі, якби мали хоча б туманну надію. Це була справжня в’язниця, якою керували психологи, а не держава. Я вирішив кинути виклик, оголосивши голодування, відмовитися їсти будь-що, щоб захворіти, і тоді їм доведеться звільнити 416-го. Таким був план, якого я дотримувався, не зважаючи на наслідки[95].

Під час вечері, хоча він дуже зголоднів, 416-й дотримувався свого плану й відмовився їсти взагалі.

Гельманн: «Альо, хлопці, на вечерю сьогодні для вас смачні гарячі сосиски». Номер 416 (поспішно): «Не для мене, сер, я відмовляюся їсти будь-яку отриману від вас їжу». Гельманн: «Це порушення правил, тебе буде покарано відповідним чином».

Номер 416-й: «Не має значення: я не буду їсти ваші сосиски».

Як покарання Гельманн відправляє 416-го в Яму. Це його перший з численних візитів. На додачу Барден наполягає, щоб той тримав у кожній руці сосиску. Після того, як інші закінчать вечерю, 416-й повинен сидіти і витріщатися на свою їжу — на тарілку з двома холодними сосисками. Цей несподіваний акт непокори бісить охоронців, особливо Гельманна, який думав, що сьогодні все буде під суворим контролем і завдяки вирішенню вчорашніх проблем зміна пройде гладко. Тепер цей новий «геморой на дупу» створює проблеми і може заохотити інших до повстання — якраз коли вони видавалися повністю приборканими і слухняними.

Гельманн: «Не хочеш з’їсти ці дві смердючі сосиски? Мені засунути їх тобі в сраку? Цього прагнеш? Хочеш, щоб ті сосиски я взяв і запхав у твою сраку?».

416-й тримається стоїчно, безпристрасно потупившись униз, у тарілку.

Гельманн розуміє, що настав час скористатися тактикою «розділяй і владарюй»: «Послухай, 416-й, якщо не з’їси свої сосиски, це означатиме непокору. Всіх ув’язнених позбавлять права на сьогоднішні відвідини. Чуєш?».

«Мені прикро це чути. Мої особисті дії не повинні мати якихось наслідків для інших», — відповідає 416-й наполегливо.

«Це не твої особисті дії, а дії в’язня, і наслідки тут визначаю я!» — кричить Гельманн.

Барден приводить Габбі (7258), щоб той переконав 416-го з’їсти сосиски. Номер 7258 просить: «Просто з’їж їх, ну?». Барден додає: «Поясни йому чому». Номер 7258 продовжує благати, бо у в’язнів заберуть можливість відвідин, якщо він їх не з’їсть.

«Тобі що, зовсім пофіг? Просто тому, що в тебе нема друзів... З’їж заради в’язнів, а не охоронців, ну?» — Барден цим протиставить 416-го іншим в’язням.

Габбі (7258) продовжує вмовляти 416-го, намагаючись м’яко змусити з’їсти сосиски, бо його подруга, Мері-Енн, прийде його відвідати. А він не хотів би втратити цей привілей через декілька довбаних сосисок. Барден продовжує, наслідуючи стиль Гельманна:

«416-й, що за проблема? Скажи мені, чувак! Ну що за проблема?».

Номер 416 починає пояснювати, що він розпочав голодування на знак протесту проти жорстокого поводження і порушення договору.

«Але, блін, при чому тут сосиски? Яким боком?» — Барден розлючений. Він починає так сильно стукати кийком по столу, що звуки загрозливо розходяться луною по Двору.

«Відповідай на запитання. Чого не їси ці сосиски?»

Ледь чутним голосом 416-й продовжує заявляти про ненасильницький протест у дусі Ганді. Барден ніколи не чув про Махатму Ганді й наполягає на зрозумілішому поясненні: «Скажи мені, а як ці дві речі поєднуються? Я не розумію, як?». Тоді 416-й руйнує ілюзію, нагадуючи всім, хто міг почути, що охоронці порушують підписаний ним договір, добровільно зголосившись на участь в експерименті. (Я приголомшений, що це нагадування всі ігнорують. Охоронців тепер повністю захопила їхня ілюзія про в’язницю.)

«Я в сраці мав якийсь договір! — волає Барден. — Ти тут, бо заслужив, 416-й. Ти попав сюди, бо порушив закон. Тут не дитячий садок. Я й все ще не доганяю, чого ти не їси ті грьобані сосиски. Думав, що тут буде як у садку, 416-й? Гадав, що можна порушити закон і потрапити у дитячий садок?» — Барден пророкує, що 416-й отримає тягла, якщо через нього співкамерники спатимуть уночі на голій підлозі, а не на ліжках. Здається, що Барден його вдарить, та лише замахнувшись, розгніваний відвертається. Натомість ляскає кийком по долоні й наказує: «Назад в Яму». Номер 416 вже знає дорогу.

Барден стукає кулаком у двері Ями, й оглушливий звук відлунює в цій темній коморі. «Можете подякувати 416-му — ви лишилися без відвідин, — бийте у двері й кажіть “Спасибі”».

Кожен з арештантів «від усієї душі» вдаряє у двері, окрім 5486-го — Джеррі це робить неохоче. Габбі (7258) особливо розлючений таким несподіваним поворотом своєї долі.

Щоб підсилити ефект, Гельманн витягує 416-го, який усе ще стискає дві сосиски. Далі розпочинає чергову болісну перекличку, яку веде сам, навіть не даючи Барденові можливості долучитися. Доброго охоронця Лендрі ніде не видно.

Ось шанс Гельманна розбити будь-яку можливість на солідарність між в’язнями й позбавити 416-го потенційного перетворення на героя-бунтівника. «Ви тепер усі постраждаєте через цього в’язня, який без причини відмовився зробити просту річ — з’їсти свою вечерю. Якби він був вегетаріанцем, то інша справа. Скажіть йому в обличчя, що ви про нього думаєте». Дехто каже «Не будь дурним», інші звинувачують його в інфантильності.

Для «Джона Уейна» цього недостатньо: «Скажи йому, що він підарас». Дехто підкоряється, але не «Сержант». Один із принципів «Сержанта» — не використовувати будь-яку лайку. Тепер уже два в’язні кидають виклик Гельманнові, і той визвірюється на «Сержанта», нещадно обзиваючи його «мудилом» і, що гірше, наполягаючи, щоби 416-й назва його «виродком».

Перекличка триває приблизно годину й закінчується тільки, коли відвідувачі вже на порозі. Я прийшов у Двір і дав зрозуміти охоронцям, що відвідини відбудуться. Наглядачі незадоволені цим вторгненням у зону їхньої влади, та все-таки неохоче погоджуються. Завжди знайдеться час після відвідин, яким можна скористатися, щоб зруйнувати опір ув’язнених.

СЛУХНЯНІ В'ЯЗНІ ОТРИМУЮТЬ ПОБАЧЕННЯ

Цього вечора двом найслухнянішим в’язням — Габбі (7258) та «Сержантові» (2093), у яких друзі чи родичі в околицях, дозволено коротке побачення ввечері. Номер 7258 неймовірно щасливий, що прийшла його красуня-дівчина. Вона розказує новини про друзів, він уважно слухає, схиливши голову на руки. Весь цей час Барден сидить над ними на столі, звично постукуючи маленьким білим кийком (позичені великі й чорні ми повернули в місцевий відділок поліції). Барден явно вражений її красою і часто встряє в розмову з питаннями та коментарями.

Габбі каже Мері-Енн, що важливо «старатися тримати себе в руках, тут не так погано, якщо просто співпрацювати».

Дівчина: «А ти співпрацюєш?».

Номер 7258 (сміється): «Так, вони мене змушують».

Барден втручається: «Ну... у них була невеличка спроба втечі».

Дівчина: «Я про це чула».

Номер 7258: «Мені зовсім не сподобалося, як це закінчилося. У нас не було нічого, навіть ліжок». Він розповідає їй про те, як мусив відчищати від налиплого сміття постіль і займатися іншими неприємними справами. Утім, настрій у нього піднесений, він усміхається і тримає її за руку впродовж усіх десяти хвилин відвідин. Барден проводжає її до виходу, а в’язень сам повертається до своєї камери.

Інший ув’язнений, що заслужив побачення, — «Сержант», до якого прийшов батько. В’язень вихваляється цілковитим дотриманням правил. «Тут сімнадцять правил... Я їх запам’ятав. Найважливіше — підкорятися охоронцям».

Батько: «Вони можуть змусити робити будь-що?».

«Сержант»: «Так. Ну, майже будь-що».

Батько: «А звідки у них право так робити?». Він потирає чоло і, здається, переймається становищем сина. Це другий щиро занепокоєний відвідувач. Він дуже схожий на матір ув’язненого Річа (1037). У неї були підстави хвилюватися, адже той зламався наступного дня. Проте «Сержант», здається, зроблений з міцнішого матеріалу.

Він каже: «Вони керують в’язницею».

Батько запитує про громадянські права, і тут жорстко втручається Барден: «У нього нема ніяких громадянських прав».

Батько: «Ну, думаю, що є, можливо...» (Ми не можемо добре розчути його аргументи Барденові, який не боїться цього цивільного.)

Барден: «Люди у в’язниці позбавлені громадянських прав».

Батько (роздратовано): «У всякому разі, скільки у нас часу на розмову?», «Лише десять хвилин», — відповідає Барден.

Батько сперечається щодо того, скільки часу залишилося. Барден змилостивлюється і дає їм ще п’ять хвилин. Батько хоче приватнішої атмосфери. Барден відповідає, що так не дозволено для відвідувачів цієї тюрми. Батько дужче засмучується, але, дивно, що теж дотримується правил і приймає це зазіхання на свої права з боку хлопця, який грається в охоронця.

Батько розпитує більше про правила, «Сержант» розказує про пере клички, «вправи», співання і вимкнення світла.

Батько: «Саме цього ти очікував?».

«Сержант»: «Я чекав гіршого».

Батько, не ймучи віри, викрикує: «Гіршого? Як гіршого?».

Барден знову перебиває. Його небажана присутність уже явно дратує батька. Охоронець розказує, що спочатку було дев’ять в’язнів, але нині лишилося тільки п’ять. Батько запитує, чому.

«Сержант»: «Двох звільнено достроково, а двоє перебувають під макси мальною охороною»[96].

Батько: «Максимальною охороною? Де?».

Він насправді не знає. Батько запитує, чому вони під максимальною охороною.

«Сержант»: «Вони стали проблемою в плані дисципліни».

Барден водночас відповідає: «Тому що вони були поганими».

Батько: «Ти відчуваєш себе як у тюрмі?».

«Сержант» (сміючись, ухиляється від прямої відповіді): «Ну... я ніколи не був у в’язниці раніше». (Батько сміється.)

Барден вибігає на галас ззовні. Вони опинилися на самоті.

Поки охоронця немає, вони розмовляють про умовно-дострокове звільнення «Сержанта». Той упевнений, що отримає його, бо дотепер був найпокірнішим в’язнем. Утім, він усе ще переймається: «Я не знаю, які критерії отримання умовно-дострокового звільнення».

«Час сплинув», — оголошує Джефф Лендрі. Батько і син встають, щоб обнятися, але натомість обмінюються рукостисканням і кажуть одне одному: «До зустрічі».

ГОМОФОБІЯ ПОКАЗУЄ ОГИДНЕ ОБЛИЧЧЯ

Коли я повернувся з короткого обіду в студентській їдальні, то побачив, що порушник спокою 5704-й стоїть у центрі Двору, тримаючи стілець на голові. Стілець на голові! Гельманн кричить на «Сержанта», йому вторує Барден. Гарний в’язень Джеррі (5486), який був майже непомітним, відчужено стоїть навпроти стіни, а 7258-й віджимається. Мабуть, 416-й повернувся до карцеру. Гельманн запитує 5704-го, чому той тримає стілець на голові, хоча це ж саме він наказав носити стілець як капелюх. Ув’язнений сумирно відповідає, що просто виконує накази. Він виглядає пригніченим, схоже, що вся його бувала мужність вичерпалася. Барден каже йому не виглядати ідіотом і зняти стільця. Потім Барден б’є кийком у двері Ями: «Час добре проводиш, 416-й?»

Настав час Гельманнові перетворитися на режисера нічної драми. Він буквально відсуває Бардена вбік. (Доброго охоронця Джеффа Лендрі ніде не видно, відколи почалися відвідини.) «У тебе й так руки догори, 7258-й, то зіграй роль Франкенштейна. 2093-й, ти будеш нареченою Франкенштейна і станеш ось тут».

«Йди туди», — каже Гельманн «Сержантові».

«Сержант» запитує, чи потрібно йому щось робити.

«Звісно, ти маєш це зіграти, ти будеш нареченою Франкенштейна. 7258-й, ти — Франкенштейн. Йди сюди як Франкенштейн і скажи, що кохаєш 2093-го».

Як тільки 7258-й починає наближатися до своєї «нареченої», Барден його зупиняє:

«Франкенштейн не так ходить. Тебе не просили ходити, як ти ходиш».

Гельманн дуже агресивно шарпає Габбі (7258) за руку, тягне назад і змушує йти, як належить Франкенштейнові.

Номер 7258: «Я кохаю тебе, 2093-й».

«Ближче! Ближче!» — кричить Барден.

Номер 7258 уже стоїть упритул до «Сержанта»: «Я кохаю тебе, 2093-й».

Гельманн заводить руки їхні за спини й зіштовхує докупи, їхні тіла торкаються.

І знову Габбі-«Франкенштейн» (7258) каже: «Я кохаю тебе, 2093-й». Гельманн сварить «Сержанта» за посмішку: «Хіба я дозволив тобі усміхатися? Це не смішно! На підлогу, десять віджимань!».

Оскільки 7258-й і далі тримає руки перед собою, його одяг задерся і частково відкрив геніталії. «Сержантові» наказують сказати Джеррі (5486), що він його кохає, той неохоче це робить.

«Ну, хіба не мило? Хіба це не мило?» — знущається Барден.

Гельманн стає тепер перед 5486-м.

«Ти посміхаєшся? Може, ти теж його кохаєш? То підійди до нього і зізнайся в цьому!»

Джеррі (5486) робить це без вагань, але тихо: «2093-й, я кохаю тебе».

Гельманн люто кидається зі словесними нападками то на того в’язня, то на іншого.

«Опусти руки, 7258-й. Чому від тебе так тхне?»

«Ну, ви всі, вонючі в’язні, на підлогу. Зіграймо в довгу лозу».

Арештанти починають гру, але їм складно: злітають капці, а коли перестрибують через нахилених товаришів — одяг задирається, оголюючи геніталії. Вони не можуть зробити все правильно, і Барденові, здається, трохи незручно через цю гру. Можливо, для нього вона занадто відверта чи гомосексуальна. Гельманн спрощує забаву, наказуючи 2093-му і 5704-му гратися тільки вдвох. Вони й далі намагаються перестрибувати один через одного, а Барден тихо бурмоче від невдоволення.

Ця гомоеротична гра нездорово впливає на Гельманна:

«Хіба не так роблять собаки? Чи це не по-собачому? Ось він вже готовий, стоїть за тобою, у собачій позиції? Чому би вам не зробити як собакам?»

Б’юся об заклад, коли високий в’язень Пол (5704) як голова комісії з розгляду скарг арештантів розповідав про погане ставлення з боку охоронців, то навіть подумати не міг, що охоронці дійдуть до такого. Він явно стривожений і говорить «Джонові Уейну», що виконувати його наказ «дещо непристойно».

Гельманн сприймає це зауваження як ляпас: «Для мене рожа твоя — дещо непристойне. Заткнися і грай у довгу лозу».

Джефф Лендрі повільно приєднується, стає позаду 5704-го і приглядається. Він вочевидь зацікавлений тим, що відбувається, але тримає руки в кишенях, демонструючи нейтралітет і байдужість. Лендрі не носить дзеркальних окулярів, що додають знеособлення, попри нагадування начальника робити це.

«Прикро ображати витончену натуру цього чутливого в’язня», — каже Гельманн насміхаючись.

Бардену вдається зупинити це дійство, яке йому не подобалося від початку: «Мене ця гра дістала. То дурість». Охоронці повертаються до своєї традиційнішої забави — переклички.

НОВА МОРАЛЬНА ІДЕНТИЧНІСТЬ «СЕРЖАНТА»

Гельманнові нудно. Він ходить туди-сюди уздовж шеренги втомлених в’язнів. Раптом обертається і спрямовує свій гнів на «Сержанта»: «Чому ти такий дуполиз?» — «Не знаю, пане наглядачу».

«Що ти так сильно стараєшся бути слухняним?»

«Сержант» його не боїться і продовжує гру: «Слухняність у моєму характері, пане наглядачу».

«Брехло. Смердюче брехло».

«Як скажете, пане наглядачу».

Гельманна далі тягне на похабщину (напевно, він збуджений попередньою грою): «А раптом я скажу тобі лягти і трахати підлогу, що ти зробиш тоді?».

«Я скажу, що не знаю, як це робити, пане наглядачу».

«А якби я сказав підійти і зарядити щосили в обличчя твого приятеля 5704-го?»

«Сержант» наполягає на своєму: «Боюся, що не зміг би це зробити, пане наглядач».

Гельманн ошкіряється і відвертається в пошуках нової жертви. Відчиняючи двері до Ями, Гельманн голосом вуличного торговця викрикує: «У мене є дещо для вас. Погляньте-но на цього! 416-й, нікуди не втечеш!».

416-й кліпає з темряви на решту ув’язнених і охоронців, що дивляться на нього. У кожній руці він усе ще тримає сосиску!

Барден: «Як справи з сосисками, 416-й?».

«Він досі не з’їв жодної», — говорить Гельманн, його зазвичай хороша граматика руйнується, позаяк він стає дедалі емоційнішим: «І розумійте ви всі, що це значить для решти?»

Ув’язнені, цілком свідомі цього, відповідають: «Уночі не буде ковдр».

«Отож, це значить — ніяких ковдр уночі для усіх! По одному підходьте ближче й скажіть щось 416-му, щоб він нарешті позбувся цих сосисок. Давай ти, 5486-й!»

Ув’язнений підходить до дверей, дивиться в очі 416-го і м’яко говорить: «Та з’їж ти ті сосиски, якщо хочеш, 416-й».

«До сраки таке прохання, 5486-й, — повчає Барден. — Мабуть, тобі не потрібна ковдра на ніч. Наступний, 7258-й, тепер ти».

На різку противагу попереднику, 7258-й кричить на бунтівного товариша: «їж сосиски, 416-й, а то надеру тобі сраку!»

Гельманн задоволений з такого прояву ворожнечі між в’язнями, його посмішка розпливається від вуха до вуха. «Вже краще! 5486-й, підійди і повтори це. Скажи, що ти надереш йому сраку, якщо він не з’їсть ці сосиски». Цього разу той покірно виконує.

«2093-й, ходи сюди і скажи, що ти надереш йому сраку».

«Сержант» виголошує зворушливу заяву: «Вибачте, та я не буду використовувати непристойне слово до іншої людини, пане наглядачу».

«Проти чого ти там заперечуєш?»

«Я заперечую проти вжитого вами слова».

Гельманн намагається змусити того сказати «срака», але його хитрощі не працюють. «Яке слово? Надерти? То не хочеш казати “надерти”, да? То що за херню ти плетеш?»

«Сержант» намагається пояснити, але Гельманн перебиває його: «Я наказую!».

Гельманн розчарований відмовою «Сержанта» виконати наказ. Уперше цей, здавалося б, бездумний робот продемонстрував, що у нього є сила волі й душа.

«Негайно йди до нього і скажи те, що я велів».

«Сержант» продовжує вибачатися, але лишається непохитним: «Мені дуже шкода, пане наглядачу, але я не можу цього зробити».

«Ну, тобто ти кажеш, що не можеш спати вночі на ліжку?»

Стоячи на своєму, «Сержант» чітко окреслює свої цінності: «Я радше обійдуся без ліжка, ніж це скажу, пане наглядач».

Гельманн аж кипить. Він робить кілька кроків і повертається до «Сержанта», ніби збирається перед усіма вдарити його за непокору.

Добрий охоронець Джефф Лендрі, відчуваючи вибух, пропонує компроміс: «Та йди і скажи, що ти йому надереш низ спини».

«Так, пане наглядачу», — говорить «Сержант». Потім він підходить до 416-го і каже: «Їж сосиски, або я надеру тобі низ спини».

Лендрі запитує: «Ти точно це зробиш?».

«Так... ні, пане наглядачу. Перепрошую, але не буду цього робити».

Барден запитує, чому той бреше.

«Я зробив те, що наказав зробити наглядач».

Гельманн виступає на захист свого товариша: «Він не наказував тобі брехати».

Барден розуміє, що дотримуючись високих моральних стандартів, «Сержант» стає занадто впливовим в очах інших в’язнів. Він спритно перевертає ситуацію: «Ніхто не хоче, щоб ти тут лажав, 2093-й. Тому краще давай на підлогу».

Він змушує «Сержанта» лягти долілиць із широко розставленими руками.

«Тепер, з цієї позиції, кілька разів відіжмися».

Гельманн приєднується: «5704-й, сядь йому на спину».

«Сержант» такий сильний, що навіть тепер здатен відтискатися.

«Не допомагай йому. 5486-й, теж сідай на нього, обличчям в інший бік». Той сумнівається. «Давай, сідай йому на спину, вже!». 5486-й підкоряється.

Охоронці змушують «Сержанта» віджиматися із двома в’язнями, 5486-м та 5704-м, на спині. «Сержант» вкладає всю свою силу і гордість, стараючись завершити віджимання. Він напружується, щоб піднятися з підлоги, але потім завалюється під вагою свого людського тягаря. Диявольський дует регоче, насміхаючись із «Сержанта». Проте їм не вдалося достатньо його принизити, та ще й запеклий опір 416-го проти сосисок під’юджує охоронців. Гельманн виголошує: «Я просто не розумію таких речей, як ці твої сосиски, 416-й. Не розумію. Як?! У нас було так багато перекличок й інших гарних моментів, нам уже все добре вдавалося, а сьогодні ми просто все пересрали? Чому так?».

Поки Гельманн шукає просту відповідь, Барден тихо розмовляє з 416-м про сосиски, випробовуючи інакшу, ненав’язливу тактику: «Які вони на смак? Мммм. Я впевнений, тобі б сподобалися, якби ти попробував».

Гельманн повторює своє питання голосніше, раптом хтось його не почув. «Чому в нас було так багато чудових перекличок, а сьогодні ви стараєтеся все пересрати?»

Гельманн іде вздовж шеренги, очікуючи відповіді, 7258-й каже: «Не знаю, може, ми просто гівнюки, пане наглядачу».

«Сержант» відповідає: «Справді не знаю, пане наглядачу».

Гельманн бачить іще один шанс повернути колишні перемоги над «Сержантом»: «Це ти гівнюк?»

«Як скажете, пане наглядачу».

«Як я скажу? Я хочу, щоб ти це сказав».

«Сержант» непорушний: «Мені прикро, пане наглядач, але я відмовляюся вживати такі слова. Не можу цього сказати».

Встряє Барден: «Щойно ти казав, що не можеш говорити такі речі іншим людям, 2093-й. Але ж це зовсім інше. А собі ти можеш таке сказати?».

«Сержант» відповідає: «Я вважаю себе людиною, пане наглядач».

Барден: «Тобто ти для себе інша людина?».

«Сержант»: «Я казав, що не можу сказати такого іншій людині».

Барден: «І це включно з самим собою?».

«Сержант» відповідає врівноважено і ретельно формулює думки. Він ніби на університетських дебатах, а не жертва насильства в цій ситуації. «Заява спершу не включала мене, пане наглядачу. Я не подумав би заявити це собі. Причина в тому, що я б...». Він зітхає, далі починає щось бурмотіти і замовкає. Тепер він емоційно розбитий.

Гельманн: «Так це значить, що ти гівнюк, чи не так?»

«Сержант»: «Ні, пане...»

Гельманн: «Так, ти гівнюк!»

«Сержант»: «Як скажете, пане наглядачу».

Барден: «І про маму свою ти погано говорив би, ось що ти робив би, 2093-й».

Барден вочевидь хоче брати активну участь у дійстві, але Гельманн веде самостійну гру і не звертає уваги на ці слова.

Гельманн: «Хто ти? Хто? Ти гівнюк?»

«Сержант»: «Так, пане наглядачу».

Гельманн: «Чудово, тепер хочу це від тебе почути».

«Сержант»: «Вибачте, пане наглядачу, але я цього не скажу».

Гельманн: «Якого хрєна ти цього не скажеш?»

«Сержант»: «Бо я не вживаю лайливі слова».

Гельманн: «То чому ж ти приписав їхній зміст собі? Хто ти?»

«Сержант»: «Я буду всім, чим ви захочете, щоб я був, пане наглядачу».

Гельманн: «Якщо вже ти погоджуєшся з тим, що ти гівнюк, то просто скажи про це!».

«Сержант»: «Вибачте, пане наглядачу, але я не скажу цього».

Гельманн відчуває, що втратив ще один шанс, і повертається до техніки «розділяй і володарюй», яка виявилася такою ефективною раніше: «Що ж, чуваки, ви ж хочете добре сьогодні виспатися?».

Усі говорять: «Так, пане наглядачу!»

Гельманн: «Ну, мусимо трохи почекати, дозволимо 2093-му подумати, який він гівнюк, і, можливо, тоді він нам усім про це розкаже».

(Несподівана ця боротьба між найсильнішим і найспраглішим влади, з одного боку, охоронцем, а з іншого — досі найслухнянішим в’язнем, якого через це недолюблювали і в’язні й охоронці. Його навіть почали прозивати «Сержантом», бо вважали лишень примітивним військовим роботом. І тут він раптом доводить, що має ще одну чудову рису характеру — виявляється людиною принципів.)

«Сержант»: «Думаю, ви абсолютно правильно мене засуджуєте, пане наглядачу».

Гельманн: «О, я знаю, що правильно».

«Сержант»: «Але я не можу вимовити це слово, пане наглядачу».

Гельманн: «Вимовити що?»

«Сержант»: «Я нізащо не вимовлю слова “гівнюк”».

Дзвони, свистки, гарматні постріли, фанфари.

Барден кричить від нестримної радості: «Він сказав це!»

Гельманн: «Ну, слава! Ну, нарешті! Він дійсно сказав це, 5704-й?»

Номер 5704: «Так, пане наглядачу».

Гельманн: «Вважаю, що переможець у нас є».

Барден: «Хтозна, може, ці хлопці навіть потраплять у ліжко сьогодні?».

Попри часткову перемогу, Гельманн повинен продемонструвати всю повноту влади: «За вживання лайки, 2093-й, на підлогу, і десять віджимань».

«Дякую, пане наглядачу», — говорить «Сержант» і робить зразкові віджимання, попри своє очевидне виснаження.

Барден засмучений тим, що «Сержант» усе ще в гарній формі, і вимагає ще ідеальнішого виконання вправи: «2093-й, як думаєш, де ти зараз? У літньому таборі?».

Тепер Джефф Лендрі повільно встає зі стільця, на якому він розвалився за останню годину: «Зроби ще десять». Для глядачів додає: «Ви всі вважаєте, що це хороші віджимання?».

Вони відповідають: «Так, хороші». Великий Лендрі недоречно демонструє свою владу — може, аби просто переконати себе, що в їхніх очах він усе ще її має.

«Помиляєтеся. 2093-й, зроби ще п’ять».

Розповідь «Сержанта» про ці протистояння викладено в цікавий безособовий спосіб:

Охоронець наказав мені назвати «гівнюком» спершу іншого в’язня, а потім себе. Раніше я ніколи не виконав би другого, бо через це постав би логічний парадокс, який заперечив би перше.

Він почав, як завжди, погрожувати, що покарає всіх в’язнів за мій непослух. Щоб уникнути цього покарання і водночас не виконати наказу, я сказав: «Я нізащо не вимовлю слова “гівнюк”», — даючи і йому, і собі вихід із ситуації[97].

Тут «Сержант» постає людиною з непохитними принципами, а не сліпо послужливим, яким видавався раніше. Пізніше він розказує нам дещо цікаве про прийняту ним стратегію мислення у в’язничних умовах: «Коли я переступив поріг тюрми, то вирішив бути самим собою так близько, як я себе знаю. Моя філософія в’язниці полягала в тому, щоб не стати причиною чи частиною погіршення загального становища і свого, і своїми діями не призвести до покарань інших в’язнів».

СИЛА СИМВОЛІЗМУ СОСИСОК

Чому ці дві зморщені паршиві сосиски стали такими важливими? Для 416-го вони є викликом злій системі. Він робить щось тільки під своїм контролем, і його не можна змусити вчинити інакше. Діючи так, він підриває домінування охорони. Для них відмова 416-го від їжі є серйозним порушенням правила, за яким в’язні повинні харчуватися лише у відведений для прийому їжі час. Це правило якраз і розробили, щоб в’язні не просили і не отримували їжі поза трьома запланованими на день трапезами. Проте зараз його розширили, щоб прикрити зловживання владою охоронців, якщо ті змушують в’язнів їсти тільки тоді, коли їжу подають. Відмова від харчування стала актом непокори, що може викликати труднощі з послухом інших в’язнів, які дотепер не бунтували і підкорялися. Тому охорона не могла це стерпіти.

Для інших в’язнів відмова 416-го прогнутися під охоронців мусила б виглядати героїчним вчинком. Це могло б згуртувати їх довкола нього, щоб зайняти колективну позицію проти довготривалого та зростаючого насилля з боку наглядачів. Стратегічна помилка полягала в тому, що 416-й не поділився своїм планом з іншими. Він не заручився їхньою підтримкою, щоб ті могли зрозуміти вагомість його вчинку. Рішення розпочати голодування він прийняв сам, тому й не залучив колег. Відчувши крихке соціальне становище 416-го у в’язниці як новачка, що зазнав не так багато порівняно з іншими, охоронці інтуїтивно почали виставляти його як «порушника спокою», чий непослух тільки призведе до втрати привілеїв. Вони також характеризують його голодування як егоїстичний вчинок, бо той не зважає на наслідки — заборону відвідин. Проте в’язні мусіли би зауважити, що це саме охоронці встановлюють свавільну нелогічність між його сосисками й їхніми побаченнями.

Розправившись з опором «Сержанта», Гельманн повертається до свого худого заклятого ворога — в’язня 416. Він наказує йому самому п’ятнадцять разів віджатися: «Лише для мене і дуже швидко».

Номер 416 опускається на підлогу і починає виконувати вправу. Проте він такий слабкий і дезорієнтований, що це навряд чи можна назвати віджиманням. Загалом він просто піднімає таз.

Гельманн не може повірити в те, що бачить. «Що він робить?» — кричить з недовірою в голосі.

«Крутить сракою», — говорить Барден.

Лендрі прокидається зі сплячки й додає: «Ми ж наказали віджиматися».

Гельманн кричить: «Хіба це віджимання, 5486-й?».

В’язень відповідає: «Гадаю, що так, пане наглядачу».

«Аж ніяк. Це не віджимання».

Джеррі (5486) погоджується: «Якщо ви так кажете, то це не віджимання, пане наглядачу».

Барден встряє: «Він просто виляє задом, так, 2093-й?».

«Сержант» покірно погоджується: «Як скажете, пане наглядачу».

Барден: «Що він робить?».

Номер 5486 відповідає: «Виляє задом».

Гельманн змушує Пола (5704) продемонструвати 416-му, як робити віджимання.

«Бачиш це, 416-й? Він не виляє задом. Він не трахає дірку в підлозі. Тепер зроби це правильно!»

Номер 416 намагається повторити за 5704-м, але не в змозі так зробити, в нього просто не вистачає сил. Барден додає спостереження: «Хіба не можеш тримати тіло прямим, 416-й? Ти схожий як американські гірки чи щось подібне».

Гельманн рідко використовує фізичну агресію. Він віддає перевагу словесному домінуванню, сарказмові й креативним садистським іграм. Гельманн завжди усвідомлює обмеження своєї ролі охоронця — він імпровізує, але не втрачає контролю. Проте цієї ночі він не витримав. Гельманн стоїть поруч із 416-м, що лежить на підлозі у вихідній позиції, й наказує йому повільно виконувати віджимання. А сам ставить свою ногу на спину 416-го і, коли той піднімається, сильно штовхає донизу. Всі інші виглядають здивованими цим фізичним насильством. Через пару віджимань крутий охоронець знімає ногу зі спини і відправляє в’язня назад до Ями, голосно гримаючи дверима й замикаючи їх.

Спостерігаючи за цим, я пригадую змальованих в’язнями нацистських охоронців з Аушвіца, які роблять те саме — наступають ув’язненим на спини, коли ті виконують віджимання.

«САМОВПЕВНЕНИЙ МУДАКУВАТИЙ МОРАЛІЗАТОР»

Барден кричить до 416-го крізь двері його камери: «Якщо не будеш їсти, тобі не вистачить енергії, 416-й». (Я підозрюю, що Барден починає жаліти цього хирлявого хлопчака).

Гельманн знову бере все у свої руки. Виголошує коротеньку проповідь: «Сподіваюся, що ви, хлопці, вчитеся і в цій ситуації. У вас нема підстав для невиконання наказів. Я не наказую нічого, чого б ви не могли виконати, і не маю чого вас принижувати. Сюди не садять чесних громадян, ви це знаєте. Від вашого моралізаторства мені блювати хочеться. І ви можете перестати триндіти просто зараз».

Він просить «Сержанта» оцінити свою коротеньку промову, і той відповідає: «Думаю, ви виголосили чудову промову, пане наглядачу».

Наближаючись до обличчя «Сержанта», Гельманн знову його атакує: «Вважаєш себе самовпевненим мудакуватим моралізатором?».

«Сержант» відповідає: «Якщо хочете, щоб я так вважав».

«Ну, подумай трохи. Ти і є самовпевнений мудакуватий моралізатор».

Ми повертаємося на ту саму карусель, «Сержант» відповідає: «Я буду тим, ким ви хочете, щоб я був, пане наглядачу».

«Я не бажаю, щоб ти ним був, ти вже є ним».

«Як скажете, пане наглядачу».

Гельманн знову проходить уздовж шеренги, вимагаючи, щоб кожен ув’язнений погодився:

«Він самовпевнений мудакуватий моралізатор».

«Самовпевнений мудакуватий моралізатор, пане наглядачу».

«Так, самовпевнений мудакуватий моралізатор».

Зрадівши, що хоча б у цьому вузькому колі погоджуються з його поглядом, Гельманн каже «Сержантові»: «Шкода, але чотири проти одного — ти програв».

«Сержант» відповідає, що важливо тільки те, що він сам про себе думає.

«Ну, якщо ти вважаєш інакше, то в тебе дуже серйозні проблеми. Бо живеш ти не в реальному світі. Ти втратив зв’язок із реальністю і живеш у брехні, ось що ти робиш. Мене від тебе нудить, 2093-й!»

«Вибачте, пане наглядачу».

«Ти такий самовпевнений мудакуватий моралізатор, що мене тягне блювати».

«Мені шкода, що я змушую вас так почуватися, пане наглядачу». Барден примушує його нахилитися, торкнувшись руками ступень, і стояти в такій позиції, щоб вже не було потреби споглядати його обличчя.

«СКАЖИ: ДЯКУЮ, 416-Й»

І останнє, що потрібно Гельманнові досягти у своїй боротьбі з опонентами, — знищити будь-яку симпатію, яка могла б з’явитися у в’язнів стосовно сумного випадку з 416-м.

«На превеликий жаль, ми всі повинні страждати через те, що дехто не дружить з головою. Тут у вас чудовий дружочок [стукає у двері Ями]. Він подбав про те, щоб ви не отримали ковдр сьогодні вночі».

Гельманн стає в один ряд із в’язнями проти спільного ворога 416-го, який зіпсує їм життя своїм дурним голодуванням.

Барден і Гельманн вишиковують усіх у колону і наказують виголосити «дякую» їхньому приятелеві, 416-му, який сидить у темній Ямі. Усі по черзі це роблять.

«Чому б усім не подякувати 416-му?»

Усі повторюють: «Дякуємо, 416-й!».

Проте навіть цього не досить диявольському дуетові. Гельманн наказує: «Тепер ідіть туди, станьте біля дверей. Подякуйте йому, вдаряючи руками по дверях».

Вони роблять це, по черзі вдаряючи у двері й промовляючи «Дякую, 416-й». Звук від ударів резонує в комірчині, і ще більше лякає самотнього 416-го.

Барден: «Ось так, щиріше!».

(Важко визначити, чи розгнівані в’язні на 416-го через зайві неприємності, чи просто виконують наказ або використовують несподівану нагоду зігнати злість і фрустрацію, що виникла через знущання охоронців.)

Гельманн кілька разів показує їм, як саме грюкати у двері. «Сержант» останній у черзі й, на диво, слухняно виконує наказ. Коли він завершує, Барден бере його за плече і потужно штовхає до протилежної стіни. Потім він наказує в’язням розійтися по камерах і каже головному по зміні, Гельманнові: «Вони всі готові до відбою, наглядачу».

БРУДНА УГОДА З КОВДРАМИ

Пригадаймо класичний фільм про південні в’язниці «Холоднокровний Люк»[98], звідки я запозичив ідею носіння дзеркальних сонцезахисних окулярів охоронцями й персоналом, щоб створити відчуття знеособлення. Сьогодні Гельманн відтворюватиме сценарій, що міг би позмагатися з творами про суть тюремної влади від найкращих сценаристів. Він креативно розігрує сцену зла, демонструючи, як його влада здатна створити свавільну реальність, надаючи ув’язненим ілюзію вибору, чи покарати одного зі приятелів.

Світло потьмяніло, в’язні у своїх камерах, 416-й в карцері. Моторошна тиша зависла у Дворі. Гельманн повільно сідає на стіл, розташований між нашим пунктом спостереження і карцером, і дає нам змогу зблизька споглядати за розгортанням дійства. Він прихиляється до стіни, схрещує ноги в позі лотоса; одна рука звисає між ногами, інша — спочиває на столі. Голова нічної зміни — чисто портрет влади в стані спокою. Охоронець повільно повертає голову з боку в бік. Ми бачимо його довгі, аж до підборіддя бакенбарди. Ретельно підбираючи слова, він облизує товсті губи і вимовляє їх з підкресленою південною манерою розтягування звуків.

Він вигадав новий макіавеллівський план і викладає свої умови для випуску 416-го з одиночної камери. Це не його рішення — чи тримати цього роздовбая всю ніч у карцері, чи випустити. Він, навпаки, запрошує всіх в’язнів разом вирішити, чи випускати 416-го тепер, чи залишити аж до ранку в Ямі.

Цієї миті добрий охоронець Лендрі починає повільно прогулюватися Двором. З висотою під метр дев’яносто і вагою приблизно вісімдесят п’ять кілограмів він найбільший серед охоронців та ув’язнених. Як зазвичай, одну руку тримає в кишені, а в іншій — цигарка. Сонцезахисних окулярів, як бачимо, немає. Він приходить в епіцентр подій, зупиняється, виглядає знервованим, хмуриться. Схоже, що він збирається втрутитися, але нічого не робить і тільки пасивно спостерігає, як «Джон Уейн» продовжує шоу.

«Тепер у вас кілька шляхів вирішення, залежно від того, що ви хочете зробити. Якщо 416-й не хоче їсти своїх сосисок, то ви здаєте мені ваші ковдри й спите лише на матраці. Або ви можете лишити ковдри собі, і тоді 416-й проведе ще один день у карцері. Тож яке ваше рішення?»

«Я лишу собі ковдру, пане наглядачу!» — одразу викрикує 7258-й (Габбі недолюблює 416-го).

«А що інші скажуть?»

«Лишаю ковдру собі», — говорить Пол (5704), наш колишній лідер бунтівників.

«Як щодо 5486-го?»

Відмовляючись поступитися соціальному тискові, 5486-й демонструє симпатію до засмученого 416-го. Він воліє лишитися без ковдри, щоб 416-му не довелося залишатися в одиночній камері ще на один день.

Барден кричить на нього: «Нащо нам твоя ковдра!».

«Тепер вам потрібно дійти якогось спільного рішення».

Барден, що зайняв позицію пихатого маленького авторитету, береться в боки і, помахуючи кийком якомога частіше, походжає вздовж кожної з      камер. Він повертається до камери «Сержанта» і питає: «Що ти про це думаєш?».

На подив, «Сержант» спускається з моральної висоти, що тепер обмежується тільки невживанням матюків, і говорить: «Якщо двоє інших хочуть лишити собі ковдри, то я також лишаю». Його зрадницький голос виявляється вирішальним.

Барден вигукує: «У нас три проти одного!»

Гельманн повторює це повідомлення голосно і виразно, щоб усі почули. «У нас три проти одного». Він зіскакує зі стола і кричить у Яму: «416-й, ти проведеш там ще якийсь час, тож звикай!»[99].

Гельманн гордо переходить Двір, за ним слухняно йде Барден і неохоче плентається Лендрі. Здобуто очевидну перемогу в безкінечній війні між охоронцями й організованим спротивом в’язнів. Справді, для охоронців це був важкий робочий день, але тепер вони можуть насолоджуватися смаком перемоги в цій битві волі та розуму.

РОЗДІЛ 7

Сила умовно-дострокового звільнення

З технічного погляду наша Стенфордська в’язниця більше нагадувала окружний слідчий ізолятор, наповнений групою підлітків, яких затримала в неділю міська поліція Пало-Альто з метою досудового утримання під вартою. Зрозуміло, що ні для кого з цих удаваних злочинців не встановлено дату суду і жоден з них не має юридичного представника. Хоча завдяки пораді в’язничного капелана МакДермотта матір одного з ув’язнених потурбувалася про адвоката для свого сина. Після наради всього персоналу, включно з начальником Дейвидом Джаффе і «психологами-консультантами» (аспірантами Крейґом Гейні та Куртом Бенксом), ми вирішили провести слухання з умовно-дострокового звільнення (УДЗ), навіть попри те, що такого не практикують на ранній стадії процесу.

Це дало б можливість побачити, як кожен в’язень скористається неочікуваною нагодою достроково вийти з ув’язнення. Дотепер усі арештанти проявляли себе лише як окремі актори в ансамблі інших. Слухання відбуватимуться в приміщенні за межами тюремних декорацій, тож ув’язнені матимуть змогу трішки відпочити від гнітючої вузької території підвалу. Вони зможуть вільніше почуватися, висловлюючи власні емоції і почуття в цьому новому середовищі, де будуть й інші особи, не пов’язані безпосередньо з персоналом в’язниці. Ця процедура — одна з формальностей у нашому в’язничному дослідженні. Слухання з умовно-дострокового звільнення — так само як і вечори відвідин, візит капелана чи очікуваний візит громадського захисника — надає в’язничному експерименту достовірності. Нарешті, я б хотів побачити, як наш в’язничний консультант Карло Прескотт поводитиметься в ролі голови нашої комісії з умовно-дострокового звільнення. Як я зазначав раніше, Карло зазнав невдачі в багатьох слуханнях з умовно-дострокового звільнення за останні сімнадцять років. Тільки нещодавно його звільнили за «хорошу поведінку», після того як він відсидів термін за збройне пограбування. Чи проявлятиме він співчуття до ув’язнених, чи стане на їхній бік як особа, що сама просила колись про дострокове звільнення?

Слухання відбуватимуться на першому поверсі будівлі факультету психології Стенфордського університету, в моїй лабораторії — просторій кімнаті з укритою килимами підлогою, оснащеній обладнанням для відеозапису і прихованого спостереження через спеціально розроблене тоноване скло. Четверо членів комісії сидітимуть за шестигранним столом. Карло — у центрі, з одного боку — Крейґ Гейні, з іншого — аспірант і секретарка. Обоє майже нічого не знають про наш експеримент і допомагають нам добровільно. Курт Бенкс виступатиме в ролі офіцера, що супроводжуватиме кожного ув’язненого з в’язниці до приміщення умовно-дострокового слухання. Я записуватиму процес із сусідньої кімнати.

У середу зранку з восьми ув’язнених, що залишилися (8612-го ми відпустили), четверо потенційно мають право на дострокове звільнення завдяки хорошій поведінці. Їм надали можливість просити про розгляд їхньої справи і написати офіційне прохання з поясненням, чому вони, на їхню думку, заслуговують умовно-дострокового звільнення нині. Решту в’язнів комісія зможе вислухати наступного разу. Однак охоронці наполягають, що ув’язнений 416 не заслуговує такої можливості, бо постійно порушує правило № 2 — ув’язнені повинні їсти у відведений для споживання їжі час і лише в цей час.

ШАНС ПОВЕРНУТИ СОБІ ВОЛЮ

Охоронці денної зміни вишиковують чотирьох ув’язнених у Дворі, як зазвичай відбувається щовечора перед останнім відвідуванням туалету. Кайдани на ногах одного ув’язненого з’єднано з ланцюгом наступного, на головах великі паперові пакети, щоб арештанти не знали, як із в’язниці дістатися до кімнати, де відбуваються слухання, чи в якій частині будівлі вони перебувають. Їх садять на лавку в холі біля кімнати для слухань. З ніг ланцюги знімають, та вони сидять непорушно в наручниках і з паперовими пакетами на головах і чекають, доки Курт Бенкс вийде з кімнати й покличе кожного окремо за номером.

Курт, пристав, зачитує вголос заяву ув’язненого про дострокове звільнення, а потім — заяви охоронців із запереченнями. Він супроводжує кожного і садовить праворуч від Карло, який керує процесом. Порядок розгляду справ — Джим (4325), Ґленн (3401), Річ (1037) і врешті-решт Габбі (7258). Виступивши перед комісією, кожен по черзі повертається на лавку в передпокої, де сидить скутий наручниками і з пакетом на голові, доки не завершиться засідання комісії і всіх ув’язнених не відведуть назад, до в’язниці у підвалі.

Перед появою першого ув’язненого я перевіряю якість відеозапису. Найдосвідченіший з нас, Карло починає знайомити новачків з деякими основними нюансами діяльності комісії з умовно-дострокового звільнення. (Його монолог у додатку[100].) Курт Бенкс, відчувши, що Карло наміряється виголосити одну з тих довгих промов, що ми часто чули під час курсу в літній школі, поважно заявляє: «Починаймо, час спливає».

УВ'ЯЗНЕНИЙ 4325 ВИПРАВДОВУЄТЬСЯ

Ув’язненого Джима (4325) доправляють до кімнати, знімають наручники і дозволяють сісти. Він великий, кремезний хлопець. Карло одразу кидає йому виклик: «Як ти опинився у в’язниці? Чим можеш виправдатися?». Ув’язнений відповідає цілком серйозно: «Сер, мене звинувачують у збройному нападі. Однак я не визнаю себе винним у цьому злочині»[101].

«Невинен? — Карло вдає здивування. — То ти хочеш сказати, ніби поліцейські не знали, що роблять, коли тебе арештовували, і що сталася якась помилка? Що люди, яких вчили захищати закон, напевно, з багаторічним досвідом, просто випадково вибрали тебе з усіх мешканців Пало-Альто? І тобто вони не знають, що говорять, ніби їм щось у голові поморочилося, і вони не розуміють, що ти зробив? Тобто вони, виходить, — брехуни? То ти заявляєш, що вони брехуни?»

Номер 4325: «Я не заявляю, що вони брехуни, та мають бути вагомі докази і все таке. Я дуже поважаю їхні професійні вміння і все таке... Я не бачив жодних доказів, але вважаю, що для них добре було, напевно, мене затримати». (Ув’язнений підпорюється вищій формі влади, його початкова самовпевненість розчиняється від домінантної поведінки Карло.)

Карло Прескотт: «У такому разі ти щойно підтвердив, що у їхніх розповідях є зерно правди».

Номер 4325: «Ну, очевидно, що мусить же бути якась причина для мого затримання».

Прескотт почав ставити запитання, що викривали минуле в’язня та його плани на майбутнє, однак більше прагнув дізнатися про скоєний злочин: «Із чим це пов’язано? Що ти накоїв на дозвіллі, і тебе арештували? Це серйозне звинувачення... ти ж знаєш, що міг убити когось під час нападу. Що ти зробив? Стріляв у них, побив чи що?».

Номер 4325: «Я не впевнений, сер. Офіцер Уїльям казав...».

Прескотт: «Що ти зробив? Пристрелив їх, побив, підірвав? Використовував одну з тих Гвинтівок?».

Крейґ Гейні й інші члени комісії намагаються розрядити напружену атмосферу і розпитують ув’язненого, як він адаптувався до життя у в’язниці.

Номер 4325: «Ну... за природою я ніби-то інтроверт... і... здається, перші пару днів я думав про це... і вирішив, що варто краще поводитися...»

Прескотт править своє: «Відповідай на питання, не хочеться слухати це інтелігентське гівно. Тобі поставили пряме запитання, дай на нього відповідь!».

Крейґ перебиває його запитанням про виправний вплив в’язниці, на яке ув’язнений відповів: «Ну, так, від цього є певна користь... я, звісно, навчився підпорюватися, хоча в конфліктних ситуаціях мені було неприємно. Та я розумію, що охоронці просто виконують свою роботу, навіть коли проявляють жорстокість».

Прескотт: «Ця комісія не зможе водити тебе за ручку на волі. Ти сказав, що вони тебе навчили покірності, навчили співпраці, але ніхто не буде за тобою дивитися на волі, там ти будеш сам по собі. Яким громадянином ти можеш стати з такими звинуваченнями? Я зараз дивлюся, в чому тебе звинувачують. Це серйозний список!». Упевнений і владний Карло дивиться в чистісінький записник так, ніби там увесь послужний список в’язня, з усіма деталями та зауваженнями щодо його арешту і поведінки. Продовжує: «Ти кажеш, що можеш стати кращим там завдяки дисципліні, яку тут засвоїв. Але ми не зможемо бути поруч з тобою поза цими стінами... чому ти думаєш, що готовий вийти на волю саме зараз?».

Номер 4325: «Я з’ясував, куди рухатися далі. Я збираюся вступити до Каліфорнійського університету, в Берклі, і обрав профіль. Хочу вивчати фізику, буду наполегливо здобувати знання».

Прескотт обриває його і береться розпитувати про релігійні погляди, а відтак про те, чому той не долучився до в’язничних програм групової чи професійної корекції. Ув’язнений виглядає зовсім розгубленим, каже, що долучився б, проте йому ніколи не пропонували такої можливості. Карло просить Курта Бенкса перевірити правдивість цієї останньої заяви, в чому сам особисто сумнівається. (Звісно, він знає, що в нас немає таких програм у цьому експерименті, але в справжніх комісіях з умовно-дострокового звільнення його завжди про це запитували.)

Після низки запитань інших членів комісії Прескотт просить наглядача відвести ув’язненого в камеру. В’язень встає, дякує комісії. Потім він автоматично простягає руки, склавши долоні разом, і охоронець замикає наручники. Джима (4325) виводять, одягнувши йому пакет на голову, і змушують мовчки сісти на лавку в коридорі. Тепер черга іншого в’язня.

Ув’язнений виходить, а Прескотт заявляє на камеру: «Ну й гладко цей хлопець говорить...»

Мої записи нагадують мені, що «ув’язнений 4325 виглядав доволі зібраним і загалом контролював себе — він завжди був одним з наших “ідеальних в’язнів”. Його, здається, збентежив агресивний допит Прескотта щодо злочину, за який його арештували, тому й вдалося легко змусити визнати свою провину, навіть при тому, що злочин абсолютно вигаданий. Під час слухання ув’язнений демонструє, який він слухняний і потульний. Така манера поведінки сприяє його порівняно успішній адаптації та виживанню в тюремних умовах».

БЛИСКУЧИЙ ПРИКЛАД ТЬМЯНІЄ

Далі Курт оголошує, що ув’язнений 3401 вже готовий постати перед комісією з умовно-дострокового звільнення, і зачитує його заяву:

Я прагну отримати умовно-дострокове звільнення, щоб розпочати нове життя у цьому безнадійному світі. Хочу показати іншим загубленим душам, що хороша поведінка винагороджується чуйними серцями, що ці матеріалістичні свині більше не зможуть обдирати бідних, що простий в’язень може змінитися менш ніж за тиждень і що Бог, віра та братерство все ще непохитні у всіх нас. Я заслуговую дострокового звільнення, бо вважаю, що моя поведінка під час перебування тут була, безсумнівно, досконалою.

Я насолодився благами життя тут і думаю, що вже час переселитися у високодуховніше місце. Крім того, позаяк я є важливим продуктом нашого середовища, ми всі можемо бути впевненими, що після мого успішного виправлення я таким залишуся назавжди. З Божим благословенням.

З великою повагою ваш 3401-й. Запам’ятайте мене, будь ласка, як взірцевий приклад.

Рекомендації охоронців разюче відрізняються:

3401-й постійно проявляє себе як дрібний порушник спокою.

І не тільки — він просто послідовник, що не бачить сенсу розвиватися самому Він легко наслідує поганий приклад.

Я не рекомендую звільняти його достроково. Підпис: охоронець Арнетт.

Я не бачу причин, чому 3401-й заслуговує дострокового звільнення. І навіть не бачу нічого спільного з ув’язненим 3401, як я його знаю, і тим, як його описано в проханні. Підпис: охоронець Маркус.

3401-й не заслуговує на дострокове звільнення, і його власний саркастичний опис це підтверджує. Підпис: охоронець Джон Лендрі.

Тож приводять ув’язненого 3401 з паперовим пакетом на голові, й Карло просить цей пакет зняти, щоб він міг побачити обличчя цього «маленького хіпоблуда». Він та інші члени комісії здивовані, дізнавшись, що 3401-й (Ґленн) — американець азійського походження, єдиний з відібраних для експерименту не належить до європеоїдної раси. Ґленн, усупереч типажу, поводиться у своєму бунтарському легковажному стилі. Фізично ж він цілком підпадає під поширений стереотип: невисокий, нижчий за 160 см, худорлявий, але мускулистий, з гарненьким личком і лискучим смоляно-чорним волоссям.

Крейґ починає допитуватися в’язня про його роль у повстанні, коли арештанти з його камери забарикадували двері. Що він робив, аби це зупинити?

Номер 3401 заявляє доволі наївно: «Я й не зупиняв, а заохочував це!» Члени комісії розпитують його про цю ситуацію, а номер 3401 й далі відповідає у саркастичному тоні, що дуже відрізняється від поведінки в’язня 4325: «Я вважаю, що мета цієї інституції — виправляти в’язнів, а не викликати протидію у них, і я відчув, що унаслідок наших дій...»

Начальник в’язниці Джаффе, який сидів збоку, не за столом комісії, не втримався: «Мабуть, ти не дуже розумієш, що таке виправляти. Ми намагаємося навчити вас бути високопродуктивними членами суспільства, а не будувати барикади в камерах!».

Прескоттові вже набридли ці відступи. Він знову входить у роль великого боса: «Як мінімум двоє громадян заявляють, що бачили, як ти втікав з місця злочину». (Він це щойно вигадав.) Карло продовжує: «Суперечити свідченням трьох осіб — це ніби казати, що всі люди сліпі! Хіба не ти писав: “Бог, віра та братерство все ще непохитні”. І це по-братськи — брати чуже майно?».

Потім Карло вирішує відверто розіграти расову карту: «Із вас, азійців, дуже мало хто потрапляє до в’язниці... насправді вони переважно дуже хороші громадяни... А ти — постійний порушник, смієшся з тюремних умов, а потім приходиш сюди і говориш про виправлення так, ніби це тобі доручили керувати в’язницею. Сидиш тут, за столом, перебиваєш начальника в’язниці, типу все сказане тобою важливіше, що міг би сказати він. Чесно, я не дозволив би звільнити тебе достроково, навіть якби ти був тут останнім в’язнем. Для мене ти — найгірший кандидат на дострокове звільнення, як тобі?».

«У вас є право на власну думку», — каже 3401-й.

«Моя думка в цьому конкретному місці щось важить!» — сердито заявляє Карло.

Прескотт й далі ставить запитання, не даючи змоги в’язневі відповісти на них, і зрештою засуджує та відхиляє кандидатуру 3401-го: «Не думаю, що є сенс далі витрачати час. На мою думку, оцінка охорони і ставлення до комісії виразно показують позицію цього в’язня... у нас є графік, і я не бачу потреби навіть обговорювати це. Перед нами лише хуліган, який уміє писати гарні промови».

Перед ніж піти, в’язень розповідає комісії, що в нього висип на шкірі, який прогресує, і це його дуже хвилює. Прескотт запитує, чи був той у лікаря, чи пройшов медичний огляд, чи зробив щось, аби подбати про своє здоров’я. Коли в’язень відповідає, що нічого не робив, Карло нагадує, що комісія з умовно-дострокового звільнення зовсім не медична комісія, а потім суворо додає: «Ми намагаємося знайти причини для умовно-дострокового звільнення кожного, хто звертається. І якщо вже ти потрапив до в’язниці, то тільки тобі вирішувати, як поводитися, щоб показати нам, що здатен адаптуватися до нормального життя в суспільстві... Я хотів би, щоб ти задумався над написаними у твоєму зверненні словами. Ти розумний чоловік і добре володієш мовою. Думаю, що ти можеш змінитися. Може, у майбутньому в тебе і буде шанс змінитися».

Карло повертається до охоронця і жестом просить вивести в’язня. Тепер розчарований малий хлопчина повільно простягає свої руки, щоб вдягнули кайданки, і його виводять. Він збагнув, що його легковажна поведінка дорого йому обійшлася. Він зрозумів, що не був готовий до такої серйозності слухання і тиску з боку комісії з умовно-дострокового звільнення.

У моїх нотатках зазначено, що ув’язнений 3401 є складнішою людиною, ніж здавалося спочатку. Він продемонстрував цікавий набір рис характеру. Зазвичай досить серйозний і ввічливий у спілкуванні з охоронцями у в’язниці, він написав саркастично-гумористичне прохання на дострокове звільнення, покликаючись на виправлення, згадуючи духовність і називаючи себе взірцевим в’язнем. Охоронцям, здається, він не подобається, як видно з їхніх суворих відгуків про нього. Його зухвале прохання разюче контрастує з його поведінкою — молодик, якого ми бачимо в цій кімнаті, виглядає слухняним, навіть переляканим. «Тут не можна жартувати». Комісія, особливо Прескотт, накинулася на нього, і він не ви тримав такого натиску. Під час слухання він ставав дедалі замкненішим і пасивнішим. Цікаво, чи добуде він ці два тижні.

БУНТІВНИК ЛАГІДНІШАЄ

Наступний — ув’язнений 1037, Річ, чия мати дуже розхвилювалася вчора ввечері, побачивши, як жахливо виглядає син. Саме він забарикадувався у камері №2 сьогодні вранці. До того ж часто гостює у Ямі. Заява 1037-го цікава, та щось втрачається, коли Курт Бенкс швидко її читає монотон ним, стриманим голосом:

Я б хотів отримати умовно-дострокове звільнення, щоб провести останні роки моєї юності зі старими друзями.

У понеділок мені виповниться 20 років. Визнаю, що працівники в’язниці вказали мені на багато моїх недоліків. У понеділок я почав протестувати, оскільки вважав, що зі мною погано повелися. Однак того вечора я усвідомив, що, на жаль, не заслужив кращого ставлення. Відтоді я докладаю максимум зусиль, аби співпрацювати, і знаю, що кожен з працівників в’язниці зацікавлений тільки у благополуччі моєму й інших в’язнів. Попри мою жахливу неповагу до них та їхніх вимог, працівники в’язниці поводилися і поводяться зі мною добре.

Я глибоко ціную їхню здатність підставити іншу щоку і вірю, що завдяки їхній доброті я виправлюся і стану кращою людиною. З повагою, номер 1037.

Троє охоронців написали колективну рекомендацію, яку Курт зачитує вголос:

Після бунтівної фази поведінка в’язня 1037 стає кращою, але я вважаю, що він мусить ще попрацювати над собою, перш ніж постати перед суспільством як продукт нашого виправного закладу. Погоджуюся зі складеною іншими охоронцями оцінкою ув’язненого 1037 та з заявою самого номера 1037 про те, що він стає значно кращим, але ще не досяг потрібного рівня. В’язень 1037 мусить ще багато чого в собі змінити перед звільненням. Я не рекомендую умовно-дострокове звільнення.

Коли Річ (1037) увійшов до кімнати, то постав у вигляді дивної суміші молодої енергії й початкової стадії депресії. Він одразу починає говорити про свій день народження як про єдиний привід для дострокового звільнення. Видається, що це дуже важливо для нього, та він забув про свято, коли зголошувався взяти участь у цьому експерименті. Річ так захопився цією темою, що не може відповісти на запитання начальника. Адже відповідь або ускладнить його перебування у в’язниці, або знищить його аргументи на звільнення: «Ти не думаєш, що наша в’язниця здатна влаштувати вечірку на честь твого дня народження?».

Прескотт хапається за можливість: «У тебе вже достатньо досвіду навіть на твій вік. Ти знаєш правила. Ти мусиш розуміти, що в’язниця існує для людей, які порушили правила, і саме ти своїми діями поставив інших під загрозу. Хлопче, я бачу, що ти змінюєшся, тут так і написано, і справді думаю, що ти поводишся значно краще. Однак ти сам власноруч написав: “попри мою жахливу неповагу до них та їхніх вимог...”. Жахливу неповагу! Ти не можеш не поважати людей та їхнє майно. А якби всі громадяни країни проявляли неповагу до майна інших людей? То, мабуть, вони повбивали б одне одного!».

Карло вдає, що «читає» справу ув’язненого з блокнота (все ще чистого), і зупиняється на тому місці, де буцімто з’ясував щось важливе: «Я тут бачу, що під час арешту ти дуже пручався і до тебе застосовували силу. Ти міг поранити когось з офіцерів або й гірше. Я дуже вражений твоїм прогресом і думаю, що ти починаєш визнавати незрілість своєї поведінки, нерозсудливість і відсутність уваги до інших людей. Ти перетворюєш людей на предмети — змушуєш їх почуватися об’єктами для твого використання. Ти маніпулюєш людьми! Виглядає, що все своє життя ти маніпулюєш людьми, усі звіти повідомляють про твою байдужість до закону та порядку. Періодично ти, напевно, не контролюєш свою поведінку. Чому ж ти вважаєш себе хорошим претендентом на дострокове звільнення? Що ти нам скажеш? Ми лише намагаємося тобі допомогти».

В’язень 1037 не готовий до такого персонального натиску. Він буркотить нерозбірливе пояснення про вміння відступити в ситуації, яка схиляє його до насильства. І продовжує про те, як цей досвід перебування у в’язниці допоміг йому: «Ну, я тепер бачу різні реакції людей на різні ситуації, як вони проявляють повагу до інших, наприклад, у розмовах зі співкамерниками, їхні різні реакції на однакові ситуації. У трьох змінах різні охоронці, як я зауважив, по-різному реагують у схожих ситуаціях».

Номер 1037 й далі з цікавістю порушує тему своєї «слабкості», особливо роль агітатора у повстанні в’язнів у понеділок. Він став абсолютно покірним: звинувачував себе у відкритій непокорі охоронцям і зовсім не критикував їхнє зловживання та постійні знущання. (Перед моїми очима — ідеальний приклад промитих мізків. Таке явище нагадує американських військовополонених у Корейській війні[102], які публічно зізнавалися своїм китайським утримувачам-комуністам у використанні біологічної зброї й інших порушеннях воєнних договорів.)

Раптово Прескотт перебиває обговорення слабкості в’язня наполегливим запитанням: «Вживаєш наркотики?».

Коли 1037-й відповідає заперечно, йому дозволяють далі вибачатися, доки знову не перебивають. Тепер Прескотт помічає чорний синець на руці в’язня і запитує, як той отримав його, такого великого. Хоча він, очевидно, з’явився після однієї з численних сутичок з охоронцями, ув’язнений 1037 заперечує появу синця унаслідок насильницького приборкання чи затягування до одиночної камери, навіть додаючи, що охоронці поводилися якнайласкавіше. Він вважає, що сам спричинив його появу непокорою наказам охоронців.

Карло подобається це «з моєї вини»: «Будеш хорошим хлопчиком, да?».

Номер 1037 каже, що думав би про дострокове звільнення, навіть якщо б це означало позбавлення зарплатні. (Це таки занадто не отримати тепер нічого, з огляду на те, через що йому довелося пройти.) Загалом він компетентно відповідає на запитання комісії, але його депресія просто ширяє темною хмарою над головою, як зазначить Прескотт після слухання. Цей стан свідомості в’язня схвилював його матір ще під час відвідин, і вона на це поскаржилася, коли прийшла до мене в кабінет суперінтенданта. Та номер 1037 намагався протриматися якнайдовше, щоб довести свою мужність, — можливо, своєму батькові? Він дає декілька цікавих відповідей про здобутий досвід у в’язниці, але здебільшого вони звучать поверхово і як вигадані для задоволення комісії.

СИМПАТИЧНОГО ХЛОПЦЯ ВІДКИДАЮТЬ

Останній у черзі — вродливий молодий в’язень Габбі (7258), чию заяву Курт читає з легкою зневагою:

Моя головна причина просити про дострокове звільнення полягає в тому, що скоро моя дівчина від’їжджає у відпустку.

Я хотів би довше побути з нею перед від’їздом, адже повернеться вона десь якраз, коли я від’їжджатиму до коледжу.

Якщо мене випустять через два повні тижні ув’язнення, то матиму лише півгодини на побачення з нею. Тут, при свідках і в присутності охоронця, ми не можемо попрощатися і поговорити, як нам хотілося би. Інша причина — я думаю, ви вже роздивилися мене, і я знаю, що не змінюся. Під “не змінюся” я маю на увазі порушення правил, встановлених для нас, в’язнів. Тобто дострокове звільнення зберегло би мій час і ваші видатки. Це правда, що я намагався втекти разом з колишнім співкамерником, 8612-м. Та посидівши без одягу в порожній камері, я знаю, що не повинен суперечити нашим охоронцям, і майже беззаперечно дотримуюся усіх правил. До того ж ви зауважите, що моя камера перебуває в найкращому стані у в’язниці.

Знову-таки рекомендації охоронця Арнетта розходяться з заявою в’язня. Свою загальну оцінку 7258-го як «бунтівного розумника» Арнетт доповнює цинічним засудом: «Він повинен залишитися тут до кінця терміну ув’язнення, поки не згниє, що не сталося би далі».

Охоронець Маркус оптимістичніший: «Мені подобається 7258-й. Як в’язень він задовільний, але не думаю, що у нього більше прав на дострокове звільнення, ніж в інших. Я впевнений, що досвід ув’язнення матиме позитивний вплив на його доволі некерований характер».

«Мені також подобається 7258-й — майже так, як 8612-й [Дейвид, наш шпигун], але не думаю, що він мусить отримати дострокове звільнення. Не буду заходити так далеко у своїх судженнях, як Арнетт, але дострокового звільнення не потрібно надавати», — пише Джон Лендрі.

Щойно з в’язня знімають мішок, його обличчя розпливається у звичній усмішці від вуха до вуха. Це так дратує Карло, що він накидається на ув’язненого зі словами: «По суті, це все для тебе хіханьки! Ти “бунтівний розумник”, як тут в звіті точно описано. Чи ти з тих, кому пофіг все в житті?»

Як тільки в’язень починає відповідати, Прескотт змінює курс і запитує про його освіту. «Я планую розпочати навчання восени в Ореґонському державному університеті». Прескотт повертається до інших членів комісії: «Ось що я скажу. Знаєте, надавати освіту певним особам — просто марнотратство. Декого не варто змушувати вступати до коледжу. Ці люди, певно, будуть щасливішими на роботі механіка чи аптекаря, — каже він і зневажливо махає в напрямку ув’язненого. — Тож, продовжимо. За що ти потрапив сюди?»

«Ні за що, сер, лише підписався на участь в експерименті».

Така перевірка реальності могла би загрожувати зривом усієї процедури, але не тоді, коли за стерном шкіпер Прескотт: «То ти, умнік, вважаєш, що це лише експеримент?». Він знову перебирає на себе керування, прикидаючись, наче переглядає досьє в’язня. Карло зазначає як само собою зрозуміле: «Ти брав участь у пограбуванні».

Повертається, щоб запитати в Курта Бенкса, було то пограбування першої чи другої категорії. Курт киває: «Першої».

«Першої, ха, я так і думав». Час навчити цього молодого бунтаря декількох життєвих уроків, починаючи з нагадування про те, що стається з в’язнями, яких ловлять при спробі втечі. «Тобі вісімнадцять років — і подивися, що ти зробив зі своїм життям! Сидиш тут перед нами і кажеш, що готовий втратити компенсацію, аби вибратися. Де у звіті не подивишся, одне і те саме: “розумник”, “нахаба”, “опирається всілякій владі”! І де тебе понесло?»

Розпитавши Габбі про те, чим займаються батьки, про його релігійні переконання і чи регулярно він ходить до церкви, Прескотт розлючений заявою в’язня, що його релігія «невизначена». Він відповідає: «Ти навіть не вирішив таке важливе питання, як віра».

Обурений Прескотт встає і вилітає з кімнати на кілька хвилин, а інші члени комісії ставлять декілька стандартних запитань про те, як в’язень планує поводитися наступного тижня, якщо його заяву про дострокове звільнення не схвалять.

ВІДМОВИТИСЯ ВІД ОПЛАТИ ЗАДЛЯ СВОБОДИ

Ця перерва у напруженій діяльності дає мені час усвідомити важливість заяви в’язня 1037 про намір відмовитися від оплати за участь в експерименті в обмін на дострокове звільнення. Ми повинні формалізувати це у вирішальне запитання для всіх в’язнів. Я кажу Карло запитати їх: «Ви погодилися б втратити всі зароблені у ролі ув’язненого гроші, якби ми вас достроково звільнили?».

Спочатку Карло пропонує екстремальнішу форму запитання: «Скільки б ти заплатив, щоб вибратися звідси?». Збентежений в’язень 7258 каже, що не платитиме за звільнення. Карло перефразовує, запитуючи, чи відмовився б той від зароблених до цього моменту грошей.

«Так, сер, насправді я б на це пішов».

В’язень 7258 не виглядає особливо розумним чи самосвідомим. Також не схоже, що він сприймає ситуацію, в якій перебуває, так само серйозно, як інші в’язні. Він наймолодший, ледь після вісімнадцяти, і доволі незрілий у своєму ставленні чи реакціях. Утім його відчуженість і почуття гумору добре допоможуть йому впоратися з тим, що приготовано для нього і його приятелів наступного тижня.

Далі ми повертаємо всіх в’язнів у кабінет, де відбувається слухання, щоб отримати відповідь на те саме вирішальне запитання щодо втрати зароблених грошей в обмін на дострокове звільнення. В’язень 1037, бунтівний іменинник, погоджується. Потульний 4325 — також. Лише ув’язнений 3401, зухвалий американець азійського походження, не згоден отримати дострокове звільнення в обмін на відмову від зароблених грошей, позаяк вони справді йому потрібні.

Іншими словами, троє з чотирьох молодиків хочуть звільнення настільки, що готові втратити важко зароблені гонорари за цілодобову роботу ув’язненими. Для мене визначною є сила риторичного рамкування, в яке вкладено запитання. Згадайте, що первинна мотивація майже всіх учасників мала фінансовий характер. Для них це була можливість заробляти п’ятнадцять доларів на день упродовж двох тижнів, коли не існувало інших джерел прибутку, саме перед початком навчання восени. Тепер, попри всі пережиті в’язничні страждання, фізичне та психологічне насилля — нескінченні переклички в строю, підйоми серед ночі, деспотичні й витончені знущання деяких охоронців, нестача приватності, проведений у карцері час, оголеність, кайдани, мішки на головах, паскудну їжу та примітивні умови для сну, — більшість в’язнів згодні залишитися без оплати, аби лише забратися звідси.

Мабуть, ще промовистішим є той факт, що після заяви, ніби гроші менш важливі за їхню свободу, кожен в’язень пасивно підпорювався системі, підставляючи руки для наручників, голову — для мішка, ноги — для кайданів, і, як овечка, йшов за охоронцем назад до страшного в’язничного підвалу. Під час засідання комісії з умовно-дострокового звільнення фізично вони перебували за межами в’язниці, у присутності «цивільних», напряму не пов’язаних з катами внизу. Чому ніхто з них не сказав: «Позаяк я не хочу ваших грошей, то вільний закінчити свою участь в експерименті й вимагаю, щоб мене відпустили негайно»? Ми змушені були б підкоритися вимозі й звільнити їх від участі в експерименті тієї ж миті.

Але жоден не попросив. Усі в’язні потім сказали нам, що навіть не брали до уваги можливість покинути експеримент, бо фактично перестали думати про свій досвід як про експеримент. Вони почувалися у в’язниці як у пастці, — лишень керованій психологами, а не державою, як зазначив номер 416. На що вони погодилися, то це на втрату зароблених грошей, якщо ми вирішимо достроково звільнити їх. Влада звільнити чи ув’язнити належала комісії з умовно-дострокового звільнення, не їхньому власному рішенню перестати бути в’язнем. Як ув’язнених їх лише комісія мала повноваження звільнити, але як суб’єкти експерименту — як і було насправді — вони завжди мали право залишитися або піти будь-коли. Вочевидь, у їхній свідомості спрацював перемикач: від «тепер я найнятий за оплату учасник експерименту з усіма громадянськими правами» до «тепер я безпорадний в’язень на милості несправедливої авторитарної системи».

По закінченню комісія обговорила всі індивідуальні випадки й загальні реакції першої групи в’язнів. Дійшли консенсусу щодо того, що всі в’язні виглядали знервованими, роздратованими і сповна захопленими своєю роллю.

Прескотт ділиться своїм справді серйозним занепокоєнням щодо в’язня 1037. Він влучно визначає глибоку депресію, що наростає в цьому колись безстрашному і бунтівному ватажкові: «Саме таке почуття виникає, коли живеш серед людей, які кидаються з в’язничних поверхів насмерть або ріжуть собі вени. А ось хлопець, який достатньо зібрався, щоб представити себе нам, мав затримки між відповідями. Ще, той останній хлопець — наслідувач, розуміє, що відбувається, досі говорить про «експеримент», але водночас готовий сидіти й розмовляти про свого батька і почуття. Він якийсь нереальний, як на мене, але це лише моє відчуття. Другий хлопець, азієць [американець азійського походження], — він наче камінь. Як на мене, він був як камінь».

Зрештою Прескотт радить таке: «Я долучаюся до ідей решти і пропоную відпускати по кілька ув’язнених час від часу, щоб змусити їх розбиратися у тому, що потрібно зробити, щоб вибратися. Також звільнення кількох в’язнів дасть надію решті й послабить у них відчай».

Схоже, усі зійшлися на тому, щоб звільнити невдовзі першого в’язня, «Великого Джима» (4325), згодом третього з черги, Річа (1037), можливо, замінюючи їх ув’язненими зі списку запасних. Змішані почуття панують стосовно того, кого звільняти наступним, 3401-го чи 7258-го (якщо їх узагалі звільняти).

СВІДКАМИ ЧОГО МИ ТУТ СТАЛИ?

Із перших слухань комісії з умовно-дострокового звільнення випливають три основні твердження: межі імітації й реальності розмилися; у відповідь на міцну, як ніколи, владу охоронців стабільно зростає покірність і серйозність в’язнів; проявляється значна трансформація характеру в поведінці голови комісії з дострокового звільнення, Карло Прескотта.

Розмивання межі між в'язничним експериментом і реальністю ув'язнення

Сторонні спостерігачі, не знаючи, що передувало цій події, можуть упевнено припустити, що стали свідками реального слухання комісії з умовно-дострокового звільнення місцевої в’язниці. Потужність і яскраво виражена реальність полеміки між ув’язненими й призначеними їх охороняти особами відображалася багатьма способами. Серед них загальна серйозність ситуації, формалізованість висловлених в’язнями заяв на дострокове звільнення, критичні описи охорони, розмаїтий склад комісії, суть поставлених ув’язненим особистих запитань і висунуті їм звинувачення — коротше кажучи, напружений та емоційний характер усього засідання. База такої полемічної взаємодії очевидна у запитаннях комісії та відповідях ув’язнених стосовно «минулих судимостей», виправних заходів (як-от відвідування курсів, участь у терапевтичній чи професійній корекції), узгодження юридичного представництва, статус судового процесу, їхні плани на майбутнє як добропорядних громадян.

Важко усвідомити, що минуло лише чотири дні у житті цих студентів, як і важко уявити, що їхнє майбутнє як в’язнів триватиме ще трохи довше за тиждень у Стенфордській окружній тюрмі. Їх ув’язнено не на місяці чи роки, як, знущаючись, наголошує комісія у своїх звинуваченнях. «Грати роль» тепер стало «прийняти роль» — актори прийняли характер й ідентичність кожного свого вигаданого персонажа.

Покірність і серйозність в'язнів

Зараз в’язні здебільшого ввійшли — неохоче, але врешті-решт покірно — у свої багатопланові образи у в’язниці. Вони називають себе за своїми ідентифікаційними номерами і миттєво відповідають на запитання, поставлені їх вигаданим ідентичностям. Вони цілком серйозно відповідають на, здавалося би, сміховинні запитання — наприклад, розпитування про природу їхніх злочинів і докладених для виправлення зусиль. За деякими винятками, в’язні почали повністю залежати від влади комісії з умовно-дострокового звільнення, а також працівників виправного закладу й системи загалом. Лише ув’язнений 7258 мав необережність пояснити причину перебування тут як участь в «експерименті», але він швидко здав позиції через словесний натиск Прескотта.

Легковажний стиль деяких перших заяв на дострокове звільнення (зокрема в’язня 3401, азійського походження) затьмарює жорстке осудження з боку комісії — така неприпустима поведінка ніяк не може гарантувати звільнення. Більшість ув’язнених, схоже, повністю прийняли обставини ситуації. Вони вже не заперечують і не повстають проти того, що їм сказали або наказали. Вони як актори, що працюють за методом Станіславського, тобто продовжують грати свою роль поза межами сцени чи об’єктива камери, і тепер ця роль пожирає їхню ідентичність. Захисникам людської гідності арештантів, мабуть, прикро зауважувати згідливість колишніх в’язничних бунтарів, героїв повстань, які тепер вимолюють помилування. Жоден герой не походить з такої компанії.

Того озлобленого американця азійського походження, Ґленн (3401), відпустили через декілька годин після напруженого спілкування з комісією з умовно-дострокового звільнення. Через стрес у нього розвинувся висип по всьому тілу. Студентська медична служба надала потрібну підтримку, і його відправили додому для консультацій із власним терапевтом. Висип був способом його організму випустити пару, як, власне, і раптова втрата контролю над своїми емоціями у Даґа (8612).

Драматична трансформація голови комісії з умовно-дострокового звільнення

Я знав Карло Прескотта вже три місяці до цієї події й контактував з ним майже щоденно наживо й часто у довгих телефонних розмовах. Позаяк ми разом викладали шеститижневий курс з психології ув’язнення, я бачив його в дії як промовистого і пристрасного критика тюремної системи, яка, на його думку, була фашистським інструментом для придушення людей інших відтінків шкіри. Він ставився надзвичайно уважно до методів, якими в’язниці та інші системи влади й контролю змінюють у своїх лещатах усіх: як ув’язнених, так і ув’язнювачів. І, власне, впродовж суботнього вечірнього ток-шоу на місцевій радіостанції KGO Карло часто запевняв слухачів у провалі цієї застарілої й дорогої інституції, на підтримку якої досі намарне витрачалися їхні податки.

Він розповів мені про свої нічні кошмари, коли очікував щорічних слухань комісії з умовно-дострокового звільнення, де в’язні мають лише кілька хвилин, щоб представити своє звернення кільком членам комісії, які, схоже, абсолютно не звертали на них уваги, гортаючи товсті теки, поки ті виступали. Можливо, деякі з цих тек навіть стосувалися не того в’язня, що стояв перед ними, а наступного в черзі, і в такий спосіб вони економили час на читання. Якщо запитують про обвинувачення чи будь-що негативне з досьє, то майже сто відсотків, що дострокове звільнення відкладуть ще принаймні на рік, бо виправдання за негативне минуле не дає змоги описати будь-яке позитивне майбутнє. Розповіді Карло просвітили мене щодо певного типу озлобленості, яку така безпідставна байдужість здебільшого викликає у в’язнів, коли їм відмовляють у достроковому звільненні рік за роком, як це сталося з ним[103].

Утім, які важливіші уроки можна засвоїти з таких ситуацій? Обожнюй силу, зненавидь слабкість. Домінуй, не домовляйся. Бий першим, коли підставляють другу щоку. Золоте правило — це для них, а не для нас. Влада править, правила — це влада.

Такі самі уроки засвоюють хлопці, у яких був жорстокий батько: половина з них потім самі стають такими, застосовуючи насилля до дітей, дружин, батьків. Можливо, половина ідентифікує себе з агресорами, тому й продовжує насилля. Інші ж ідентифікують себе зі скривдженими і відкидають агресію заради милосердя. Проте дослідження не допомагають нам передбачити, хто зі скривджених дітей стане кривдником, а хто — милосердним дорослим.

Час демонструвати силу без милосердя

Мені пригадується класичний приклад, який навела Джейн Елліотт — учителька початкової школи, коли пояснювала своїм учням суть упереджень і дискримінації, пов’язавши колір очей дитини й високий чи низький статус. Коли блакитнооким надавали привілейованого статусу, вони з готовністю брали на себе панівну роль у ставленні до їхніх карооких однокласників, навіть ображали їх фізично і вербально. Ба більше, їхній новонабутий статус впливав на поліпшення їхніх когнітивних функцій. Коли блакитноокі були на висоті, то поліпшували свої результати з математики та правопису (статистично вагомо, згідно з моїм аналізом оригінальних даних Елліотт). Такою ж значною мірою результати тестів «нижчих» карооких знижувалися.

Та найбільш приголомшливий аспект експерименту із третьокласниками з Райсвілла (штат Айова) — це зміна статусів, яку вчителька запропонувала наступного дня. Місіс Елліотт сказала класові, що припустилася помилки. Насправді істинним є протилежне твердження: карі очі кращі, ніж блакитні! Це був шанс для тих, хто досі зазнавав усіх негативних наслідків дискримінації, проявити милосердя. Нові результати тестів показали вже кращі результати у карооких і гірші — у блакитнооких. А як щодо уроку милосердя? Чи зрозуміли новопіднесені кароокі біль загнаних, менш успішних, тих, хто опинився у становищі підлеглого, в якому вони були ще день тому?

Жодного розуміння не було! Кароокі віддавали сповна, що отримали. Вони домінували, принижували, ображали колишніх блакитнооких кривдників[104]. Схожим чином історія показує безліч ситуацій, коли більшість тих, хто втік від релігійних переслідувань, потрапляючи в приязне і безпечне середовище, починають виявляти нетолерантність до представників інших релігій.

Повертаючись до кароокого Карло

Далі дуже поверховий огляд питань, дотичних до значної трансформації мого колеги, коли йому дали владну позицію голови комісії з умовно-дострокового звільнення. Спочатку він справді чудово імпровізував, це було як соло Чарлі Паркера[105]. Він на ходу придумував деталі злочинів і минулого в’язнів — просто на рівному місці. Він робив це без сумнівів чи коливань, із завзятою впевненістю. Проте з часом, схоже, він дедалі сильніше і переконливіше захоплювався своєю новою владною позицією. Він був головою комісії з умовно-дострокового звільнення Стенфордської окружної в’язниці, влади якого боялися арештанти і до слів якого прислухалися колеги. Щойно він отримав привілейовану посаду з можливістю поглянути на світ очима всевладного голови комісії, забулися роки страждань, пережитих цим колишнім упослідженим в’язнем. Виголошена колегам наприкінці слухань промова Карло відкрила душевні муки та відразу, які вселила в нього ця разюча трансформація характеру. Він став гнобителем. Пізніше того самого дня після вечері Прескотт зізнався: йому було огидно через свої слова і повне злиття з роллю.

Цікаво, чи змусить це його проявити позитивні наслідки такої саморефлексії на наступному слуханні комісії у четвер. Чи проявить він більше уваги й милосердя до нової групи в’язнів, що проситимуть про дострокове звільнення? Чи все ж роль змінить людину?

ЧЕТВЕРГОВЕ СЛУХАННЯ КОМІСІЇ З ДОСТРОКОВОГО ЗВІЛЬНЕННЯ

Наступного дня ще четверо в’язнів постали перед повторним засіданням комісії. Усі члени, окрім Карло, були новачками. Крейґа Гейні, що поїхав у Філадельфію через невідкладні сімейні справи, замінила соціальна психологиня Кристина Маслач. Вона тихенько спостерігала за процедурою майже без явних втручань — принаймні цього разу. Секретарка і два аспіранти становили решту комісії з п’яти членів. Крім того, через наполегливі прохання охоронців додатково розглядатимуться різноманітні дисциплінарні заходи щодо серйозних порушників порядку. Курт Бенкс залишається приставом. Начальник Дейвид Джаффе також присутній, щоб наглядати і коментувати у разі потреби. Я знову спостерігаю крізь тоноване вікно і записую засідання для подальшого аналізу за допомогою магнітофону Атрех. Ще одне нововведення: на відміну від учорашнього дня, ми не садимо в’язнів за один стіл з комісією, а примощуємо їх на окремому високому стільці, мовби на п’єдесталі, — так за ними зручніше спостерігати, як під час допитів у слідчих.

ГОЛОДУВАННЯ НЕ СПРАЦЮВАЛО

Перший у списку — нещодавно прибулий ув’язнений 416, який досі голодує. Курт Бенкс зачитує дисциплінарні звинувачення, подані декількома охоронцями. Арнетт особливо розлючений на 416-го. Він й інші охоронці не впевнені, що з ним робити: «Так недовго тут, а вже абсолютно непіддатливий, порушує наш порядок і режим».

В’язень одразу погоджується і не оскаржуватиме звинувачення. Наполягає, що почне їсти те, що подають у в’язниці, лише після призначення юридичного представника. Прескотт прискіпується до його ультиматуму щодо «юридичної допомоги», вимагає роз’яснення.

Ув’язнений 416 відповідає якось дивно: «Я у в’язниці з сумнівною практичною метою, бо підписав угоду, підписувати яку не маю юридичного права через свій вік». Іншими словами, ми або повинні викликати адвоката, який візьметься за його справу і виклопоче звільнення, або ув’язнений й далі голодуватиме, доки не захворіє. І тоді, він пояснює, адміністрація в’язниці змушена буде звільнити його.

Цей кістлявий молодик поводиться перед комісією так само, як і перед охоронцями: вважає себе розумним, незалежним і вольовим. Проте його обґрунтування незаконності ув’язнення — ніби він не досягнув потрібного для підписання угоди віку, даючи інформовану згоду на участь у дослідженні, — з погляду права і обставин, видається дивним для особи, що діяла, керуючись ідеологічними принципами. Попри змарнілий і скуйовджений вигляд, щось у поведінці 416-го не викликає симпатії у співрозмовників — чи то охоронців, чи то інших ув’язнених або членів комісії. Він більше схожий на вуличного безхатька, який викликає у перехожих радше відчуття провини, ніж співчуття.

Коли Прескотт запитує в’язня 416, за що його посадили, той відповідає: «Звинувачення немає, мені його не висунули. Поліція Пало-Альто мене не заарештовувала».

Прескотт розлючено запитує, чи не помилково часом його ув’язнили. «Я був у списку запасних, я...» — Прескотт тепер просто закипає від люті й збентеження. Я усвідомлюю, що не поінформував його про те, як номер 416 відрізняється від інших, що він — нещодавно прибулий «запасний гравець».

«Ти що, на філософа вчишся? — Карло повільно закурює і, певно, задумує нову лінію натиску. — Ти тут філософію розводиш, як тільки з’явився».

Коли один із секретарів сьогоднішньої комісії пропонує спортивні тренування як вид дисциплінарних заходів, а 416-й скаржиться, що його й так змушують занадто багато тренуватися, Прескотт коротко кидає: «Він виглядає сильним, думаю, тренування — ідеальний варіант». Він оглядається на Курта і Джаффе, щоб вони записали це до плану дій.

Нарешті, коли поставили підступне запитання — чи відмовився б він добровільно від зароблених грошей, якби йому надали дострокове звільнення, — 416-й одразу зухвало відповідає: «Так, звісно. Адже я відчуваю, що ця оплата не варта проведеного тут часу».

Для Карло цього вже досить: «Заберіть його». 416-й робить точнісінько те, що автоматично робили до нього й інші: без додаткового наказу він піднімається, простягнувши руки для наручників. Мішок на голову — і його супроводжують до виходу.

Цікаво, що він не вимагає, щоб комісія негайно припинила виконання ним, вимушеним добровольцем, ролі. Він не хоче ніяких грошей — то чому ж просто не скаже: «Я залишаю експеримент. Ви повинні віддати мої одяг і речі, я йду!».

Ім’я в’язня — Клей, але з ним не так просто що-небудь поклеїти. Він непохитно впевнений у власних принципах і наполегливий в обраних стратегіях. Утім він надто вжився в роль в’язня, і тепер, поки його виводять з кімнати слухання справи, не може поглянути на ситуацію збоку і зрозуміти, що ключі від волі у нього тут і зараз — треба лише заявити комісії з умовно-дострокового звільнення, що хоче негайно залишити територію в’язниці, доки він фізично перебуває ще поза нею. Проте тепер ця в’язниця — у нього в голові.

ЗАЛЕЖНІСТЬ - СЛАБКЕ МІСЦЕ

Ув’язнений Пол (5704), наступний у черзі, одразу скаржиться на відсутність обіцяного за хорошу поведінку пайка цигарок. Серед його дисциплінарних зауважень від охоронців: «Постійно проявляє непокору і хамить, бувають напади люті та похмурого настрою, постійно намагається схилити інших в’язнів до непокори й відмовляє їх від співпраці з охоронцями».

Прескотт ставить під питання його так звану хорошу поведінку, яка ніколи не принесе йому жодної цигарки. В’язень відповідає ледь чутно — так тихо, що члени комісії змушені попросити його говорити голосніше. Коли йому кажуть, що він поводиться погано, навіть якщо знає, що за це покарають інших, він знову тихо щось бурмотить, втупившись у центр стола.

«Ми обговорювали, що... ну, якщо щось трапиться, ми просто доводитимемо це до кінця... якби хтось інший щось зробив, то я отримав би покарання за них». Член комісії перебиває: «Ти зазнавав покарання через якогось іншого в’язня?». Пол (5704) ствердно відповідає, що страждав за приятелів.

Прескотт голосно і знущально заявляє: «То ти мученик, да?».

«Ну, я думаю, що ми всі...» — знову ледь чутно.

«Що можеш сказати на свою користь?» — із притиском запитує Прескотт. Номер 5704 відповідає, але знову нерозбірливо.

Пригадаймо, що 5704-й, найвищий серед в’язнів, відкрито кидав виклик багатьом охоронцям, і брав участь у багатьох спробах втечі, розповсюдженні чуток і барикадуванні. Це саме він з гордістю писав своїй дівчині, що його обрали головою комісії з розгляду скарг арештантів Стенфордської окружної в’язниці. Ба більше, це саме 5704-й зголосився на цей експеримент на брехливих підставах. Він записався з наміром стати шпигуном, аби викрити це дослідження у статтях, які планував написати для деяких альтернативних і ліберальних «андеґраундних» газет — і все це через припущення, що цей експеримент ніщо інше, як підтримуваний владними структурами проект, щоб навчитися розбиратися з політичними дисидентами. І куди поділася його колишня хоробрість? І чому він раптом почав незв’язно висловлюватися?

Перед нами у цій кімнаті сидить пригнічений і засмучений молодий чоловік. В’язень 5704 дивиться лише під ноги, киваючи у відповідь на запитання комісії і не встановлюючи прямого зорового контакту.

«Так, я відмовився би від зароблених грошей, щоб отримати дострокове звільнення зараз, сер», — відповідає він настільки голосно, наскільки вдається зібрати сил. (За підрахунком поки що погодилися п’ять із шести в’язнів.)

Я дивуюся: як такий енергійний, пристрасний революційний дух, що так захоплював у цьому молодикові, міг повністю зникнути за такий короткий проміжок?

До слова, ми потім дізналися, що саме Пол (5704) так вжився у роль в’язня, що як перший крок свого плану втечі викрутив панель розетки зі стіни своїми довгими і твердими нігтями гітариста. Далі він використав цю панель, щоб зняти дверну ручку у своїй «камері». А ще використовував свої сильні нігті, щоб позначати відлік днів ув’язнення на стіні. Поки що там були зарубки поруч із позначками Пн / Вт / Ср / Чт.

ЗАГАДКОВИЙ І СИЛЬНИЙ В'ЯЗЕНЬ

Наступну заяву на дострокове звільнення подає ув’язнений Джеррі (5486). Він загадковіший, ніж будь-хто з попередніх. Він у піднесеному настрої, відчуваючи, що готовий спокійно впоратися з усім, що постане на шляху. Його фізична міць різко контрастує з худорлявістю в’язня 416 чи жилавістю Ґленна (3401). Звісно, складається враження, ніби він витримає всі два тижні без скарг. Проте у його висловлюваннях відчувається нещирість, і він не підтримав приятелів у біді. За декілька хвилин тут 5486-му вдається викликати таку саму відразу в Прескотта, як й іншим в’язням. Він прямо заявляє, що не бажає втратити зароблені кошти в обмін на дострокове звільнення.

Охоронці заявляють, що 5486-й не заслуговує на дострокове звільнення, бо «написання листів він перетворив на жарт і загалом не співпрацює з охоронцями». Коли його попросили пояснити свої дії, ув’язнений 5486 відповідає: «Я знав, що цей лист несправжній... він таким і не виглядав...».

Охоронець Арнетт, який до цього тихо спостерігав за процесом, не може не перервати: «Охоронці сказали тобі написати листа?». Номер 5486 ствердно відповідає, й Арнетт продовжує: «Хочеш сказати, що охоронці сказали тобі написати листа не від свого імені?».

Номер 5486 здає позиції: «Ну, може, я не так висловився...».

Та Арнетт не здається. Він зачитує свій звіт комісії: «Поведінка 5486-го поступово погіршувалася... Він став жартівником і блазнем».

«Тобі це все смішно?» — наполегливо запитує Карло.

«Усі [в кімнаті] усміхнулися. Я не усміхався, поки вони не почали», — захищається 5486-й.

Карло зловісно заявляє: «Усі, крім тебе, можуть усміхатися — вони ж удома ночуватимуть». Проте він все одно намагається не бути таким конфліктним, як учора, і ставить низку провокативних запитань: «Якби ти був на моєму місці, з наявними доказами, зі звітом працівників, що ти зробив би? Як вчинив би? Як діяв би? Що, думаєш, було би правильним для тебе?».

В’язень відповідає ухильно, не зачіпаючи прямо ці складні нюанси. Після ще декількох запитань від інших членів комісії роздратований Прескотт відпускає його: «Думаю, ми достатньо побачили, і ми знаємо, що робити. Не бачу сенсу витрачати час».

Ув’язнений дивується, що його так різко відпускають. Очевидно, він справив погане враження на тих, кого мав переконати підтримати його позицію — якщо вже не на цьому слуханні, то на наступному. Цього разу йому не вдалося діяти у своїх найкращих інтересах. Курт наказує одягнути йому наручники й мішок на голову і посадити на лавку в коридорі чекати закінчення розгляду наступної (і останньої) справи, а потім усіх відведуть у підвал, і в’язничне життя триватиме далі.

СЕРЖАНТ. ОПІР МАТЕРІАЛУ

Останній ув’язнений, який постає перед комісією, — це «Сержант», номер 2093, який, відповідно до типажу, сидить рівно на високому стільці: груди випнуті, голова відхилена назад, підборіддя підтягнуте — ідеальна військова постава, як я її уявляю. Він просить про дострокове звільнення, щоб отримати змогу використати свій час «продуктивніше», далі зазначає, що «виконував усі правила з першого дня». На відміну від своїх колег, 2093-й не хоче відмовлятися від оплати в обмін на дострокове звільнення.

«Якби я втратив зароблені гроші, це було б ще суттєвішим марнуванням часу, ніж уже є». Він додає, що така порівняно невисока платня майже не відшкодовує затрачений ним час.

Прескотт прискіпується до нього за те, що той не видається «щирим», що продумав усе наперед, що не є безпосереднім і що використовує слова, аби приховати свої справжні почуття. Сержант вибачається, що справив таке враження: він завжди говорить те, що має на увазі, і намагається чітко артикулювати те, що хоче донести. Це заспокоює Карло. Він запевняє, що комісія на чолі з ним самим розглядатиме його справу дуже серйозно, а потім хвалить за хорошу поведінку у в’язниці.

Перед закінченням розмови Карло запитує Сержанта, чому той не попросив дострокового звільнення, коли ця нагода надавалася всім в’язням першого разу. Той пояснює: «Я просив би дострокового звільнення першого разу, якби менше в’язнів подали заяву». Він відчував, що іншим арештантам важче дається в’язничне життя, ніж йому, і не хотів, щоб його заява стояла вище за інші. Карло м’яко докоряє йому за такий прояв блискучого благородства, яке, на його думку, є грубою спробою впливу на судження комісії. Сержантове здивування очевидно показує, що він і справді мав на увазі те, що говорив, і не намагався вразити комісію чи когось іще.

Це явно інтригує Карло, він наміряється дізнатися про особисте життя цього молодика. Прескотт розпитує про Сержантову родину, дівчину, яке кіно йому подобається, чи любить без поспіху з’їсти ріжок морозива — усі дрібні деталі, які разом складають унікальну ідентичність.

Сержант спокійно відповідає, що дівчини не має, рідко ходить до кінотеатру, любить морозиво, але останнім часом не міг дозволити собі його купувати. «Я лише скажу, що після того, як я відходив літню чверть у Стенфорд і ночував на задньому сидінні авто, мені трохи важко було спати тут першої ночі, бо в’язничне ліжко надто м’яке, і їв я тут краще, ніж останні два місяці, і мав більше часу відпочити, ніж останні два місяці. Дякую, сер».

Ого! Як сильно цей молодик руйнує наші очікування! Його гідність і кремезна статура контрастують зі згадкою про голодування й відсутність місця для ночівлі на період літньої школи. Усіх нас шокувало, що жахливі умови життя в нашій в’язниці можуть бути кращими, ніж у когось зі студентів.

Певною мірою 2093-й виглядає найнепохитнішим у поглядах і бездумно покірним порівняно з іншими в’язнями групи, але водночас він логічно мислить, розсудливий і морально цілісний. Мені спадає на думку, що єдина проблема цього молодика походить із зобов’язання дотримуватися абстрактних принципів, не знаючи, як продуктивно взаємоіснувати з людьми, як просити про підтримку — фінансову, особисту й емоційну. Сержант виглядає таким зв’язаним своєю визначеністю всередині і військовою поставою зовні, що ніхто насправді не може дістатися до його почуттів. Врешті-решт його, цілком можливо, чекає важче життя, ніж решту хлопців.

КАЯТТЯ НЕ ВИПРАВДОВУЄ СПОДІВАНЬ

Як тільки комісія почала готуватися до закриття цієї сесії слухань, Курт оголошує, що в’язень 5486, той легковажний, хоче виступити з додатковим проханням до комісії. Карло ствердно киває.

Номер 5486 скрушно каже, що не висловив усього, що хотів, бо не мав часу сповна обдумати все. Він відчув особисте падіння, перебуваючи у в’язниці, бо спочатку розраховував на суд, а тепер утратив свою віру в справедливість.

Арнетт, який сидить позаду в’язня, покликається на розмову сьогодні опівдні, коли номер 5486 заявив, що, напевно, його падіння сталося, бо він «зв’язався з поганою компанією».

Карло Прескотт й інші члени комісії явно збентежені таким вступом. Як ця заява допоможе його справі?

Прескотт відверто засмучений тим, що бачить. Він каже 5486-му, що навіть якби комісія писала рекомендації, то «я б особисто простежив, щоб тебе не звільняли до останнього дня. Нічого особистого, але ми тут для захисту суспільства. І думаю, що ти не можеш вийти назовні й конструктивно працювати, щоб стати частинкою суспільства. Коли ти вийшов з цієї кімнати, ти подумав, що розмовляв з нами, як з купою ідіотів, а насправді ж мав справу з копами або представниками влади. У тебе не дуже добре справи з представниками влади, чи не так? А як тобі із приятелями у в’язниці? Я маю на увазі, що ти вийшов і мав трішки часу подумати. І тепер тут намагаєшся переконати нас подивитися на тебе по-новому. Яка реальна соціальна свідомість у тебе? Що, на твою думку, ти винен суспільству? Я хочу почути від тебе щось щире». (Карло повернувся до схеми поведінки першого дня!)

В’язень сторопів від такого прямого натиску, він поривається додати: «У мене нова робота вчителя. Я відчуваю, що це вартісне заняття».

Прескотт не йме віри: «Це ще підозріліше. Я не думаю, що хотів би тебе бачити вчителем своїх дітей. Ось із цим твоїм ставленням, незрілістю гидотною, униканням відповідальності. Ти навіть не можеш витримати чотирьох днів в’язниці, не створюючи незручностей іншим. І тепер заявляєш, що хочеш учителювати, робити щось, що насправді є привілеєм. Це привілей спілкуватися з гідними людьми і мати що їм сказати. Тож мене ти не переконав. Я щойно прочитав твою справу вперше, і ти не показав мені нічого вартого уваги. Охорона, виведіть його».

Закованому і з мішком на голові, ескортованому назад до підвалу-в’язниці, номеру 5486 доведеться зіграти краще на наступному слуханні з дострокового звільнення — якщо йому, звичайно, дадуть таку можливість.

КОЛИ ДОСТРОКОВО ЗВІЛЬНЕНИЙ В'ЯЗЕНЬ СТАЄ ГОЛОВОЮ КОМІСІЇ З УМОВНО - ДОСТРОКОВОГО ЗВІЛЬНЕННЯ

Перш ніж повернутися до подій унизу, у Дворі за час нашої відсутності, коли ми перебували на засіданні комісії з дострокового звільнення, корисно зазначити, як вплинула ця рольова гра на нашого суворого голову «уповноважених дисциплінарних слухань». Місяць по тому Карло Прескотт поділився делікатними власними висновками про вплив цього досвіду на нього:

Щоразу, коли я працював в експерименті, я залишав засідання з депресією — настільки реалістичним був для мене цей досвід. Експеримент перестав бути експериментом, коли люди почали сприймати різні речі, що траплялися під час дослідження, близько до серця. Я зауважив, що у в’язниці, наприклад, люди, які вважали себе охоронцями, мусили поводитися певним чином. Вони мусили справляти певне враження і виявляти певне ставлення. В’язні зі свого боку інакше показували своє ставлення і розігрували певне враження — так сталося і тут.

Я не можу повірити в те, що експеримент дав мені змогу, граючи роль члена комісії чи голови комісії — уповноваженої дисциплінарної Ради, — сказати одному з в’язнів, хай у відповідь на його зухвалість і викличність: “Як це так, адже азійці рідко потрапляють до тюрми, рідко опиняються в такій ситуації? Що ж ти зробив?”

Це та конкретна мить у дослідженні, коли весь розклад змінився. Він почав реагувати на мене як на людину, він почав розмовляти зі мною про свої почуття. Один хлопець так втягнувся у це, що повернувся до кімнати, наче вважав, що другий захід до кімнати на “уповноважені дисциплінарні слухання” може вплинути на швидше дострокове звільнення».

Карло і далі розкривається:

Тож як колишній в’язень мушу визнати: щоразу, як я сюди приходив, суперечки, підозри, протистояння учасників у своїх ролях... змушували мене відчути порожнечу, яка наступає після позбавлення волі. Саме це навіяло мені депресію, начебто я повернувся в атмосферу справжньої в’язниці. Уесь цей процес був зовсім не удаваним, усе, як у житті.

[В’язні] як звичайні люди реагували на ситуації, хоч і зімпровізовані, але вкладені в їхній досвід у той конкретний момент. Я це уявляю як певне перетворення, що відбувається в голові в’язня. Зрештою, він повністю усвідомлює, що речі, які трапляються у зовнішньому світі, — зведення мостів, народження дітей — не мають абсолютно жодного стосунку до нього. Уперше він повністю відірваний від решти суспільства — від людства, за великим рахунком.

Його співкамерники, зі своїм сум’яттям, смородом і гіркотою, стають його друзями, й у всіх інших ситуаціях (за винятком короткого періоду після нерегулярних відвідин або в таких випадках, як похід на слухання комісії з умовно-дострокового звільнення) він навіть не може ототожнити себе зі своїм минулим, не має на те приводу. Є лише та мить і вона мінлива.

...Я ані здивувався, ані отримав задоволення від того, що зміцнилася моя віра в те, що «людина стає роллю, яку грає»: охоронці стали символами влади, їм не можна перечити, бо немає правил і обов’язків, яким вони підкоряються. Це трапляється з тюремними охоронцями, і це трапляється зі студентами, що грають ролі охоронців в’язниць. З іншого боку, ув’язнений, який має сам оцінити ситуацію за тим, наскільки є відчайдушним, наскільки ефективно тримається відстороненим від свого досвіду, щодня постає віч-на-віч перед своєю безпорадністю. Він має брати до уваги, що попри його ненависть і вправність у відстороненості від реальності, він мусить піддаватися правилам і розпорядкові в’язниці, хай яким героїчним і сміливим не бачить себе в ту чи ту мить[106].

Думаю, доцільно буде закінчити міркування таким самим проникливим уривком з листів політв’язня Джорджа Джексона, написаних незадовго до заяв Карло. Нагадую, що його адвокат пропонував мені стати експертом захисту під час слухання справи Братів з тюрми Соледад, однак Джексона вбили наступного дня після закінчення нашого дослідження, перш ніж я встиг узятися за цю справу.

Справді дивно, як людина завжди знайде, з чого тут посміятися.

Усіх замкнено 24 години на добу. Вони не мають минулого, майбутнього, жодної іншої мети, крім наступного споживання їжі. Вони налякані, збентежені й спантеличені світом, який створили не вони самі, який не здатні змінити, а можуть лише видавати ці голосні звуки, які заглушать те, що каже їхня свідомість. Вони сміються, щоб запевнити себе в тому, що не налякані, наче забобонна людина, яка насвистуватиме чи наспівуватиме радісну мелодію, коли проходить повз кладовище[107].

РОЗДІЛ 8

Четвер. Зіткнення з реальністю

У четвер в’язниця — юдоль скорботи, однак нам доведеться ще багато чого пройти, перш ніж наш експеримент завершиться...

Посеред ночі я прокидаюся від страшного сну: у дивному містечку мене госпіталізують після автокатастрофи. Я намагаюся пояснити медсестрі, що повинен повернутися до своєї роботи, але вона не розуміє мене, наче я розмовляю незнайомою мовою. Я кричу, щоб мене відпустили: «Мене мусять звільнити!» Натомість вона вдягає на мене гамівну сорочку і заклеює рота. Це було щось на кшталт «усвідомленого сну»: ще не прокинувшись, уже розумієш, що перебуваєш у сні[108]. Те, що ще стояло мені перед очима, повернуло мене назад до тюремних наглядачів. Вони задоволені, що відколи суперінтендант — «чутливий ліберал» — уже не стоїть на заваді, у них розв’язані руки поводитися із «небезпечними в’язнями» як завгодно, аби лиш підтримувати закон і порядок.

І це справді мене лякає. Уявіть, що може трапитись у підвалі, якщо тюремні наглядачі зрозуміють, що можуть дозволити собі абсолютно все. Уявіть, до чого вони дійдуть, коли зрозуміють, що немає жодного контролю і спостереження за їхніми таємними іграми в домінування і підкорення. Ніхто не втрутиться в їхні маленькі «експерименти над свідомістю», які вони можуть проводити, потураючи своїй уяві й примхам. Я зістрибую з розкладного ліжка в моєму кабінеті нагорі, вмиваюся, одягаюся і повертаюся назад у підвал, радіючи, що переміг нічне жахіття й відстояв особисту свободу.

Зараз пів на третю ночі, нічна перекличка у розпалі. Сім стомлених в’язнів, знову розбуджених гучними різкими свистками і гуркотом кийків об ґрати брудних порожніх камер, вишикувані обличчям до стіни. Наглядач Венді зачитує обрані правила, а потім перевіряє, чи пам’ятають їх ув’язнені, призначаючи різноманітні покарання за провали в пам’яті.

Наглядач Керос хоче, щоб усе виглядало як сувора військова тюрма, тож змушує в’язнів марширувати на місці, наче вони в армії. Після короткого обговорення двоє наглядачів вирішують, що ув’язнені повинні бути дисциплінованішими і усвідомити значимість правильно заправлених по-військовому ліжок. В’язням наказали познімати зі своїх ліжок постільну білизну і перестелити їх якомога охайніше, а потім стати поруч для перевірки. Як зазвичай відбувається на військових навчаннях, ніхто з семи в’язнів не впорався, тож їх змусили повторювати завдання, поки ця забава не набридла охороні. Ворниш додав свої п’ять копійок: «Ну, ліжка заправивили, а тепер спіть у них до наступної переклички». Нагадаю, що минає лише п’ятий день експерименту.

НАСИЛЬСТВО У ДВОРІ

Посеред ранкової переклички, коли від ув’язнених вимагають лише порівняно безневинного наспівування, раптово відбувається вибух насильства. Втомлений нестачею сну і роздратований тим, що майже всі зміни обирають його за мішень, в’язень Пол (5407) завдає удару в відповідь. Він відмовляється присідати, як наказують наглядачі. Керос наполягає на тому, щоб інші ув’язнені виконували це завдання, допоки 5704 не пого диться приєднатися до них. Лиш тоді, коли Пол підкориться, він зупинить це нестерпне для інших знущання. Однак в’язень не заковтує гачка.

У розлогому інтерв’ю з Куртом Бенксом Пол так описує свою позицію в цьому інциденті й ворожість, яка в ньому назрівала:

«У мене слабкі м’язи стегон, мені не можна розтягувати їх. Я сказав про це наглядачам, але вони відповіли: “Заткнися і присідай!”. Я йому: “Йди в сраку, дебіл!”, і все ще лежу на землі. Коли мене піднімали, щоб знову кинути до Ями, він [Керос] притис мене до стіни. Ми зчепилися, штурхали один одного і кричали. Я хотів розмахнутися і вдарити його в обличчя, але тоді б це перетворилося на бійку... А я пацифіст, ви знаєте, і досі не думаю, що зміг би так. Коли ми борюкалися, я поранив ногу, і наполягав, щоб мене відвели до лікаря. А мене замкнули в Ямі. Я погрожував, що надеру Керосові сраку, коли вийду звідти, тому вони залишили мене там, поки інші снідали. Коли мене нарешті випустили, я був розлючений й намагався його вдарити.

Мене втихомирювали два наглядачі. Потім мене відвели в ізольовану кімнату для сніданку на самоті. Я скаржився на біль у нозі й вимагав лікаря. Але не дозволив наглядачам оглянути її. Хіба вони в цьому розбираються?

Я поїв сам, але все-таки вибачився перед Ворнишем — він був найменш ворожо налаштованим проти мене. Врізати по-справжньому хотілося “Джонові Вейну”, цьому хлопцеві з Атланти. Я буддист, а він постійно обзивав мене комуністом, аби спровокувати. І йому вдавалося. Тепер я думаю, що деякі наглядачі — наприклад, Великий Лендрі [Джефф] — ставилися до мене добре, бо їм так наказали»[109].

Наглядач Джон Лендрі пише у своєму щоденнику, що 5704-й створював найбільше проблем — ну, чи «принаймні саме його найчастіше карали»:

Після кожного випадку він (5704-й) впадав у депресію, але його дух, який він називав “ментальністю схибленого”, й далі зміцнювався. Пол — один з найвольовіших в’язнів. Він також відмовлявся мити посуд після обіду, тож я порекомендував давати йому гіршу їжу і заборонити курити, а він страждав від цієї шкідливої звички.

Візьміть під увагу, зовсім інше бачення — глибокий змістовний звіт Кероса про цей серйозний інцидент і психологію ув’язнених загалом:

Один з в’язнів, 5407, абсолютно не хотів співпрацювати, тож я вирішив посадити його в Яму. Досі це було звичайною практикою. Однак цього разу він розгнівався, і я мусив захищатися (не як звичайна людина, а як наглядач). Він просто ненавидів мене в ролі наглядача. Болісно реагував на уніформу й проектував на мене цей образ. Я відчував це, тож мені довелося захищати себе у цій ролі. Крім того, мене здивувало, що інші наглядачі не поспішили мені на допомогу. Усі були ошелешені.

І я усвідомив, що став таким самим в’язнем, як і вони. Лише реакцією у відповідь на їхні почуття. У них було більше свободи вибору в діях. Не думаю, що ми мали таку свободу. Усі ми були розчавлені своїм становищем, але у нас, наглядачів, склалася ілюзія свободи. Я не зауважував цього тоді, інакше пішов би.

Ми всі потрапили в рабство грошей. В’язні стали нашими рабами, а всі разом ми залишалися рабами грошей. Лиш потім я усвідомив це: ми всі були ув’язненими у цьому закритому середовищі. Ми сприймали це все як “просто експеримент”, і не чинили нікому шкоди в реальності. Це й була ілюзія свободи.

Я міг піти, але не пішов, бо не розумів цього тоді»[110].

В’язень Джим (4325) теж погоджується, що в тому середовищі було щось рабське: «Найгірше в експерименті — розписане до хвилини життя й аб солютне підкорення наглядачам. Найгірше — це приниження, що ми ста ли майже рабами охорони»[111].

Утім, Керос не дозволяв цьому відчуттю — схопленого у пастку своєї ролі — заважати йому проявляти владу. Він зазначав: «Я обожнював мучити їх. Бентежило, що «Сержант» (2093) був таким сумирним. Я сім разів змушував його чистити мої черевики, і він жодного разу не поскаржився»[112].

У своїх рефлексіях наглядач Венді зізнається, як дегуманізація в’язнів вплинула на його сприйняття: «У четвер вони були дуже слухняними, якщо не враховувати тієї штовханини між Керосом і 5704-м. Цей сплеск насилля мені геть не сподобався. Я сприймав в’язнів як овець, і мене абсолютно не хвилював їхній стан»[113].

У своїх підсумкових оцінках Керос пропонує інший погляд на те відчуття дегуманізації, що виникало у наглядачів стосовно в’язнів:

Кілька разів я забував, що в’язні — це люди, але постійно ловив себе на цій думці. Я просто вважав їх “в’язнями” без чогось людського. Це траплялося в короткі проміжки часу, коли я зазвичай віддавав накази. Я втомився, і мені було паскудно — то був мій звичний стан. Я з усіх сил намагався дегуманізувати їх, бо так мені ставало легше[114].

Увесь наш персонал погоджується, що зі всіх наглядачів саме Ворниш діяв, найбільше дотримуючись правил. Він — один з найстарших наглядачів, йому як і Арнеттові, 24 роки. Обоє аспіранти, тож ніби зріліші за інших учасників експерименту: Керосові, Венді й Джонові Лендрі було найменше років (лише по 18).

Щоденні звіти зі зміни Ворниша найдетальніші й найдовші, у них описано окремі випадки непідкорення в’язнів. Хоча він рідко коментує дії наглядачів, і в жодному з цих звітів нема відчуття впливу психологічних чинників. Ворниш карає в’язнів тільки за порушення правил і ніколи не сваволить. Його рольова поведінка повністю інтерналізована, у в’язниці він — довершений наглядач. Він поводиться не так ефектно і жорстоко, як інші (наприклад, Арнетт і Гельманн). З іншого боку, не намагається сподобатися в’язням, як Джефф Лендрі. Він просто виконує свою роботу — спокійно й наполегливо. Однак самому Ворнишу, як видно з додаткової інформації, часом здається, що він поводиться егоцентрично і до того ж схильний до догматизму.

«Час від часу поставала виразна тенденція звести до мінімуму зусилля, щоб не так діймати в’язнів, як ми могли б», — звітує Ворниш.

Як ролі беруть верх не лише над емоціями, а й над мисленням, цікаво розкрито у самоаналізі Ворниша після експерименту:

На самому початку я думав, що зможу діяти так, як вимагає дослідження, але з тим, як воно просувалося, я відкривав у собі відчуття, яких раніше навіть не зауважував. Я почувався як справжній тюремний наглядач, хоча вважав, що нездатний на таку поведінку. Я був здивований... ні, я був стривожений тим, що можу грати так, як ніколи й подумати не міг. І в той час у мене не було ані жалю, ані почуття провини. Лише після всього, що я зробив, я почав розмірковувати над своєю поведінкою і зрозумів, що раніше просто не зауважував у собі цього[115].

В'ЯЗЕНЬ 5704 ЗАЗНАЄ НОВИХ ЗНУЩАНЬ

Напад Пола (5704) на Кероса став головною темою обговорення в кімнаті тюремних наглядачів о десятій ранку. Знімаючи уніформи по закінченні зміни, або вдягаючи перед початком нової, вони вирішили, що Пол потребуватиме особливої уваги й дисциплінарних заходів, бо такі вчинки щодо охоронців надалі просто неприпустимі.

В’язень 5704 не брав участі в перекличці об 11:30, бо його прикували до ліжка в камері №1. Наглядач Арнетт наказав іншим лягти на підлогу і зробити 70 віджимань — своєрідне групове покарання за непокірність Пола (5704). В’язні втратили сили через погане харчування і були виснажені нестачею сну, але все-таки витримали навантаження, якого я не зміг би витримати при повноцінному харчуванні й відпочинку. Неохоче, із жалюгідним виглядом, вони таки відновлювали свою фізичну форму.

Продовжуючи іронічну пісенну тему минулого дня, в’язням доводиться чітко і голосно співати «Oh, What a Beautiful Morning»[116] та «Amazing Grace», разом з приспівом дитячої хороводної «Row, Row, Row Your Boat». Пол (5704) приєднався до товаришів, але невдовзі знову почав сперечатися з наглядачами, відтак потрапив до Ями. Він кричав і проклинав усіх на повну силу легень, а потім знову вибив дерев’яну перегородку між двома відділами карцеру. Наглядачі витягнули його, одягнули наручники і скували щиколотки ланцюгом. Його відвели в камеру №2, поки ставили перегородку назад, — тепер у карцері два відділи, щоб утримувати одразу двох в’язнів, якщо їм знадобиться дисципліна.

З притаманною справжньому в’язневі винахідливістю 5704-й ухитрився якимось чином зняти двері з петель, і тим самим він закрив себе всередині й почав насміхатися з наглядачів. Вони знов увірвалися до його камери й відправили назад у відремонтований карцер. Там він перебуватиме, доки не постане перед комісією з умовно-дострокового звільнення трохи пізніше цього ж дня на дисциплінарному слуханні.

Бунтівна поведінка 5704-го врешті вкрай розлютила Арнетта, який доти старанно демонстрував холоднокровність. Він один із найстарших наглядачів, аспірант факультету соціології, працював у трьох колоніях для неповнолітніх, а також його звинувачували (а потім виправдали) у «таємній організації» протестів на підтримку громадянських прав. У Арнетта найбільше досвіду, щоб бути добросовісним наглядачем. Його не охоплює співчуття до ув’язнених, і він поводиться дуже професійно, хоч що б відбувалося в Дворі. Він чітко формулює свої команди і контролює жестикуляцію. Він став авторитетною особою, на кшталт ведучого телепередачі, адже у нього правильні рухи голови, шиї, пліч і виразні жести. Усі його слова та дії добре продумано. Арнетт — приклад людини, що стримано сприймає все, що відбувається довкола. Важко повірити в те, що його можна вибити з колії або вивести з себе:

Я був трохи здивований власною холоднокровністю, яка супроводжувала мене впродовж усього експерименту.

Я відчував гнів лише один раз через різкий удар, коли Пол (5704) відчинив замок від дверей і ткнув мене в живіт кийком, яким я перед тим тицьнув у нього. У всіх інших випадках я почувався розслабленим. Ніколи не мав жодного відчуття влади чи ейфорії від покарань або наказів іншим[117].

У тюремних умовах Арнетт зміг зрозуміти результати деяких соціальних досліджень:

Раніше я читав, що нудьгу й інші аспекти тюремного життя можна використати, аби дезорієнтувати людей, позбавивши їх відчуття власного “Я”. Тому в’язнів примушують виконувати нудну, монотонну роботу, за погану поведінку одного карають одразу всіх, вимагають ідеального виконання звичних спортивних вправ. Я завжди був чутливим до влади тих, хто вміє керувати соціальними установками, тож намагався відсторонитися від в’язнів, використовуючи деякі з цих методів. Однак я не зловживав ними, щоб не бути надміру жорстоким[118].

Заперечуючи умовно-дострокове звільнення в’язня 5704, Арнетт писав комісії: «Важко перелічити всі порушення 5704-го за цей час: він систематично проявляє непокору і хамить, у нього бувають напади люті й похмурого настрою. Окрім цього, він постійно намагається схилити інших в’язнів до непокори й відмовляє їх від співпраці з охоронцями. Пол поводиться жахливо, навіть знаючи, що за його вибрики покарають інших в’язнів. Дисциплінарна комісія повинна відреагувати на це з усією суворістю й серйозністю».

ПРОТЕСТНЕ ГОЛОДУВАННЯ В'ЯЗНЯ 416

5704-й був не єдиним порушником дисципліни. Божевілля почалося ще в неділю, тож ми за ці кілька днів уже звикли до нього. Проте воно прикро вразило й в’язня 416, який приїхав лише вчора, щоб зайняти місце першого звільненого, Даґа (8612). Номер 416 не міг повірити своїм очам, і хотів негайно залишити експеримент. Однак співкамерники сказали, що неможливо вийти з гри за власним бажанням. Вони повторювали чутку, яка пішла від 8612-го, ніби звідси неможливо вийти, ніби наглядачі не дозволяють нікому завчасно залишити експеримент. Це нагадало мені славнозвісний рядок з пісні «Hotel California»: «You can check out anytime you like, but you can never leave»[119].

Замість викрити це хибне твердження, в’язень 416 скористався «пасивними» методами порятунку. «Я задумав план, — згодом розповідав 416-й, — намагався знайти якусь лазівку у своєму поспіхом підготовленому договорі. Але як я міг вплинути на систему, окрім офіційних звернень? Звісно, збунтуватися, як Пол (5704). Однак мені видалося кращим використати для виходу з в’язниці легальну тактику. Тоді мої почуття не мали великого значення, хоч я й намагався прислухатися до самого себе, аби досягнути поставленої мети: вичерпати всі ресурси цієї в’язниці. Мені потрібно стати надто нестерпним: відмовлятися від будь-яких нагород і приймати всі покарання». (Малоймовірно, що 416-й знав тоді, що цю стратегію використовували робітники у боротьбі проти керівництва компаній. Провадячи «італійський страйк» — «граючи за правилами», або формально «працюючи, суворо дотримуючись інструкцій», вони цим викривали недоліки, притаманні самій системі[120].)

416-й вирішив піти швидким шляхом, відмовившись від їжі. Тож він фактично усунув один із важелів впливу наглядачів на в’язнів. Я дивився на його худе тіло й нерозвинену мускулатуру (61 кілограм при 172 сантиметрах зросту) і думав, що він уже виглядає як жертва голодомору.

У певному сенсі, перший день у Стенфордській в’язниці вплинув на Клея (416) набагато сильніше, ніж на інших в’язнів. Це можна простежити у його особистому (а втім знеособленому) аналізі:

Я почав відчувати, що втрачаю свою ідентичність. Втрачаю того, кого називаю “Клеєм”, хто привів мене сюди, хто добровільно пішов у цю в’язницю, а це й справді була в’язниця для мене й досі залишається нею. Я не дивився на це, як на експеримент чи симуляцію. Це в’язниця, якою керували психологи, а не держава. Моя ідентичність — людина, якою я був перш, ніж піти сюди, — почала віддалятися від мене, і врешті-решт я перестав бути собою. Я став номером 416. Я й справді був номером, і в’язню 416 потрібно було вирішити, що робити далі. Саме тому обрав голодування. Я вирішив так, бо їжа була єдиною нагородою, яку нам давали наглядачі. Тож я перестав їсти.

Я отримав певну владу над ними, бо знайшов єдину річ, яку вони не можуть змінити. Це голодування просто принижувало їх[121].

Спочатку Клей відмовився торкатися свого обіду. Арнетт доповідав, що чув, як 416-й розповідав співкамерникам, ніби намірився не їсти, доки не отримає консультації юриста. В’язень сказав, що десь за 12 годин голодування він, імовірно, втратить свідомість і наглядачам доведеться поступитися. Сам Арнетт не бачить нічого благородного в цьому страйку. Він вважає 416-го лише гострим на язик хамлом.

Новий в’язень приступив до свого сміливого плану непокори, і це стало прямим викликом владі охоронців. Цей акт міг зробити з 416-го справжнього героя, який використовував ненасильницькі методи боротьби і навколо якого згуртувалися б інші в’язні. Подібно до Махатми Ганді, 416-й міг би вивести їх зі ступору сліпого підкорення. Натомість очевидно, що насильницькі дії 5704-го, який не взяв до уваги, що всі ресурси влади належать системі, нічого не дадуть. Я щиро сподівався, що 416-й вигадає інший план і залучить до голодування своїх співкамерників й інших в’язнів, щоб використати масове голодування як протест проти грубого поводження з боку охоронців. Проте мене занепокоїло, наскільки 416-й замкнувся в собі, і тому не усвідомлює потреби залучити до протесту й інших людей для масштабного опору.

ЩЕ ДВА В'ЯЗНІ НЕ ВИТРИМУЮТЬ

Як виявилося, створені 416-м і 5704-м проблеми стали лише початком і, наче ефект доміно, викликали опір в інших. Мати в’язня 1037 мала рацію. Вона зауважила, що її син, Річ, погано виглядає. Тепер це помітив і я. Після відвідин батьків він ставав дедалі депресивнішим. Можливо, йому хотілося б, щоб батьки таки переконали його повернутися додому. А він, аніж погодитися з мамою і визнати її правоту, вирішив, що так його маскулінність буде підважено. Імовірно, Річ хотів довести, що зможе впоратися з ситуацією як справжній чоловік. Так само, як у його співкамерників 8612-го і 819-го з камери №2, де розвинулися перші бунтівні настрої, у 1037-го проявлялися ознаки надмірного стресу, аж я вирішив відвести його в тиху кімнату за межами Двору. Я сказав, що йому краще негайно отримати умовно-дострокове звільнення. Він дуже здивувався і зрадів гарній новині. Я допоміг йому переодягнутися у звичайний одяг, але Річ іще якоюсь мірою сумнівався. Тому я повідомив, що він отримає суму, передбачену за повну участь в експерименті, і що я зв’яжуся з ним та іншими студентами найближчим часом, щоб оприлюднити результати цього дослідження, провести фінальні опитування й віддати гроші учасникам.

Згодом в’язень 1037 сказав: «Найгірша частина експерименту — миті, коли дії наглядачів викликали відчуття, ніби вони висловлюють свої справжні емоції, а не просто грають роль. Наприклад, коли ми робили фізичні вправи, кілька разів нас, в’язнів, доводили до порогу реального відчуття болю. Інколи здавалося, що деякі охоронці насолоджуються нашими муками»[122].

Коли батьки Річа прийшли забрати його, новина про умовно-дострокове звільнення 1037-го засмутила 4325-го. Він впав у глибший стрес, ніж ми всі очікували. «Великий Джим», як прозвала його наша дослідницька команда, виглядав сильним і впевненим хлопцем, у якого оцінка за всіма показниками на попередніх відбіркових тестах перебувала в межах норми. Але в цей день він просто здався:

Після засідання комісії з умовно-дострокового звільнення я сподівався, що зможу залишити експеримент. Але коли звільнення отримав Річ (1037), а я ні, то занепав духом.

Ця новина так вплинула на мене, що я просто впав у відчай.

Я “зламався”. Я усвідомив, що мої емоції набагато сильніші, ніж мені здавалося, і зрозумів, яке чудове в мене життя.

Якщо в’язниця в реальності насправді схожа на те, через що я пройшов, то не знаю, кому вона взагалі допомагає[123].

Я сказав Джимові те саме, що говорив і 1037-му, а саме, що ми збиралися звільнити його за хорошу поведінку і якщо він хоче, то може піти раніше. Я подякував йому за участь і вибачився, що експеримент виявився таким жорстоким. Також запросив його згодом обговорити результати експерименту. Я хотів, щоб усі студенти повернулися сюди поговорити про свої реакції вже після дослідження. «Великий Джим» зібрав свої речі й спокійно пішов, засвідчивши, що йому не потрібна зустріч з психологом-консультантом зі студентської поліклініки.

У журналі тюремного начальника записано: «4325-й виглядає зле і його потрібно звільнити до 18:30, адже у нього з’являються сильні реакції, як були у 819-го (Стюарта) і 8612-го (Даґа)». Там також додано цікавий факт: ніхто з в’язнів і наглядачів навіть не згадав про звільнення 4325-го. Якщо ти пішов, тебе забули. Спочивай з миром. Мабуть, у виснажливому випробуванні на витривалість мають значення лише присутні, а не ті, хто були тут раніше. «Очі не бачать — серце не болить».

Листи додому зі Стенфордської в'язниці

«Сьогодні, коли в’язні писали листи, як чудово вони проводять час, номеру 5486 (Джеррі) лише з третьої спроби вдалося зробити це правильно, — повідомив наглядач Маркус. — Поведінка цього в’язня і повага до влади неухильно погіршується порівняно з першими днями, коли він перебував у зразковій камері №3. Коли Джеррі перевели до іншої камери, він потрапив під поганий вплив нових співкамерників. Зараз він тільки й вигадує мудрі дотепи, особливо під час перекличок. Ця погана поведінка має на меті лише одне: підважити авторитет тюремних наглядачів».

У звіті Арнетта також наголошено на поведінці цього в’язня як на новій проблемі: «Відколи номера 5486 розлучили з 4325-м і 2093-м (його співкамерниками з камери №3), він поступово почав котитися донизу. 5486-й перетворюється на якогось балабола і клоуна. Цю неприпустиму поведінку потрібно виправити, перш ніж вона призведе до серйозних наслідків».

Третій наглядач денної зміни, Джон Лендрі, також був незадоволений діями 5486-го. «Він почав знущатися з листів, ніби в такий спосіб висловлював небажання співпрацювати з нами. Я пропоную як покарання змусити його написати 15 листів».

КРИСТИНА ПРИЄДНУЄТЬСЯ ДО БОЖЕВІЛЬНОГО ЧАЮВАННЯ У КАПЕЛЮШНИКА[124]

Після закінчення слухань комісії з умовно-дострокового звільнення і дисциплінарної комісії Карло довелося повернутися до міста через невідкладні справи. Я дуже зрадів, що не мусив запрошувати його на вечерю, бо краще було б опинитися у в’язниці до початку відвідувань — одразу після вечері в’язнів. Потрібно було вибачитися перед місіс І., мамою в’язня 1037, за свою вчорашню байдужу поведінку. Окрім цього, я хотів трішки відпочити і повечеряти в товаристві нового члена комісії, Кристини Маслач.

Кристина нещодавно отримала ступінь доктора філософії в галузі соціальної психології в Стенфорді і незабаром розпочне працювати доцентом в університеті у Берклі. Одна з перших жінок, яку за останнє десятиліття запросили працювати на факультеті психології. Людина з великим потенціалом: розумна, спокійна, самодостатня. Вона багато працювала і хотіла продовжити кар’єру в сфері психологічних досліджень і педагогіки.

Ще раніше вона співпрацювала зі мною як асистенка викладача, а також стала неофіційним редактором кількох моїх книг.

Думаю, що закохався би в неї, навіть якби вона не була дивовижно вродливою. Для бідного хлопця з Бронкса ця елегантна «каліфорнійська дівчина»[125] стала справжнім втіленням мрії. Однак досі мені доводилося підтримувати належну дистанцію між нами, щоб не скомпрометувати свої рекомендації щодо її роботи. Тепер, коли вона отримала одну з найкращих викладацьких посад у країні, завдячуючи лише власним зусиллям, ми вже могли не приховувати наші стосунки.

Я майже не розповідав Кристині про в’язничний експеримент, бо вона, як і деякі інші колеги (а також аспіранти), мала провести проміжне оцінювання персоналу, в’язнів та охоронців цієї п’ятниці (середина експерименту). Я підозрюю, що їй не сподобалося те, що вона побачила і почула під час дисциплінарних слухань, — і не тому, що Кристина сказала мені щось, що мене стурбувало, а тому, що вона взагалі нічого мені не сказала. Тож тієї пізньої вечері ми мали обговорити її враження від Карло й інформацію, яку я хотів би, щоб вона отримала під час п’ятничних інтерв’ю.

СВЯЩЕНИК ВИКОНУЄ ОБІЦЯНКУ ПРО ПАСТИРСЬКУ ДОПОМОГУ

Священик знав, що ця в’язниця — лише симуляція, але все одно поставився відповідально й серйозно до своєї ролі. Тепер він мав виконати обіцянку — надавати допомогу кожному, хто цього потребує. Звісно ж, отець МакДермотт зателефонував матері Габбі (7258) і сказав місіс Уїттлоу, що її сину потрібен юридичний представник, якщо він хоче вийти зі Стенфордської в’язниці. І місіс Уїттлоу не відповіла, що просто забере сина назад додому під час наступних відвідин, якщо він цього так хоче, натомість зробила те, що їй сказали. Вона зателефонувала своєму племінникові Тиму, адвокатові, що працює в офісі державного захисника. Той зі свого боку сконтактувався зі мною, і діючи за сценарієм, ми домовилися про те, що він стане офіційним представником Габбі й прийде до в’язниці вранці у п’ятницю. Це був ще один реалістичний елемент нашого в’язничного експерименту, який видавався мені дедалі нереальнішим. Може здатися, що нашу невелику драму написав Франц Кафка (як сюрреалістичне продовження «Процесу») чи Луїджі Піранделло, дописуючи роман «Блаженної пам’яті Маттіа Паскаль» або свій інший знаменитий твір — п’єсу «Шість персонажів у пошуках автора».

ГЕРОЙ У ДЗЕРКАЛІ ЗАДНЬОГО ОГЛЯДУ

Іноді потрібно трішки часу й дистанції, щоб зрозуміти справжню цінність життєвих уроків. Клей (416) перефразував би класичну цитату Марлона Брандо з фільму «У порту»[126]: «Я міг би стати звитяжцем». Він, імовірно, сказав би: «Я міг би стати героєм». Однак у розпалі подій Клей вважався звичайним порушником спокою, що завдавав труднощів своїм приятелям, бунтарем без усілякої причини.

Героїзм часто потребує соціальної підтримки. Зазвичай ми прославляємо героїчні вчинки відважних людей, але не тоді, коли їхні дії створюють відчутні незручності решті, а також коли не можемо зрозуміти їхню мотивацію. Зерна героїчного супротиву проростають найкраще тоді, коли всі члени громади готові жертвувати заради спільних цінностей і суспільного блага. Ми бачили це в боротьбі Нельсона Мандели проти апартеїду, коли його ув’язнили в Південній Африці. Підпільні мережі у багатьох європейських країнах організовували втечі й укриття для євреїв, щоб врятувати їх від влаштованого нацистами Голокосту. Голодування також часто використовували з політичною метою. Так, перебуваючи в тюрмі Лонґ-Кеш у Белфасті, лідери ІРА заморили себе голодом. Разом з іншими бійцями Ірландської національно-визвольної армії вони використали голодування, щоб привернути увагу до свого статусу політичних в’язнів, і щоб їх не сприймали як звичайних злочинців[127]. Нещодавно сотні затриманих, що перебувають у військовій тюрмі в Ґуантанамо на Кубі, оголосили голодування на знак протесту проти незаконного й негуманного затримання і зрештою добилися уваги преси.

Щодо Клея (416), то він не поділився зі співкамерниками й іншими в’язнями своїм геніальним планом ефективної протидії наглядачам. Якби він зробив це, можливо, його задум став би головним чинником згуртування й опору, а не лишився б як нав’язлива ідея однієї людини. Це міг бути колективний виклик для руйнування цілої тюремної системи, а не просто особистісною примхою. Утім 416-й з’явився на сцені згодом, можливо, інші в’язні просто не встигли з ним познайомитися або вважали, що він ще не отримав своєї частки принижень, як вони в перші дні й ночі. У всякому разі він був «чужинцем», як Дейв, наш інформатор, що став ув’язненим на заміну 8612-го. Утім і Дейв швидко перейшов на бік в’язнів і разом з ним став боротися проти системи, попри те що його найняли як шпигуна. Та з Клеєм сталося інакше. Думаю, що це власне його інтровертна натура трохи відштовхувала приятелів. Він звик робити все самотужки: постійно перебував у своєму складному інтелектуальному світі, а не у сфері міжособистісних стосунків. Утім його непокора вплинула мінімум на одного ув’язненого, хоча це й з’ясувалося лише після експерименту.

Джеррі (5486), якого комісія з умовно-дострокового звільнення назвала «нахабою», був вражений героїзмом 416-го в умовах жорстоких образ. Він казав: «Я захоплювався стійкою рішучістю Клея і хотів би, щоб він був з нами від самого початку. Він міг би змінити перебіг подальших подій».

У пізніших роздумах 5486-й додав:

Цікаво, коли Клей (416) одним із перших подав приклад реального супротиву, твердо стояв на своєму і категорично відмовлявся їсти сосиски, то інші пішли проти нього. Якби він прийшов до нас раніше, то став би нашим ідеалом. Багато в’язнів говорили, що серйозно боротимуться з системою: оголосять голодування, страйк чи щось таке, проте, коли врешті-решт комусь вистачило мужності зробити це, вони просто пішли проти нього. Вони хотіли зберегти свої маленькі особисті зручності, а не бачити, як хтось дотримується своїх принципів.

Джеррі (5486) зазначав, як неприємно було спостерігати суперечку між 416-м і 7258-м (Клеєм і Габбі) через сосиски та дівчат. Пізніше він мав інше уявлення про істинну природу цього протистояння, але коли воно лише розгорталося, він не бачив справжнього значення. Інакше зробив би щось, щоб утрутитися і розрядити атмосферу:

Я усвідомив, що всі зауважували лише власні страждання і тим самим змушували інших страждати. Було дуже прикро бачити це, до того ж Габбі не розумів, що не зможе побачити свою дівчину не через Клея, а через “Джона Вейна”. Однак Габбі клюнув на приманку і дозволив розірвати його на частини[128].

Тим часом в одиночній камері Клей (416) поводився як справжній буддист. Пол (5704) міг би пишатися ним, якби знав, що Клей використовував щось на кшталт дзенівських тактик психічного виживання:

Я постійно медитував. Наприклад, коли я відмовився від обіду, наглядач Барден вивів усіх в’язнів із камер, намагаючись переконати мене, що через мою поведінку відмінять усі побачення, проте я зважив, що він цього не зробить. Але не був упевненим у цьому, а просто вирахував імовірність.

Я постійно дивився на краплю води з сосиски, що блищала на моїй олов’яній тарілці. Спочатку я спрямовував погляд горизонтально, а потім вертикально. Ніхто не міг вивести мене з себе. У Ямі я пережив справжній релігійний досвід[129].

Цей худорлявий хлопчина зміг віднайти внутрішній спокій завдяки пасивному супротиву. Він контролював своє тіло і не звертав уваги на охоронців. Клей (416) написав зворушливу розповідь про те, як він виграв змагання між особистою волею і встановленою владою:

Відмовившись від їжі на очах старшого наглядача вечірньої зміни, я вперше відчув задоволення від перебування у в’язниці. Мені сподобалося, що я вивів його [Гельманна] із себе. Потім мене кинули до Ями, але я торжествував. Я був майже впевнений, що вичерпав його ресурси, бо спромігся використати їх проти нього. Я усвідомив, що в Ямі буду абсолютно самотнім, а це просто розкіш для мене. Те, що Гельманн карав інших, мене зовсім не хвилювало. Я прорахував те, що цей привілей (побачення з друзями й рідними) наглядачі не можуть скасувати. Я підготував себе до того, що залишуся в Ямі до десятої ранку. Там я був дуже далеким від Клея: я був 416-м. Мені справді хотілося ним бути. Цей номер дав мені нову ідентичність, бо 416-й знайшов власний вихід із ситуації. Я не відчував жодної потреби думати про колишню мужність, бо це все пов’язане із моїм старим ім’ям. Десятисантиметрова смуга світла пробивалася у замкнені двері Ями. Я стежив за цією смугою, і десь години через три мене наповнив спокій. Це була найпрекрасніша річ у тюрмі. Але це не якась суб’єктивна думка. Підіть самі й подивіться. Потім об одинадцятій вечора мене випустили і я повернувся до свого ліжка. Тоді я відчував, що переміг — моя воля виявилася сильнішою за ситуацію. Тієї ночі я спав дуже добре.

ПОПЛІЧНИК ВИКАЗУЄ СЛАБКОДУХІСТЬ

Курт Бенкс розповідає мені, що з усіх наглядачів він найменше поважає і любить Бардена, бо той трохи підлабузник — підлизуючись до Гельмана, живе при ньому причепою. Я відчуваю те саме, хоча, з погляду в’язнів, інші охоронці створювали ще більшу загрозу для їхньої психіки й виживання. Хтось із персоналу підслухав хвастощі Бардена, що минулого вечора він спокусив дружину свого друга. Вони втрьох щотижня грали в бридж, і попри те, що ця двадцятивосьмирічна мати двох дітей віддавна привертала його увагу, він ніколи не мав думки залицятися до неї — до цього часу. Можливо, саме нововідкрите відчуття влади додавало йому хоробрості, щоб обманювати і робити рогоносцем свого старого друга. Якби це було правдою, з’явилася б іще одна причина його не любити. Потім ми ще знайшли у біографії Бардена інформацію про те, що його мати втекла з нацистської Німеччини, і це додало позитивних барв до нашої оцінки цього складного чоловіка.

Доповідь зміни Бардена приголомшливо чітко відображає офіційні зміни у поведінці персоналу:

У нас криза керування. Ця бунтарська поведінка [голодування

416-го] потенційно підриває той повний контроль, який ми маємо над іншими. Я дізнався про особливості характерів різних номерів [цікаво, що він називає їх «номерами»: явне знеособлення ув’язнених] і пробую використати цю інформацію для опанування ситуації.

Він також вважає, що це відбулося через нестачу підтримки йому й іншим наглядачам з нашого боку: «Справжні проблеми почалися під час обіду — ми прагнули дізнатися від начальства в’язниці, як нам упоратися з цим спізнілим бунтівником, бо нас непокоїло те, що він не їсть... Вони були навдивовижу байдужі». (Ми визнаємо себе винними, що не проконтролювали і не навчили.)

Наступний вчинок Бардена пом’якшує мою негативну думку про нього. «Мені нестерпна думка про його [416-го] подальше перебування в Ямі, — пише він. — Мені воно видається небезпечним [позаяк правила скорочують перебування наодинці до однієї години]. Я сперечався з Дейвом, а потім тихо відвів 416-го до камери. — І додає. — Але з відтінком зловтіхи я наказав йому взяти сосиску з собою до ліжка»[130].

Цей позитивний погляд на Бардена підтверджує коментар Джеррі (5486), єдиного ув’язненого, який добровільно відмовився від своєї ковдри на підтримку Клея (416): «Я був засмучений діями і планами “Джона Вейна”. [Барден] підійшов до моєї камери, знаючи, що я співчував Клеєві, і сказав, що його не триматимуть там усю ніч. “Ми відведемо його назад, як тільки всі заснуть”, — прошепотів мені він і знову повернувся до своєї маски жорстокого хлопця. Це виглядало так, начебто він забажав чесно і відверто порозмовляти в епіцентрі конфлікту»[131].

Джеррі не тільки співчував 416-му, а й навіть вважав, що знайомство з Клеєм — найкраще, що трапилося з ним за весь час експерименту: «Я бачив хлопця, який усвідомлював, чого він хоче, і був готовий все стерпіти, щоб це осягнути. Він був єдиним, хто все поставив на кін, не продався, не виправдовувався і не звеличував себе»[132].

У звіті тієї нічної зміни Барден зазначає: «Між ув’язненими немає жодної солідарності, за винятком 5486-го, який завжди вимагав рівного розподілу привілеїв між усіма». (Я погоджуюся, що це справді причина поважати Джеррі (5486) більше, ніж інших ув’язнених.)

Цей потужний і глибокий досвід збагатив моє розуміння складності людської природи: коли думаєш, що когось розкусив, то раптом усвідомлюєш, що знаєш лише маленьку частинку його внутрішнього світу, опираючись на інформацію з обмежених особистих чи опосередкованих контактів. Як тільки я теж почав поважати Клея (416) за його силу волі перед лицем настільки сильної опозиції, то дізнався, що той далеко не Будда. У підсумковому інтерв’ю Клей поділився своїми думками про страждання інших ув’язнених, спричинені його голодуванням: «Якщо я намагаюся вибратися й наглядачі створюють важку для інших людей ситуацію, бо я намагаюся вибратися, то мені глибоко пофіг».

Його друг Джеррі представляє захопливе бачення складних ігор розуму, у які він грав — і програвав — у цій в’язниці.

Що довше тривав експеримент, то частіше я міг виправдовувати свої дії словами “Це лише гра, і я знаю про це. Я можу досить легко її продовжувати, і вони не зможуть затьмарити мій розум, тож я пройду через ці випробування”. Це мене влаштовувало. Я насолоджувався перебігом подій, підраховував гроші й планував утечу. Я почувався досить зібрано, і вони не могли вивести мене з рівноваги, бо ставши спостерігачем я відмежувався від цього всього. Але тепер я усвідомлюю, що не важить, наскільки я сам вважав себе зібраним, — у в’язниці я часто менше контролював свою поведінку, ніж мені здавалося.

Не важить, чи я був щирим і дружнім з іншими ув’язненими, я все одно поводився як відокремлена, егоцентрична особистість, будучи скоріше розсудливим, ніж співчутливим.

Я добре ладнав з іншими — у свій відособлений спосіб, — але зараз я усвідомлюю, як часто мої дії завдавали болю іншим.

Аніж відповідати їхнім потребам, я припускав, що вони були так само відокремлені, як і я. У такий спосіб я раціоналізував власну егоїстичну поведінку.

Найкращий приклад того вечора, коли Клей [416] сидів у карцері зі своїми сосисками... Ми з Клеєм були друзями, він знав, що я був на його боці впродовж того інциденту з голодуванням. Мені видалося, що я якось допоміг йому за столом під час вечері, коли інші ув’язнені намагалися змусити його їсти. Та коли його відправили до карцеру і нам сказали кричати і гупати в двері, я вчинив так, як інші. Я легко виправдовував це, кажучи собі: “Це тільки гра. Клей знає, що я за нього. Мої дії нічого не змінять, тому я й далі догоджатиму наглядачам”. Потім я усвідомив, що Клеєві насправді було складно пережити крик і гупання. Тож я знущався з хлопця, якому найбільше симпатизував. Я виправдовував це словами “Я пройду через це, і вони не контролюватимуть мій розум”.

Коли щось і справді було важливим, то це думка іншого хлопця. Що він думав? Як на нього впливали мої дії? Я не бачив значення своїх дій, несвідомо перекладаючи відповідальність на наглядачів. Я відокремив свій розум від своїх дій. Я вчиняв би навіть щось, що завдавало би фізичного страждання ув’язненому, допоки міг би перекладати відповідальність на наглядачів.

І ось що зараз думаю: мабуть, неможливо так чітко відокремити розум від дій, як я це робив упродовж експерименту. Я сам пишався тим, який зосереджений мій розум, — я не зламався, не дозволяв їм себе контролювати. Проте озираючись на зроблене мною тоді, розумію, що вони доволі сильно, хоч і невловимо, контролювали мою свідомість[133].

«ЖАХЛИВО, ЩО ТИ ТАКЕ РОБИШ ІЗ ЦИМИ ХЛОПЦЯМИ!»

Останні четвергові відвідини вбиральні почалися о 22:00. На слухан нях комісії з умовно-дострокового звільнення та дисциплінарної комісії Кристину не було чути, а після цього вона працювала в бібліотеці. Вона вперше спустилася до в’язниці забрати мене і разом поїхати до місцевого торговельного центру біля кампусу на пізню вечерю в ресторані Stickney’s Я сидів у своєму кабінеті суперінтенданта, вирішуючи питання логісти ки для завтрашнього великого інтерв’ю. Я бачив, як вона спілкується з одним із наглядачів. Коли ж вона закінчила, я попросив її посидіти біля мене в кабінеті. Згодом вона так описувала свою незвичайну зустріч зі звичайним наглядачем:

У серпні 1971 року я захистила докторську дисертацію в Стендфордському університеті, де була помічницею в офісі Крейґа Гейні, і готувалася до своєї нової роботи асистентки професора психології в Каліфорнійському університеті в Берклі. Слід зазначити, що в мене саме були романтичні стосунки з Філом Зімбардо, і ми навіть розглядали можливість одруження. Хоча я вже чула від Філа й інших колег про плани щодо цього в’язничного експерименту, я не брала участі ні в підготовці, ні в перших днях симуляції. Можливо, мене б він зацікавив і я взяла б активнішу участь, але саме переїжджала на нове місце і готувалася до своєї першої викладацької роботи. Утім я погодилася, коли Філ попросив мене про послугу — допомогти провести інтерв’ю з учасниками експерименту...

Спустившись униз, до підвалу, де розташовувалася в’язниця... я перейшла коридором в інший бік туди, де наглядачі входили у двір. Там була кімната відпочинку, де наглядачі проводили час після чергувань. Я поспілкувалася з одним із охоронців, який чекав початку зміни. Він був дуже ґречним, ввічливим і дружнім. Такою людиною, яку всі вважають справді товариською.

Згодом один із наукових працівників порадив знову визирнути у Двір, бо прийшла нова, нічна зміна, — та сама сумнозвісна зміна “Джона Вейна”. “Джон Уейн” — прізвисько найпідлішого й найжорстокішого з усіх охоронців. Його репутація передувала йому — я чула про нього вже багато різного. Звісно, мені було цікаво побачити, хто він такий. Я була приголомшена, побачивши, що “Джон Уейн” і був тим милим і товариським хлопцем, із яким я щойно спілкувалася. Тільки тепер він перетворився на когось іншого. Він не лише рухався інакше, він і розмовляв інакше — з південним акцентом...

Охоронець кричав і лаявся на ув’язнених, змушуючи їх робити перекличку, грубо і жорстоко. Це була разюча переміна людини, з якою я щойно спілкувалася. Зміна, що відбулася за лічені хвилини, коли він переступив межу між зовнішнім світом і тюремним Двором. Одягнений в уніформу у військовому стилі, з кийком у руках, сонцезахисними дзеркальними окулярами, щоб приховати очі... цей хлопець повністю захопився справою, він був найсправжнісіньким тюремним наглядачем[134].

Саме тоді я спостерігав, як з останнім за день візитом до вбиральні група в’язнів ланцюжком проходила повз відчинені двері мого кабінету. Як завжди, на щиколотках кайдани, на головах великі паперові пакети, кожен тримався рукою за плече попередника. Наглядач, “великий” Джефф Лендрі, вів процесію.

«Глянь, Крис!» — вигукнув я. Вона глянула, а потім опустила очі додолу. «Бачила? Що скажеш?»

«Я вже це бачила». І знову відвела погляд.

Я був дуже здивований її вдаваною байдужістю.

«Тобто? Ти розумієш, що це тигель людської поведінки, ми споглядаємо те, чого досі ніхто в такій ситуації не бачив. Що з тобою?» Курт і Джаффе також підтримали мою думку.

Вона не могла відповісти, бо була надто емоційно зворушена. Сльози покотилися по її щоках. «Я пішла. Забудь про вечерю. Я йду додому».

Я вибіг за нею. Ми сварилися на сходах перед Джордан-холом, перед будинком факультету психології. Я закидав їй, що вона не зможе стати успішною дослідницею, якщо впадає в такі емоції від самої процедури дослідження. Я сказав їй, що безліч людей спускалося до цієї в’язниці, але ні в кого не було такої реакції, як у неї. Вона розлютилася. Їй було байдуже, чи думає хтось у цьому світі, що зроблене мною правильне. Це просто було неправильно. Хлопці страждали. На мені як головному до сліднику лежала відповідальність за їхні страждання. Вони не були ні ув’язненими, ні піддослідними експерименту, вони були хлопцями, мо лодими людьми, яких дегуманізували і принижували інші хлопці, зі зби тими через цю ситуацію моральними орієнтирами.

Її спогади про це напружене протистояння сповнені перлинами му дрості й співчуття, але водночас це був ляпас мені в обличчя, тривожний дзвоник, який розбудив мене серед нічного жахіття, у якому я жив день і ніч упродовж останнього тижня.

Ось що писала у спогадах Кристина:

Приблизно об одинадцятій вечора, перед відбоєм ув’язнених відвели до вбиральні. Туалет розміщувався поза в’язницею, що становило певну проблему для дослідників, позаяк вони прагнули, щоб ув’язнені перебували у “в’язниці” цілодобово (як у реальності). Вони не хотіли, щоб ув’язнені споглядали зовнішній світ, бо це зруйнувало б усю атмосферу, яку вони намагалися створити. Тому звичайною справою для візиту до вбиральні стало вдягати паперові пакети на голови ув’язнених, аби вони нічого не бачили, з’єднувати їх ланцюгом і так і вести їх до вбиральні та з неї окружними дорогами через котельню.

Це створювало враження ніби між Двором в’язниці й туалетами величезна відстань, хоча насправді вони були досить близько.

Кристина пише про цю вирішальну ніч зустрічі з реальністю:

Коли в’язні йшли до вбиральні ввечері того четверга, Філ радісно попросив мене відірвати погляд від якогось звіту, який я читала у той момент: “Швидше! Подивись, що зараз відбувається!”. Я подивилася на ланцюжок скутих в’язнів, що човгали з паперовими пакетами на головах, і наглядачів, які викрикували їм накази, — і швидко відвернула свій погляд. Мене спантеличило це нудотно-жахливе відчуття. “Ти це бачиш? Ну, поглянь — дивовижно просто!” Я не могла більше дивитися, тому знову огризнулася: “Я вже це бачила!”. Тому Філ (й інші присутні там працівники) почали гнівно питати, що зі мною не так. Це ж приголомшливий приклад розгортання людської поведінки, а я, вчена-психолог, навіть не могла на це дивитися? Вони не могли повірити в мою реакцію, яку сприйняли як брак зацікавленості, їхні коментарі й докучання змушували мене почуватися слабкою і дурною жінкою, що опинилася не на своєму місці у світі чоловіків. До того ж мене дійсно ледь не знудило від побаченої повної дегуманізації цих хлопців.

Вона згадує нашу суперечку та примирення:

Невдовзі після того, як ми покинули приміщення в’язниці, Філ спитав мене, що я думаю про експеримент загалом.

Я впевнена, він очікував від мене своєрідної інтелектуальної дискусії про експеримент і про події, свідком яких я нещодавно була. Натомість отримав занадто емоційний спалах гніву (зазвичай я стримана людина). Я була наляканою, розлюченою, я розплакалася. Я сказала щось таке: “Жахливо, що ти таке робиш із цими хлопцями!”.

Між нами розгорілася жахлива суперечка. Це особливо мене лякало, бо Філ здавався мені тієї миті не тим чоловіком, якого я знала, — тим, що любив студентів і дбав про них так, що вже став легендарним в університеті. Він був тоді не тим, кого я покохала, не лагідним і чуйним до потреб ближніх (і, звісно, моїх). Ми ніколи доти так завзято не сварилися. Аніж бути в близькості й гармонії, натомисть ми, здавалося, опинилися по різні боки глибочезної прірви. Якоюсь мірою перетворення Філа (і моє також) й загроза розладу наших стосунків стали разючою несподіванкою. Я не пам’ятаю, як довго тривала наша сутичка, але я відчувала, що була вона надто довгою і надто болісною.

Точно я знаю лише, що врешті-решт Філ зрозумів, про що я говорю, вибачався, як мене тоді сприйняв, усвідомив, що насправді коїться з ним і всіма іншими під час цього експерименту. Усі вони засвоїли низку руйнівних тюремних цінностей, які віддалили їх від власних людських рис. Відтоді він узяв відповідальність на себе як на творця цієї в’язниці і прийняв рішення завершити експеримент. Уже було далеко за північ, тому Філ вирішив це зробити наступного ранку, коли сконтактується зі звільненими напередодні в’язнями і збере всі зміни наглядачів для повного розбору пілотажу охоронців, ув’язнених, а потім і всіх разом. Він звільнив від великого тягара себе, мене і наші особисті стосунки[135].

ВИ - БИКИ, ТОЖ ЗАБИЧТЕ ЇХ!

Я повернувся до в’язниці з почуттям полегшення і навіть бадьорості через рішення перервати експеримент. Я не міг дочекатися, щоб поділитися но виною з Куртом Бенксом, який сумлінно виконував свій обов’язок — по стійно спостерігав за охороною і вдень, і вночі та записував на відео найважливіше, попри те що також мусив дбати про сім’ю. Курт також зрадів і сказав, що через побачене за моєї відсутності збирався порадити мені завершити експеримент якомога швидше. Прикро, що поруч не було Крейґа, щоб поділитися з ним цією звісткою про завершення гри.

Спокійна поведінка, якої дотримувався Клей (416), розлютила Гельманна. Він виливає всю злість на перекличці о першій ночі, як виявилося згодом, останній. Сумні поріділі лави учасників — їх лишилося лише п’ять (416-й, 2093-й, 5486-й, 5704-й і 7258-й) — втомлено шикуються під стіною, щоб вигукнути свій номер, правила і проспівати пісні. Не важить, як добре вони виконують свої обов’язки, когось із них неминуче в якийсь спосіб покарають. На них кричать, матюкають, змушують казати образливі речі одне на одного. «Скажи йому, що він **й!» — кричить Гельманн, і один ув’язнений повертається до іншого, щоб це сказати. А потім сексуальні приниження, які почалися минулого вечора, продовжуються у цьому переповненому тестостероном просторі.

Гельманн кричить їм усім: «Бачите дірку в землі? Зробіть 25 віджимань, трахніть її! Усі чули?». Один за одним ув’язнені виконують наказ, а Барден штовхає їх ногою вниз, доки вони віджимаються.

Після короткої розмови між «Джоном Вейном» і його поплічником, Барденом, нову сексуальну гру придумано. «Окей, а зараз слухайте. Троє з вас стануть тьолками. Бігом сюди, нахиляйтеся, тримайтеся за землю. (Коли вони нахиляються, то видно оголені сідниці, — під сорочками ж немає білизни.) Гельманн продовжує з тріумфом у голосі: «А ви двоє — бики. Ставайте позаду і нагніть їх».

Барден регоче з двозначності цього наказу. Попри те, що їхні тіла жодного разу не торкаються, безпомічні ув’язнені імітують гомосексуальний статевий акт. Охоронці розпускають їх по камерах і усамітнюються у своїй кімнаті, впевнені, що заробили свою нічну платню. Моє жахіття минулої ночі стає реальним. Я радий, що зараз можу це все обірвати, адже експеримент припиниться завтра.

Важко уявити, що таке сексуальне приниження могло відбутися вже за п’ять днів. До того ж усі молоді люди знали, що це симульований в’язничний експеримент. Ба більше, ці хлопці від початку знали, що «інші» — такі самі студенти, як і вони. За умови, що розподіл цих протилежних ролей відбувався за випадковим принципом, між двома цими категоріями не було жодних спадкових відмінностей. Усі учасники на початку виглядали приємними людьми. «Наглядачі» знали, що якби монета впала іншим боком, вони самі могли носити сорочки й опинитися під контролем тих, хто зараз потерпає від їхнього насильства. Також вони знали, що ув’язнені не вчинили жодного порушення, аби заслужити цей низький статус. Попри це деякі наглядачі перетворилися на винуватців зла, а інші стали пасивними помічниками зла через свою бездіяльність. Натомість інші нормальні, здорові молоді люди, коли стали ув’язненими, взагалі зламалися під тиском ситуації, а ті, хто залишився, перетвори лися на доходяг[136].

Влада ситуації швидко і глибоко поглинула більшість на цьому до слідницькому кораблі людської природи. Тільки дехто з них здатен був протистояти ситуаційним спокусам влади й панування, зберігаючи ви димість моральності й порядності. Вочевидь, я не належав до цього шля хетного прошарку.

РОЗДІЛ 9

П'ятниця. Западання в темряву

Нам потрібно розібрати «в’язницю» за кілька годин, і це вимагає багато роботи. Курт, Джаффе і я вже виснажені від щойно пережитих неспокійних дня і ночі. До того ж у нічні години ми продумували всі деталі завершення — підсумкові зустрічі й оцінювання, грошові виплати, видачу особистих речей. Треба було скасувати запланований на вечір візит колег. За планом вони мали допомогти нам опитати кожного учасника експерименту. Ще нам потрібно було скасувати замовлення в їдальні, повернути орендовані в університетській поліції ліжка, наручники і т. ін.

Ми усвідомлюємо, що нас чекає удвічі більше роботи. Потрібно спостерігати за подіями у Дворі, виспатися і впорядкувати логістику на останній день. Ми оголосимо про завершення експерименту одразу після запланованого на ранок візиту державного захисника — саме нагода згорнути дослідження. Вирішуємо не попереджати охорону — цю радісну для в’язнів звістку я повідомлю особисто. Припускаю, що передчасне завершення експерименту розсердить охорону, особливо тепер, коли все взято під контроль: вони очікують попереду легкий тиждень і прихід кількох нових в’язнів. Вони вже навчилися бути «наглядачами». Вочевидь, їхня крива навчання сягнула вершини.

Джаффе встановить контакт із п’ятьма звільненими раніше в’язнями і запросить їх опівдні на дебрифінг й отримання повної оплати за тиждень. Я попрошу всі зміни охоронців прийти або почекати до опівдня, коли відбудеться «особливий захід». Вони знають про заплановані на п’ятницю інтерв’ю з особами ззовні, але, напевно, очікують на введення нових елементів, а не на різке закінчення співпраці.

Якщо все піде за планом, то підведення підсумків із в’язнями закінчиться о першій. Стільки ж часу займе спілкування з охоронцями, після чого проведемо спільну зустріч. Доки одні підводитимуть підсумки, інші заповнюватимуть форму для фінального опитування, отримуватимуть винагороду і матимуть нагоду повернути або залишити на пам’ять використовувану під час експерименту уніформу. Якщо забажають, зможуть забрати на пам’ять різноманітні таблички й знаки, які ми розмістили у Дворі й в Ямі. Також організуємо спільний прощальний обід і домовимося з кожним про проведення індивідуальної зустрічі з переглядом відеозаписів та обговоренням їхньої поведінки «на свіжу голову».

Перш ніж лягти подрімати в моєму кабінеті на розкладному дивані, де я неспокійно спав упродовж останнього тижня, наказую ранковій зміні дати змогу в’язням виспатися вночі й мінімізувати в подальшому прояви агресії. Охоронці знизують плечима і поводяться як сини, яким батько забороняє бавитися на подвір’ї.

П'ЯТНИЦЯ. ОСТАННЯ ПЕРЕКЛИЧКА

Уперше за тиждень в’язням дозволили безперервно спати шість годин. У них, мабуть, величезна потреба нормально виспатися. Постійне переривання сну і сновидінь значно вплинули на настрій і спосіб мислення ув’язнених, хоча тяжко визначити силу цього впливу. Найімовірніше, він підсилив емоційний зрив у декого із раніше випущених в’язнів.

Перекличка розпочинається о 7:05 і триває лише 10 хвилин. Викрикуються номери, проводяться інші нешкідливі ритуали. Добрий гарячий сніданок подано п’ятьом «уцілілим» в’язням. Як і очікувалося, Клей (416) відмовляється від їжі, навіть коли інші ув’язнені його ввічливо заохочують.

Попри мою вказівку лагідно поводитися із в’язнями, охоронці зриваються через непокору Клея. «Усі на підлогу! Віджатися 50 разів, доки 416-й не почне їсти сніданок». Клей (416), ані поворухнувся, тільки дивиться на свою тарілку з їжею. Венді й Керос намагаються його насильно погодувати: пхають їжу в рота, але він її випльовує. Вони кличуть на допомогу 5704-го і 2093-го, але це не діє. Клея (416) відправляють назад до своєї камери і змушують «кохатися» із сосисками. Керос наказує їх гладити, обнімати і цілувати. 416-й усе виконує. Проте він лишається вірний своєму слову і не з’їдає жодного шматочка.

Венді засмучений зухвалою поведінкою 416-го і водночас дріб’язковістю своїх колег. У ретроспективному щоденнику він написав: «Відмова 416-го від їжі дуже мене розлютила. Їжу в його горлянку не можна було запхати навіть за допомогою інших ув’язнених. Андре [Керос] змусив його провести із сосискою всю ніч, а потім ще й обнімати, гладити та цілувати її. На мою думку, це було недоречно. Я ніколи не змусив би в’язня так чинити»[137].

Що ж сам Керос розкаже про свою поведінку? У його ретроспективному щоденнику записано: «Я вирішив змусити його їсти, але він не їв. Їжа розмазалася по його обличчю, і я не міг повірити, що таке роблю. Я ненавидів себе, що змушую його їсти. Я ненавидів його за те, що він не їсть. Я ненавидів реалії людської натури»[138].

Денна зміна заступила, як завжди, о десятій. Я попросив старшого охоронця Арнетта поводитися спокійно і стримано через запланований прихід юридичного представника. Звіт Арнетта про інциденти під час денної зміни показав, що Клей (416) переживає дивну зміну, попри зовнішній спокій і практику дзен-медитації. У цьому звіті Арнетт повідомляє: 416-й був дуже збуджений. Він здригнувся, щойно я зняв мішок з його голови у вбиральні. Його довелося волокти по дорозі до вбиральні й назад, навіть попри мої слова, що я не збираюся силувати його [що часто на зло робили інші охоронці]. 416-й переживав, що його покарали. Я тримав його сосиски, коли він зайшов до туалету. Він намагався забрати їх у мене, бо інший охоронець наказав завжди їх носити з собою[139].

ДЕРЖАВНИЙ ЗАХИСНИК В'ЯЗНІВ: ПРАВА І ПОРУШЕННЯ

Ми ненадовго зустрічаємося з місцевим адвокатом Тимом Б., який працював в офісі державного захисника. Він з цікавістю і водночас зі скепсисом ставиться до нашого експерименту, неохоче жертвуючи свій дорогоцінний час через особисте прохання тітки перевірити, як утримують кузена. Я описую головні риси експерименту, і наскільки все стало серйозним. Прошу Тима розглядати справу так, ніби він робить це у справжній в’язниці, і він погоджується. Спершу віч-на-віч зустрічається з кузеном Габбі (7258), а потім — з усіма ув’язненими. Тим дозволяє нам проводити прихований відеозапис зустрічей у тій самій кімнаті, де відбувалися слухання комісії з умовно-дострокового звільнення.

Рівень формальності між двома родичами здивував мене. Не було жодного натяку на попередні відносини, якщо вони взагалі існували. Можливо, це властиво особам англійського походження, проте я очікував принаймні обіймів, а не лише формального рукостискання й фрази «Радий тебе знову бачити». Адвокат Тим діловим тоном виголошує стандартний перелік запитань. Він зачитує їх з підготовленого заздалегідь списку, чекає на відповідь в’язня, яку записує, і — зазвичай без жодних коментарів — переходить до наступного в такій послідовності:

Чи вам повідомили ваші права під час арешту?

Чи охоронці чинили насильство?

Якщо таке насильство було, опишіть його характер.

Чи застосовували до вас моральний тиск?

Який розмір камери й умови утримання в ній?

Чи були якісь відхилені клопотання?

Чи припускалося начальство протиправної поведінки?

Чи маєте запитання стосовно узяття на поруки?

Габбі (7258) в доброму гуморі, коли відповідає на питання. Думаю, він вважає, що кузен прийшов його звільнити і зараз проводить стандартну процедуру. В’язень розповідає, що їм повідомили про неможливість покинути в’язницю чи розірвати контракт. Правозахисник нагадує, якщо у контракті передбачено винагороду за надані ним послуги, то його невиконання до кінця призведе до втрати грошей. «Так, я казав їм це під час слухань в комісії, але воно нічого не дало, і я все ще тут»[140]. Перелічуючи свої скарги, Габбі з притиском зауважує, що неприємності через поведінку 416-го доводять усіх до сказу.

Охоронці супроводжують до залу інших ув’язнених зі звичними пакетами на головах. Наглядачі, жартуючи, знімають пакети і виходять, а я сідаю ззаду і залишаюся. Правозахисник пробігається тим самим списком запитань, заохочуючи ув’язнених поділитися скаргами.

Клей (416) насамперед скаржиться, що на засіданні комісії з умовно-дострокового звільнення його змушували визнати висунуті під час арешту звинувачення. А він відмовлявся це робити, бо його ніколи ні в чому офіційно не звинувачували. Почасти його голодування мало на меті привернути увагу до його незаконного затримання без жодних звинувачень.

(І знову цей молодий чоловік мене здивував: він вочевидь діяв на численних несумісних рівнях. Він говорив обізнано, вживаючи відповідні юридичні терміни, і поєднував умови контракту з надання послуг під час експерименту з правами ув’язнених і пенітенціарними правилами, не згадуючи про містичну медитацію в дусі нью-ейдж.)

Здається, Клей відчайдушно хоче поговорити з кимось, хто його вислухає. «Охоронці, імена яких опустимо, — каже він, — погано поводилися зі мною, сягаючи рівня насильницької поведінки». Він бажає подати офіційну скаргу на них, якщо це буде потрібно. «Ті охоронці також налаштували інших ув’язнених проти мене, подаючи моє голодування як причину відмови всім у праві на побачення, — він киває на Габбі (7258), який соромливо дивиться в інший бік. — Я злякався, коли вони відвели мене в карцер і наказали ув’язненим грюкати у двері. Боюся, що незабаром переступлять і встановлену ними заборону насильства».

«Сержант» — наступний. Він описує спроби різних охоронців принизити його, але з гордістю заявляє, що ті закінчилися провалом. Потім неупереджено подає точний опис ситуації, коли один охоронець наказав йому багато разів віджатися з двома ув’язненими, що сиділи у нього на спині.

Правозахисник вражений цією розповіддю, видно, як він насупився, коли її записував. Далі високий Пол (5704) скаржиться, що охоронці маніпулюють ним, використовуючи його звичку курити. Хороший хлопець Джеррі (5486) менше скаржиться на особисті проблеми, а більше на загальні порушення — неадекватне харчування і пропущені обіди, виснаження від безкінечних нічних перекличок, неконтрольовану поведінку деяких охоронців і нестачу контролю з боку старшого персоналу. Я здригаюся, коли він повертається, щоб подивитися на мене, і він точно правий: винуватий я.

Завершивши нотувати, державний захисник дякує в’язням за інформацію й каже, що подасть формальний звіт у понеділок і добиватиметься їхнього звільнення під заставу. Він устає з місця, щоб піти. Габбі (7258) розгублюється: «Ви не можете піти і залишити нас тут! Ми хочемо негайно піти з вами. Ще тиждень чи навіть ці вихідні вже не витримаємо. Я думав, ви одразу організуєте для мене, для нас усіх, звільнення під заставу. Будь ласка!». Тим Б. торопіє від такого емоційного спалаху. Він якомога формальніше пояснює можливості своєї посади, наявні обмеження і те, як він може їм допомогти, але тут і зараз він безпомічний. П’ятеро «вцілілих» щойно впали на дно, їхні надії розчавлено правовою нісенітницею.

Про реакцію Тима Б. на цей унікальний досвід я невдовзі дізнався з листа, якого він мені надіслав. Надзвичайно інформативно:

Щодо провалу ув'язнених з вимогою законних прав

...Інше можливе пояснення, чому ув’язнені не домагалися юридичної допомоги, полягає в тому, що всі вони є білими американцями середнього класу. Тож вони не сподівалися, — навіть не могли уявити, — що потраплять у кримінальне середовище, де їм насамперед буде потрібен захист власних прав. Опинившись у такій ситуації, вони не здатні ані її об’єктивно оцінювати, ані правильно поводитися.

Щодо влади ситуації спотворювати реальність

... Очевидно типове знецінення грошей порівняно з такими речами, як свобода чи можливість вільного пересування (принаймні в тій ситуації, свідком якої я став). Ви пам’ятаєте величезні очікування щодо звільнення, викликані моїм роз’ясненням про можливість виходу під заставу. Реальність ув’язнення повністю поглинула арештантів, попри їхню інтелектуальну усвідомленість, що це лише експеримент.

Зрозуміло, що позбавлення волі само по собі болісне, попри його причини — юридичні чи інші[141].

УВАГА: ЕКСПЕРИМЕНТ ЗАВЕРШЕНО, УСІ ВІЛЬНІ

Слова правозахисника затьмарюють сподівання ув’язнених. Відчутно, що повсюди витає атмосфера зневіри, видно похмурі погляди. Тим потискує їхні безвольно обвислі руки і виходить з кімнати. Я прошу його зачекати мене надворі. Потім прямую до трибуни і прошу ув’язнених звернути увагу на те, що я зараз скажу. У них ледве вистачає мотивації звертати на що-небудь увагу: зараз сподівання на швидке звільнення затьмарила офіційна відповідь захисника їхніх прав.

«Я маю сказати вам щось дуже важливе, будь ласка, увага: Експеримент завершено. Ви вільні і можете сьогодні піти».

Жодної миттєвої реакції, жодних змін у міміці чи жестах. Я відчуваю, що учасники здивовані, сприймають це скептично, навіть із підозрою. Вони думають, що це ще один тест на їхню реакцію. Я продовжую повільно і якомога виразніше: «Я разом з рештою дослідницької команди вирішив зупинити експеримент на цьому етапі. Експеримент офіційно завершено, і Стенфордську окружну в’язницю зачинено. Ми всі дякуємо вам за важливі ролі у цьому експерименті й... ».

Безнадія змінюється гучною радістю. Обійми, попліскування по плечах і широкі усмішки прориваються крізь маску тривалої понурості. Відгомін ейфорії лунає у всьому Джордан-холі. Для мене це також радісний момент — звільнити «уцілілих» від ув’язнення та облишити образ тюремного суперінтенданта раз і назавжди.

СТАРА ВЛАДА ВПАЛА Й НАРОДИЛАСЯ НОВА

Небагато моментів у житті принесли мені більше радості, ніж можливість сказати цих кілька слів про звільнення і разом пережити піднесений настрій, які вони викликали. Я сп’янів від цієї позитивної сили, від спроможності зробити щось, сказати щось, що принесло таку безумовну радість іншим. Там і тоді я заприсягнувся використовувати будь-яку свою владу на добро і проти зла. Розвивати найкраще в людях, працювати, щоб звільняти людей від внутрішніх в’язниць і боротися проти систем, які зловживають з обіцянок щастя і справедливості для людей.

Та зла сила, якій я підкорився, виконуючи весь тиждень роль суперінтенданта вигаданої в’язниці, застелила мені очі на реальний руйнівний вплив підтримуваної мною системи. Ба більше, бажання провести ідеальний експеримент у такий спосіб спотворило мою оцінку ситуації. Як наслідок, я не перервав дослідження раніше; думаю, це слід було зробити, коли другий здоровий учасник пережив емоційний зрив. Поки я концентрувався на теорії, на абстрактному конфлікті між впливом ситуації й індивідуальними рисами, я пропустив спостереження над становленням всеосяжної влади системи, яку сам допомагав створювати й підтримувати.

Справді, Кристина Маслач мала рацію: було жахливо, що я дозволяв робити таке з цими невинними хлопцями. Це сталося не через безпосередній наказ від мене, а через мою неспроможність зупинити насильство, через мою підтримку системи довільних правил, регулювання і процедур, що потурали насильству. Я був холоднокровним убивцею — на кшталт Крижаної людини[142] — у цьому спекотному домі нелюдяності.

Система включає ситуацію, проте є тривалішою й масштабнішою. Вона охоплює широкі мережі людей, їхні сподівання, норми, зразки поведінки і, можливо, законодавство. З плином часу системи отримують історичне підґрунтя, інколи також політичну й економічну владні структури, що керують і спрямовують поведінку багатьох людей у сфері свого впливу. Системи — механізми створення ситуацій, що спричиняють поведінкові контексти, які впливають на дії людей під їхнім контролем. У певний момент система може стати окремою сутністю, незалежною від тих, хто її започаткував, чи навіть від тих, хто перебуває в її владній структурі. Кожна система виробляє власну культуру, а багато систем разом творять культуру суспільства.

Безумовно, саме ситуація принесла найгірше у життя багатьох студентів-добровольців, перетворивши деяких на лиходіїв, а інших — на патологічних жертв, але мене більше трансформувала система. Мої підопічні були ще дітьми, недосвідченими юнаками. Я ж був загартованим дослідником, зрілим чоловіком, який виріс на вулицях Бронкса, із потрібним для виживання в ґетто вмінням тверезо оцінювати ситуацію й передбачати сценарії поведінки.

Проте минулого тижня я поступово перетворився на Великого начальника в’язниці. Я ходив і говорив, як він. Кожен, хто опинявся поряд, відповідав мені, наче йому. Тобто я став одним із них. Я злився воєдино з образом авторитарного, зарозумілого начальника, якому все життя протистояв і навіть ненавидів. Я втілив цю абстракцію в життя. Я міг би виправдовуватися, що як добрий начальник обмежив застосування охоронцями фізичного насильства. Однак це дало їм змогу спрямувати свою енергію в бік винахідливішого психічного насильства.

Безсумнівно, це була моя помилка — поєднувати ролі головного науковця і суперінтенданта. Адже їхні різні, часом конфліктні, інтереси створювали плутанину в моїй ідентичності. Водночас обидві ролі посилювали мою владу, що впливала навіть на багатьох «сторонніх», які контактували з нами, але не були частиною Системи: батьків, друзів, працівників, поліцейських, священика, представника преси й адвоката. Вочевидь, опинившись у центрі Системи, неможливо оцінити її вплив на трансформацію почуттів, дій і мислення. У пазурах Системи особа просто прямує вперед, реагуючи у природний спосіб на виклики часу і місця.

Якщо ви опинилися у дивній, новій і жорстокій Ситуації всередині могутньої Системи, навряд чи ви вийдете із цієї Ситуації тією самою людиною, що увійшла у цей тигель людської натури. Ви не впізнаєте своє звичне відображення, якщо вам покажуть його поруч із теперішнім вашим відображенням у дзеркалі. Усім хочеться вірити у свою внутрішню силу, відчуття суб’єктності, наснагу протистояти зовнішнім впливам, на кшталт тих, що діяли під час Стенфордського в’язничного експерименту. Для декого ця віра виявиться правдою. Зазвичай таких осіб небагато, це рідкісні птахи, яких я опишу згодом. Для більшості ж з нас віра в спроможність протистояти силам ситуації й системи — лише ілюзія власної невразливості. Парадоксально, але ця ілюзія знеохочує нас бути пильними і робить ще вразливішими до маніпуляцій.

УСІ СЮДИ - ЧАС ДЕБРИФІНГУ

Було очевидним, що нам потрібно скористатися коротким і таким важливий часом психологічного дебрифінгу задля кількох цілей. По-перше, треба дати змогу всім учасникам відкрито висловити свої емоції й реакції на пережитий досвід[143]. Далі, мені важливо було пояснити й охоронцям, і в’язням, що крайнощі поведінки під час дослідження свідчать про патологію ситуації, а не особистості кожного. Я хотів нагадати, що їх обрали якраз тому, що всі вони були нормальними і здоровими. Ніхто з них не привніс власних пороків у функціонування в’язниці. Це умови в’язниці спричинили екстремальні ситуації, свідками яких ми стали. Не вони були «ложками дьогтю» — «діжкою дьогтю» виявилася Стенфордська окружна в’язниця, що спричинила такі яскраві трансформації. Зрештою, було надважливо використати цю можливість для моральних уроків. Дебрифінг став засобом дослідити моральний вибір, якими скористалися учасники. Ми обговорювали, що охоронці могли чинити якось інакше, щоб менше знущатися з в’язнів, а в’язні — чинити щось, щоб відвернути насильство. Я виразно дав зрозуміти, що відчуваю особисту відповідальність, що багато разів під час дослідження не втручався, коли насильство сягало крайніх меж. Хоча я намагався стримувати фізичну агресію, однак нічого не зробив, щоб змінити чи зупинити інші форми приниження, коли мусив це зробити. Моя провина — гріх упущення, зло бездіяльності або нестача забезпечення належного нагляду, коли виникала потреба.

ВІДДУШИНА КОЛИШНІХ УВ'ЯЗНЕНИХ

Колишні ув’язнені виявили цікаву суміш полегшення й жалю. Вони всі зраділи, коли жахливий сон закінчився. Ті, хто витримали тиждень, не виказували відвертої гордості за свої досягнення перед звільненими раніше приятелями. Вони усвідомлювали, що час від часу були схожими на зомбі, скаржачись не до діла, підкоряючись абсурдним наказам, виконуючи вимоги знущатися з колег — проявляти ворожість до Клея (416), скандувати проти Стюарта (819) чи насміхатися з Тома (2093), нашого найстійкішого в’язня «Сержанта».

П’ятеро звільнених раніше ув’язнених не виказували негативних реакцій чи ознак емоційного перевантаження, якого зазнали. Так сталося почасти завдяки тому, що вони повернулися до свого стабільного й нормального повсякденного життя. А ще тому, що раннє позбавлення від причин їхнього стресу — нетипових подій у дивному підвалі-в’язниці й інших незвичних атрибутів, як-от тюремного одягу, — допомогло їм відмежуватися від цієї відразливої ситуації. Для в’язнів найважливішим залишалося питання, як подолати почуття сорому, властиве їхній ролі принижених. Їм потрібно було утвердитися в почутті власної гідності, піднятися над обмеженнями накинутої ззовні ролі.

Проте Даґ (8612), якого одним із перших арештували і першим звільнили через погіршення психічного стану, все ще злився на мене, бо я створив ситуацію, де він утратив контроль над поведінкою і психікою. Він справді планував напасти з друзями на в’язницю, влаштувати бунт і звільнити в’язнів. Навіть розпочав підготовку — наступного дня після звільнення прийшов до Джордан-холу, проте через низку причин відмовився від цього задуму. Він був здивований, дізнавшись, як серйозно ми поставилися до плітки про його план звільнення. Ще приємніше йому було дізнатися, як багато ми — особливо я — зробили, аби підготуватися до відсічі.

Як і очікувалося, нещодавно звільнені в’язні нарікали на охоронців, відчуваючи, що ті в своєму творчому лиходійстві стосовно всіх чи стосовно окремих в’язнів вийшли далеко за межі власних ролей. Перші місця в хіт-параді лиходіїв посіли Гельманн, Арнетт і Барден, за ними йшли Ворниш і Керос, «зло» яких було не таким послідовним.

Так само швидко визначили й тих охоронців, кого вважалися «добрими», хто виказував в’язням дрібні знаки прихильності або не заходив так далеко у своїй ролі, аби забути, що в’язні — також люди. У цій категорії найбільше вирізнилися Джефф Лендрі та Маркус. Перший робив в’язням маленькі поступки, постійно дистанціював себе від агресивних дій інших членів нічної зміни і навіть припинив носити сонцезахисні окуляри й військову уніформу. Згодом він зізнався, що обмірковував можливість попроситися стати в’язнем, бо ненавидів бути частиною системи, що в такий жорстокий спосіб трактує людей.

Маркус не настільки перейнявся стражданнями ув’язнених, але ми дізналися про декілька випадків, коли на початку він дарував в’язням свіжі фрукти, аби урізноманітнити їхнє мізерне харчування. Коли начальник дорікнув йому, що той не проявляє достатньо активності на зміні, Маркус, лишаючись осторонь придушення бунту, почав кричати на в’язнів і навіть писати на них нищівні характеристики до комісії з умовно-дострокового звільнення. Між іншим, почерк у Маркуса гарний, майже каліграфічний, і він ним трішки хизувався, спростовуючи клопотання в’язнів про дострокове звільнення. Він любить активний відпочинок, довгі прогулянки, намети та йогу, тому особливо ненавидів проводити стільки часу в нашому підвалі.

Становище між «добрими» і «поганими» охоронцями зайняли ті, хто діяв суворо за правилами, виконував свою роботу, грав роль, караючи за порушення, але дуже рідко застосовуючи надмірне насильство. До таких належали Ворниш, резервні охоронці Морісон і Пітерс і часом молодший Лендрі. Проявлену Ворнишем на початку відчуженість і відстороненість від подій у Дворі можна пов’язати з його сором’язливістю. З його анкети випливає, що в нього «небагато близьких друзів».

Джон Лендрі виконував роль того, хто вагається: він іноді був жорстоким напарником Арнетта, обидва рази атакував бунтівних в’язнів вогнегасником, випускаючи холодний діоксид вуглецю. В інших випадках дотримувався «букви закону», і ув’язнені здебільшого зазначали у звітах, що він їм подобався. Джон, зрілий вісімнадцятирічний юнак, вирізнявся мужньою красою, прагнув стати письменником, був частим гостем каліфорнійських пляжів й активно залицявся до дівчат.

У Джеффа і Маркуса, «добрих охоронців», була спільна риса: вони ніколи не протистояли насильницьким діям «поганих» ані під час зміни у Дворі, ані під час приватних розмов у приміщенні для охорони, наскільки ми змогли це простежити. Потім ми поміркуємо, чи можна їхню пасивність вважати за прояв «зла бездіяльності».

Один із найпослідовніших бунтарів, Пол (5704), розказав про свою реакцію на оголошення про завершення експерименту:

Коли нам сказали, що експеримент завершено, на мене нахлинуло відчуття полегшення й меланхолії. Я справді зрадів, що дослідження завершилося, але був би щасливішим, якби воно тривало два тижні. Гроші — єдина причина, чому я брав у ньому участь. Проте мене переповнювала радість вийти переможцем, і я весь час усміхався, аж поки не дістався Берклі. Провівши там кілька годин, я все забув і нікому не розповів про експеримент[144].

Пригадуєте, серед усіх в’язнів саме Пол пишався, що став головою комісії з розгляду скарг арештантів, і саме він планував написати кілька статей про експеримент для «андеґраундних» газет у Берклі. У них викривалося б, як за державні кошти досліджують способи контролю студентів-інакодумців. Ці плани Пол також цілком забув — він так цього й не зробив.

ЗГІРЧЕННЯ КОЛИШНІХ ОХОРОНЦІВ

Дебрифінг колишніх охоронців, що проводився упродовж наступної години, виглядав інакше. «Хороші охоронці», як їх назвали ув’язнені, теж раділи, але більшість була невдоволена передчасним завершенням експерименту. Декого захопила думка про «легкі» гроші, які вони очікували отримати за наступний тиждень, бо вже повністю контролювали ситуацію. (Вони проігнорували довготривалу проблему з голодуванням Клея (416) і те, що «Сержант» почав отримувати моральну перевагу над Гельманном.) Одні були готовими відкрито попросити вибачення за надуживання, інші виправдовували свої дії тим, що чинили правильно, роблячи лише потрібні для виконання своєї ролі кроки. Найважче мені було допомогти їм зрозуміти, що якщо вони змусили інших страждати, то повинні відчувати провину, попри їхнє розуміння виконуваної ними ролі. Я визнав і власну величезну провину: я замало втручався, і в такий спосіб неявно дозволяв дійти до допущених охоронцями крайнощів. Якби вертикаль влади працювала краще, зловживань можна було б уникнути.

Більшість охоронців з легкістю зазначили, що бунт на другий день став поворотною подією у їхньому сприйнятті ув’язнених: ті раптом виявилися «небезпечними», і повстання потрібно було придушити. Охоронців обурювало, що під час бунту в’язні їх обзивали і матюкали. Це вони розцінили як приниження, що потребувало відплати.

Важким моментом під час дебрифінгу також стали пояснення охоронцями своїх дій. Було складно відокремлювати справжні причини від виправдань чи відмазок щодо зловживання, ворожої і навіть садистської поведінки. Для наглядачів завершення експерименту також означало кінець задоволення, яке вони отримували від нововідкритої для себе влади. Як зазначив Барден у щоденнику, «коли Філ оголосив про завершення експерименту, я зрадів, але водночас був вражений, що дехто з охоронців розчарувався — почасти через зменшення винагороди, а почасти й через кінець доброї забави»[145].

ПІДСУМКОВА ЗУСТРІЧ ДВОХ ТАБОРІВ

На третю годину дебрифінгу лабораторію заповнив нервовий сміх. Коли колишні в’язні ввійшли й побачили колишніх тюремників у звичайній одежі, то ледве їх упізнали. Без уніформи, номерів, особливих аксесуарів вони настільки походили один на одного, що навіть мені, призвичаєному до в’язничного вигляду, важко було їх розрізнити. (Не забувайте, що в 1971 році модним вважалося довге волосся, тож у студентів з обох категорій здебільшого були волосся по плечі й довгі бакенбарди, а в декого і розкішні вуса.)

За словами одного колишнього в’язня, спільне обговорення відбувалося «вимушено ввічливо» порівняно з розслабленішою і доброзичливішою зустріччю самих ув’язнених. Доки кожен приглядався до решти, один із в’язнів запитав, чи з огляду на їхній вищий зріст кількох добровольців обрали охоронцями. Джеррі (5486) сказав: «Під час дослідження у мене складалося враження, ніби охоронці більші за в’язнів, тож тепер цікаво, чи середній показник зросту перших вищий за других. Не знаю, чи це правда, чи то так мені здавалося через уніформу». Перш ніж відповісти, я попросив усіх студентів вишикуватися за зростом від найвищого до найнижчого. Між охоронцями і в’язнями виявилася майже ідеальна рівновага. Тоді стало очевидним, що в’язні почали сприймати охоронців вищими, ніж ті були насправді, — ніби влада наглядачів поставила їх на п’ятисантиметрові підбори.

Між групами колишніх агресивних наглядачів і принижуваних в’язнів не відбулося жодної прямої сутички, хоча я передчував, що таке може статися. Конфліктів не було почасти через те, що в групі з понад двадцяти осіб не дуже зручно піднімати особисті питання. Однак цілком імовірно, що сильні емоції, які залишилися у декого з нещодавно ув’язнених, тепер свідомо стримували — адже зникла напруга в системі влади. Крім того, допомогло, коли дехто з охоронців відкрито попросив пробачення, що занадто глибоко й серйозно ввійшов в роль. Їхні перепросини розрядили атмосферу, і вселили довіру навіть до тих жорстокіших охоронців, хто не просив вибачення, як-от Гельманн.

На цій зустрічі колишній жорсткий охоронець Арнетт, студент факультету соціології, підкреслив два важливі факти, що його вразили:

Перший: зауважене Зімбардо занурення “в’язнів” у свої ролі... це проявлялося, коли вони залишалися у в’язниці, хоча декларували відмову від винагороди за можливість вийти [достроково]. Другий: видиме невміння недавніх “в’язнів” повірити, що “Джон Уейн”, я і, можливо, інші охоронці (відчував, що нас двох найбільше не любили) діяли винятково в межах призначених ролей. Деякі “в’язні” — або й більшість, — здається, мали нас за справжніх садистів або вкрай авторитарних людей і думали, що наші ролі — лише маскування для них, нас самих або всіх разом нашого справжнього ставлення. Я абсолютно впевнений, що принаймні щодо мене вони помилялися[146].

Крім того, я зауважив з психологічного погляду, що нашій в’язниці не вистачало гумору — ніхто не використовував гумор, аби розрядити атмосферу чи хоча б надати цій змодельованій ситуації якогось відтінку реальності. Наприклад, охоронці, незадоволені надуживаннями у поведінці колег, могли би у своїй кімнаті пожартувати, що тим належить подвійна оплата за надмірне вживання у роль. Або ув’язнені, аби пригадати, що це не справжня в’язниця, могли би запитати в охорони: як використовували цей підвал, перш ніж він став тюрмою? може, як свинарник? чи гуртожиток? Гумор пробивається крізь фальш людей і місця. Проте весь минулий тиждень його тут і сліду не було.

Перш ніж розійтися, я попросив усіх упевнитися, що вони дали підсумкові інтерв’ю і заповнили бланки, які їм роздав Курт Бенкс. Також я попросив їх вносити в короткий ретроспективний щоденник усе, що їм згадається про дослідження упродовж найближчого місяця. За це вони також одержать оплату. Насамкінець я запросив їх за кілька тижнів на нашу «зустріч випускників», де ми переглянемо зібрані фото і відео.

Варто додати, що я підтримував контакт майже з усіма учасниками дослідження впродовж багатьох років, і кожному з них писав щоразу, коли виходила стаття, фільм чи інший матеріал про експеримент. Також дехто з них упродовж десятиліть брав участь у численних присвячених дослідженню телепередачах — хтось навіть і донині. Потім ми обговоримо, як цей експеримент змінив їхнє життя.

ЩО ОЗНАЧАЄ БУТИ В'ЯЗНЕМ ЧИ ОХОРОНЦЕМ?

Перш ніж перейти в наступних розділах до розгляду зібраних упродовж шестиденного дослідження об’єктивних даних, поміркуймо над серйозними етичними питаннями, що постали під час експерименту. Думаю, корисним буде переглянути певні напрацювання, які ми отримали з вибірки наших учасників.

У РОЛІ УВ'ЯЗНЕНОГО

Клей (416): «Хороший ув’язнений — той, хто знає, як стратегічно об’єднатися з іншими в’язнями, не позбавляючи себе можливості діяти. Приклад хорошого в’язня — мій співкамерник Джеррі [5486]. Завжди існують в’язні, які прагнуть боротися за волю, але є й такі, хто цього не хоче. Ті, хто не протестують, повинні навчитися захищати свої права, не перешкоджаючи тим, хто бореться. Поганий в’язень — той, хто не вміє так робити, хто дбає лише про себе»[147].

Джеррі (5486): «Найпоказовіша зауважена мною річ — як більшість людей у цьому дослідженні виводили власне відчуття ідентичності й добробуту зі свого безпосереднього оточення, а не з самих себе. Саме тому вони зазнали краху — просто не змогли витримати тиску, бо не мали нічого з собою, на що опиралися би проти цього всього»[148].

Пол (5704): «Те, як нам довелося принижуватися, справді мене зламало, саме тому до кінця дослідження всі ми стали слухняними. Я здався і перестав бунтувати, бо нічого не змінилося унаслідок такого мого ставлення і поведінки. Після виходу Стюарта й Річа [819-го і 1037-го] я почав думати, що самотужки не зможу все змінити... Це друга причина, чому я втихомирився: щоб здійснити заплановане, мені потрібна була допомога інших. Я пробував поговорити з іншими в’язнями про страйк чи щось таке, але вони не хотіли брати в цьому участь, бо їх вже покарали за перший бунт»[149].

Охоронець Арнетт: «Я був глибоко здивований і вражений реакцією більшості ув’язнених на експериментальну ситуацію... особливо окремими нервовими зривами, що відбулися чи насувалися (і, впевнений, сталися би, якби дослідження не перервали на середині)»[150].

Даг (8612): «Фізичні умови: як-от нагляд, камери і таке інше, не мали на мене впливу. Так само мене не бентежило, що мене роздягали чи заковували в кайдани. Найгіршою була саме головна, психологічна частина. Знання, що не можу вийти, коли захочу... мені не подобалося, що не міг сходити до вбиральні, коли відчував потребу... найсильніше лютило, що вибору в мене не було»[151].

Дейв (підісланий на заміну 8612-му) — наш шпигун, який знав, що потрапляє до в’язниці лише на один день, щоби вивідати якнайбільше про план утечі, — розкриває, як швидко і глибоко можна поринути в роль в’язня: «Ролями заразився кожен — від найостаннішого в’язня аж до начальника в’язниці». Шпигун дуже швидко почав ідентифікувати себе з в’язнями, і той єдиний день вдаваного ув’язнення надзвичайно на нього вплинув:

Інколи я відчував провину, що мене заслали до цих чудових хлопців, щоб доносити на них... Я відчув якесь полегшення, зрозумівши, що мені нічого сказати про план утечі... Коли ж випала нагода донести — я знав, куди заховано ключі від кайданок, — я не сказав... Тієї ночі я заснув, почуваючись брудним, винним і переляканим. Коли нас відвели до комори (припускаючи здійснення нападу), я зняв кайданки і серйозно обдумував можливість утечі (я думав лише про себе), але зі страху бути впійманим не зробив цього... Досвід одноденного перебування у в’язниці викликав у мене серйозні страхіття, тому до кінця тижня я її уникав. Навіть коли я мусив повернутися на “дебрифінг”, я все ще відчував сильну тривогу, не міг до ладу їсти, мене ввесь час трохи нудило, і я знервувався більше, ніж можу коли-небудь пригадати. Мене все пережите так пригнічувало, що я не міг його ні з ким обговорювати — навіть з дружиною[152]. Мушу тут додати: згодом ми дізналися, що ключі від наручників у одного з охоронців викрав в’язень. Після нічної пригоди в середу (коли всі в’язні повернулися з комори на п’ятому поверсі назад у Двір о пів на першу) виявилося, що двоє в’язнів все ще залишаються скутими. За відсутності ключів від наручників, я мусив викликати стенфордську поліцію, щоби їх зняти, — щонайменше це було робити незручно. Один із в’язнів укинув ключі у вентиляційний отвір. Дейвид знав, але не повідомив цю інформацію нікому з персоналу.

ПРО ВЛАДУ РОЛІ ОХОРОНЦЯ

Джефф Лендрі: «Це ніби в’язниця, яку ти створив власноруч, — ти потрапляєш туди, і віднині саме вона визначає твою суть і поведінку. Наче зводиш навколо себе стіни, але хочеш вирватися і сказати всім: “Це взагалі не я, а справжній Я хоче вибратися, хоче показати, що має власну волю, що не є тим садистичним типом, який цим насолоджується”»[153].

Ворниш: «Надзвичайно цінний досвід для мене. У душі виникає холодок від ідеї, що дві приблизно ідентичні групи студентів лише за тиждень розвинулися у дві зовсім різні соціальні групи, одна з яких мала цілковиту владу над іншою і чинила їй шкоду. Я був здивований своєю поведінкою... Я змушував їх називати один одного образливими іменами і мити туалети голими руками. Я вважав їх майже худобою і продовжував за ними стежити, щоби вони чогось не втнули»[154].

Венді: «Задоволення, яке я отримував, залякуючи й караючи в’язнів, для мене неприродне, бо я схильний думати про себе як про доброзичливу людину, що співчуває потерпілим, особливо тваринам. Думаю, що це виросло з моєї вседозволеності. Я почав зловживати владою»[155].

(Цікавий наслідок такої нововідкритої влади охоронця чи радше її вихід за межі дослідження можна знайти в журналі начальника Джаффе: Венді зізнався своїм напарникам, що «зловив себе на тому, що почав верховодити матір’ю вдома».)

Арнетт: «Мені легко було напустити на себе вдавану жорсткість. Усе-таки, по-своєму, я авторитарна особа (хоча дуже не люблю цю рису в собі й інших). Ба більше, я відчував важливість експерименту, і що моє “вдавання з себе охоронця” є частиною пізнання того, як люди реагують на реальні утиски... Найбільше на мою поведінку вплинуло розпливчасте відчуття брутальності справжньої в’язниці, бо вона дегуманізує. Я старався так поводитися, примушуючи себе виконувати взяте зобов’язання... Насамперед я намагався уникати навіть натяку на особистий і дружній контакт... Я старався бути нейтральним і діловим. Крім того, з прочитаного раніше я знав, що нудьгу й інші аспекти життя у в’язниці можна використовувати, щоб дезорієнтувати, знеособити в’язнів. Давати нудну роботу, карати всіх в’язнів за “погану” поведінку одного з них, вимагати знову і знову досконалого виконання вправ і беззмістовних завдань, жорстко і без емоцій розмовляти на перекличках і під час вправ... ці та інші завдання можна використовувати як техніки соціального впливу. Застосовуючи їх, я старався посилювати відчуження в’язнів. Щоправда, я не хотів бути брутальним, тому намагався вживати ці техніки дозовано»[156].

ПРО ДОБРИХ І ПОГАНИХ ОХОРОНЦІВ

Пол (5704): «Я був приємно вражений поведінкою Джона і Джеффа [Лендрі]. Порівняно з іншими, вони не так глибоко ввійшли в роль охоронців. Вони завжди залишалися людяними, навіть коли когось карали. Я був здивований тим, як охоронці, щоразу повертаючись до нас зі своїх домівок, глибоко вживалися в свої ролі».[157]

Джон Лендрі: «Під час розмов після експерименту колишні в’язні називали мене добрим охоронцем і дякували, що я так поводився. У душі ж я знав, що я гівно. Курт [Бенкс] дивився на мене, і я бачив, що він це знає. Також я знаю, що коли був добрим і справедливим щодо в’язнів, то підставляв самого себе. Я дозволяв відбуватися жорстокості, нічого не роблячи, хіба що почувався винним і старався бути милим. Щиро кажучи, я не думав, що здатен щось зробити. Я навіть не пробував. Я чинив так, як більшість людей: сидів у приміщенні для охорони і старався забути про в’язнів»[158].

Під час аудіозапису наприкінці дослідження з’явилося навіть показовіше свідчення впливу цієї вдаваної в’язниці на одного з охоронців, якого в’язні вважали за найдобрішого, — Джеффа Лендрі, старшого брата Джона. Він нас здивував, коли повідомив, що роздумував над заміною ролей.

Джефф Лендрі: «Я пережив щось значно серйозніше, ніж просто участь в експерименті. Тобто річ у тім, що результати й наслідки цього дослідження виявилися занадто реальними. Коли в’язень дивиться скляними очима і нерозбірливо бурмоче, то потрібно передбачити найгірше, адже ви боїтеся, що саме воно трапиться. Спостерігаючи за проявами жаху чи нервового зриву, я змушений погодитися із найстрашнішим. Для мене цей досвід став набагато більшим за звичайну участь в експерименті, коли 1037-й почав поводитися наче на межі нервового зриву. Я дуже налякався і думав вийти з експерименту. Крім того, хотів попроситися стати в’язнем. Я відчував, що не хочу бути частиною машини, що нищить інших людей, змушує їх до послуху і знущається над ними. Я охочіше став би переслідуваним, ніж переслідувачем»[159].

У такому контексті набуває цікавого значення, що в середу цей охоронець повідомив начальникові про затісну сорочку, яка подразнює шкіру, тому він її не вдягатиме. Звісно, на початку він сам її вибрав, приміряв і носив чотири дні без жодних скарг, тож проблема була більше психічною, ніж фізичною. Коли ми запропонували Джеффові більший розмір, той неохоче погодився. Крім того, він почав постійно знімати сонячні окуляри, а коли його запитували, чому не виконує інструкцію щодо зовнішнього вигляду охоронця, не міг пригадати, де їх залишив.

Охоронець Керос: «Я ненавидів цей грьобаний експеримент. І просто вийшов за двері, коли він закінчився. Все це стало для мене надто реальним»[160].

ПРО ЗАТАМОВАНУ ЛЮТЬ І САДИЗМ ОХОРОНИ

Згодом Даг (8612) в інтерв’ю для фільму про наше дослідження, який знімали студенти, красномовно порівнює СВЕ з реальними тюрмами, з якими він познайомився під час роботи у каліфорнійській в’язниці:

«Хоча Стенфордська окружна в’язниця порівняно з ними виявилася дуже лагідним місцем позбавлення волі, вона все одно спонукала охоронців до садизму, одних в’язнів доводила до істерики, а в інших викликала психосоматичний висип. Ця лагідна ситуація все одно сприяла всьому тому, чому потурає справжня в’язниця. Роль охоронця сприяє садизмові, роль в’язня призводить до сорому й дезорієнтації. Кожен з нас може стати охоронцем, значно важче — бути охоронцем і не піддаватися імпульсові садизму. Це затаєні лють і злоба, які потрібно стримувати, і якщо їх неможливо позбутися, то вони випливають бічними стежками в формі садизму. Я думаю, що в ролі в’язня легше себе контролювати. Кожен в’язень мусить пережити цей досвід. Я зустрічав в’язнів з неймовірним почуттям людської гідності, вони ніколи не хамили охоронцям, завжди ставилися до них із повагою, не збуджували в них садистичних імпульсів. Вони змогли піднятися над ганьбою своєї ролі, і знали, як зберегти гідність у такій ситуації»[161].

ПРО ПРИРОДУ В'ЯЗНИЦЬ

Клей (416): «Свобода охоронців обмежена, як і свобода в’язнів. Вони мають ходити вздовж замкнених камер, але за їхніми плечима теж зачинені двері, яких вони не можуть відкрити. Насправді ви є тим, що ви всі разом творите. Не існує окремої спільноти в’язнів — так само, як окремої спільноти персоналу. Усі разом творять одну огидну дійсність»[162].

Керос: «[Коли] в’язень брутально відреагував на мене, я зрозумів, що мушу захищатися — не як я, а як охоронець... Він ненавидів мене як охоронця, нападав на мою форму. Я не мав іншого вибору, окрім захищатися як охоронець. Це мене вразило... Я зрозумів, що був в’язнем так само, як і вони. Я просто був реакцією на їхні емоції... Ми всі стали жертвами цієї агресивної атмосфери, лише у нас, охоронців, залишалася ілюзія волі. Це була лише ілюзія... Ми всі стали невільниками грошей. А в’язні швидко перетворилися ще й на наших невільників...»[163]. Як співає Боб Ділан у пісні «George Jackson», часом увесь світ здається одним великим в’язничним подвір’ям:

Дехто з нас є в’язнями,

Решта стереже.

ПРО ТРАНСФОРМАЦІЮ ХАРАКТЕРУ ЗА ШІСТЬ ДНІВ

Переглядаючи деякі висловлювання охоронців, зроблені до початку експерименту, і порівнюючи їх із записами під час змін у різні дні, ми можемо побачити трансформації в їхньому способі мислення. Показовим є приклад Чака Бардена — ось його власні слова напередодні дослідження, під час і після нього:

До експерименту: «Я пацифіст і неагресивна особа, тому не бачу можливості бути в ролі охоронця і/або погано обходитися з іншими істотами. Я сподіваюся, що мене виберуть на роль в’язня, а не наглядача. Як опозиціонер, який весь час бере активну участь у політичних і суспільних акціях, припускаю, що колись можу потрапити до в’язниці. Цікаво, які у мене потенційні можливості як у в’язня».

Після інструктажу охорони: «Приміряння уніформи наприкінці зустрічі тільки підкреслює ігровий характер події. Я сумніваюся, що багато з нас поділяють “серйозні” очікування, що їх нібито мають експериментатори. Коли я дізнався, що буду в резерві, це було відчутним полегшенням».

Перший день: «На самому початку я найбільше боявся, що в’язні почнуть сприймати мене як справжнього наглядача-виродка, адже я зовсім не такий... Моє довге волосся якраз вказує на те, що я не хочу, щоби люди мене вважали тим, ким я не є... Будучи певним, що в’язнів розсмішить мій зовнішній вигляд, я створив свою першу основну стратегію — не сміятися, хай би вони що не говорили, і не чинити нічого такого, що підкреслювало би награність цієї ситуації. Я стою ззовні, поки Гельманн і високий блондин закінчують подавати вечерю (вони у своїх ролях виглядають значно впевненішими за мене). Підбадьорюючи себе, перш ніж з’явитися, поправляю окуляри, беру кийок — це надає впевненості — та заходжу. Стиснувши губи в похмуру гримасу, вирішую: хай би що не відбулося, виразу обличчя не змінювати. Біля третьої камери зупиняюся, різким і низьким голосом звертаюся до 5486-го: “З чого смієшся? — Ні з чого, пане наглядачу. — Ну, дивись мені!” Йдучи далі, я почуваюся дурнем».

Другий день: «Коли йду від машини, мені раптом хочеться, щоби люди бачили мою уніформу, — “ану, гляньте, чим я займаюсь!”... 5704-й попросив цигарку, а я проігнорував його, бо не курю і не заохочую погані звички... Далі, оскільки мені симпатизує 1037-й, постановляю з ним не розмовляти. Згодом мені входить у звичку грюкати [кийком] по кріслах, стінах і ґратах, демонструючи таким чином мою силу... Після переклички та відбою ми [з Гельманном] продовжували голосно розмовляти про те, як повернемося додому, зустрінемося з дівчатами, і що будемо з ними робити (аби подратувати в’язнів)».

Третій день (підготовка до перших відвідин): «Після попередження в’язнів про недопустимість скарг, якщо вони не хочуть швидшого завершення побачення, ми нарешті впускаємо перших батьків. Я впевнився, що буду одним з охоронців у Дворі. Це була перша нагода продемонструвати свою владу в управлінні людьми, і мені це справді сподобалося — бути поважною особою, контролювати повністю все, що говорилося. Батьки і в’язні сиділи на стільцях, я ж присів на край столу, звісив ноги і забороняв усе, що хотів. То вперше я дійсно насолоджувався експериментом. В’язень 819 поводиться нестерпно, за ним потрібно наглядати... Я одночасно захоплююся Гельманном і недолюблюю його. Він фантастичний у ролі охоронця, але часом занадто садистичний, і це мене непокоїть».

Четвертий день: «Психолог [Крейґ Гейні] докоряє мені, що перш ніж вивести в’язня з кімнати [комісії], я заковую його і вдягаю йому на голову пакет. Я обурююся, що це запобіжний захід і моя робота... Вдома мені дедалі важче описувати те, що тут відбувається».

П'ятий день: «Я принижую “Сержанта”, який уперто й далі перевиконує всі команди. Я призначив йому додаткове покарання, бо він на це напрошувався, — хоча я просто його не люблю. Справжні проблеми починаються під час вечері. Новий в’язень [416-й] відмовляється їсти сосиски. Ми кидаємо його в Яму, наказуючи тримати по сосисці в кожній руці. У нас криза керування. Ця бунтарська поведінка потенційно підриває той повний контроль, який ми маємо над іншими. Вирішуємо зіграти на солідарності в’язнів: кажемо новачкові, якщо він не їстиме вечерю, то усім іншим заборонять відвідини. Проходячи поряд, грюкаю кийком у двері карцеру... Я дуже на нього злий: він створює дискомфорт і проблеми іншим. Я вирішив змусити його їсти, але він не їв. Їжа розмазалася по його обличчю, і я не міг повірити, що таке роблю. Я ненавидів себе, що змушую його їсти. Я ненавидів його за те, що він не їсть».

Шостий день: «Експеримент завершено, я зрадів, але водночас був вражений, що дехто з охоронців розчарувався — почасти через зменшення винагороди, а почасти й через кінець доброї забави... Говорити на детоксикаційній зустрічі було дуже важко, все видавалося натягнутим і незручним... Я скочив на свій велосипед і помчав, купаючись у сонячному промінні, додому. Як офігенно добре було звідти втекти».

Кількома тижнями потому: «Однозначна жорстокість цього випадку (рішення Гельманна замкнути 416-го на всю ніч у Ямі) ще кілька тижнів мене не зачіпала, але це — як і багато інших речей такого штибу — все-таки мусило надто вразити Філа [Зімбардо], [що він вирішив перервати експеримент]»[164].

На іншу цікаву трансформацію характеру лише частково пов’язаної з нашим експериментом людини натрапляємо серед «додаткових дрібниць» у журналі начальника. Пригадуєте мого поважного колегу-психолога, який сперечався зі мною посеред божевільної спроби ввести в оману ймовірних нападників, удаючи, ніби дослідження перервано? Він вимагав дізнатися, «якою є незалежна змінна».

У нотатках Джаффе знаходимо: «У вівторок увечері, коли в’язні перебували в коморі на п’ятому поверсі, прийшов доктор Б. Він разом з дружиною піднявся нагору, щоб побачити в’язнів. Його дружина роздавала їм тістечка, а доктор Б. мінімум двічі їх висміяв, критикуючи їхній одяг і нарікаючи на сморід. Схожою була реакція входження в “нашу гру” майже усіх відвідувачів».

Поки дружина піднімала в’язням настрій печеньками, мій зазвичай стриманий колега раптом двічі їх дегуманізував, чим, імовірно, викликав у них почуття сорому.

ПРО «МАЛЕНЬКІ ЕКСПЕРИМЕНТИ» ГЕЛЬМАННА[165]

Давайте повернемося до вступної анкети Гельманна, заповненої за тиждень до експерименту, щоб зрозуміти, яким він був до отримання статусу охоронця. Я був вражений, дізнавшись, що він другокурсник і один з наймолодших учасників — йому лише 18 років. (Наприклад, Арнетт, його аналог на денній зміні, був одним із найстарших.) Гельманн походив із середнього класу, наймолодший син у сім’ї викладачів, де, крім нього, ще четверо сестер і брат. Він виглядав доволі імпозантно — на зріст приблизно 190 см, з вагою 85 кг, із зеленими очима й білявим волоссям. Цей юнак ідентифікував себе як музиканта та «науковця в глибині душі». У його власному описі сказано: «Я живу просто: люблю музику, їжу й інших людей». Ще додано: «Я відчуваю велику любов до схожих на мене людей».

Відповідаючи на запитання «Що людям у тобі подобається найбільше?», Гельманн випромінював самовпевненість: «Спершу вони захоплюються моїми талантами й яскравою особистістю. Лишень декотрі знають, які глибокі взаємини я вмію будувати».

Відповідь на протилежне запитання: «Що людям у тобі подобається найменше?» розкриває складність його характеру і дає натяк на те, що відбудеться, коли він отримає владу: «Нетерпимість до дурості, взагалі ігнорування людей, зі способом життя яких я не погоджуюся. Іноді використовування інших, моя прямота і самовпевненість». Наприкінці додаймо, що він хотів бути зарахованим до групи в’язнів, «бо люди недолюблюють охоронців».

Тримаючи в голові таку характеристику, давайте переглянемо його роздуми — вже після експерименту — про його роль у дослідженні.

Охоронець Гельманн: «Так, це було щось більше, ніж просто експеримент. У ролі наглядача я міг перевіряти й досліджувати можливості людей, підводячи їх до меж витривалості. Це не було приємно, але моє захоплення їхніми реакціями примушувало мене робити це. Я часто проводив власні експерименти[166].

Найкраще в цьому дослідженні, що я, здається, виявився каталізатором для багатьох цікавих результатів, які притягнули телебачення і пресу... Мені прикро, якщо я створив більше проблем, ніж очікувалося, адже це був і мій власний експеримент[167].

Найгірше в дослідженні, що стільки людей трактувало мене надто серйозно, і що я нажив собі ворогів серед них. Мої слова ображали їх, виглядало так, ніби в’язні геть утратили контакт із реальністю, якою був експеримент»[168].

Через місяць після завершення СВЕ відбулося інтерв’ю-дискусія між колишніми охоронцем і в’язнем — Гельманном і його запеклим ворогом Клеєм. Їхній діалог став частиною документального фільму про наш експеримент, що виходив у NBC Chronolog (попереднику популярного шоу «60 Minutes»). Він називався «819-й вчинив погано».

Щойно Гельманн описав своє вживання в роль охоронця, Клей пішов у наступ, закінчуючи свої слова популярним прислів’ям того часу: «Що посієш — те й пожнеш».

Гельманн: «Якщо вже ти вдягаєш уніформу і тобі дають роль — тобто роботу, — і кажуть, що “твоя робота — тримати цих людей у шорах”, то безперечно, ти вже не такий, яким ти є в звичному одязі та в іншій ролі. Ти справді стаєш іншою людиною, коли вдягаєш уніформу кольору хакі й дзеркальні окуляри, береш до рук поліцейський кийок і граєш свою роль. Це твій образ, і ти дієш відповідно, коли в нього входиш».

Клей: «Це мене ранить. Розумієш, ранить тут і зараз. Ти завдаєш мені болю».

Гельманн: «Як це тебе ранило? Що саме зараз ранить? Сама думка, що люди можуть бути такими?».

Клей: «Звісно! Це дало мені досвід, якого я ніколи не переживав раніше. Я читав про таке — багато читав, — але ніколи не відчував цього на власній шкірі. Я ніколи не бачив когось, хто б так змінився. І я знаю, що ти хороший хлопець. Розумієш? Ти розумієш мене?».

Гельманн [сміючись і заперечно крутячи головою]: «Ти цього не знаєш».

Клей: «Ні, я знаю, що ти хороший хлопець. Я не маю про тебе поганої...».

Гельманн: «То чому ти мене ненавидиш?».

Клей: «Бо я знаю, на що ти можеш перетворитися. Я знаю, на що ти здатний, коли кажеш “Та ну, я не збираюсь нікого кривдити” або “Та ну, це ненадовго, лише на два тижні”».

Гельманн: «Окей, а ти на моєму місці, що зробив би?».

Клей (повільно і ретельно вимовляючи кожне слово): «Я не знаю. Не можу сказати, як вчинив би».

Гельманн: «Чи ти б...».

Клей (перебиваючи Гельманна): «Я не думаю. Не вірю, що діяв би так інтенсивно, як ти. Не думаю, що був би аж настільки креативним у тому, що робив би. Дійшло, про що я?».

Гельманн: «Так, я...».

Клей (обриває його, здається, що він насолоджується новим відчуттям влади): «Якби я був охоронцем, сумніваюся, що став би аж таким шедевром!».

Гельманн: «Я не знав, чим саме завдавав болю. Це було негідно — і це частина мого власного маленького експерименту: побачити, як я можу, еее...».

Клей (з недовірою): «Твого власного маленького експерименту? Чому ти не розповів про це раніше?».

Гельманн: «Я сам проводив маленький експеримент».

Клей: «Як цікаво! Розкажи про свої маленькі експерименти».

Гельманн: «Окей. Я лише хотів зрозуміти, після яких словесних принижень люди почнуть захищатися, почнуть відповідати тим самим. І мене здивувало, що ніхто мене не зупиняв. Ніхто не сказав: “Афігєть, ти не можеш цього говорити мені, це ненормально, ти псих”. Ніхто такого не сказав, вони просто терпіли все, що я говорив. Я говорив: “Піди і скажи тому чоловікові, що він останній гівнюк”, — і вони це робили без заперечень. Так само, без заперечень, віджималися, сиділи в Ямі, обзивали один одного. Тут, у тюрмі, вони мали б триматися купи, як одне ціле, але вони принижували один одного, бо я так сказав, і жоден із них не піддав сумніву мою владу. Це справді мене шокувало [на його очах виступають сльози]. Чому ніхто з вас нічого мені не сказав, коли я почав принижувати людей? Я почав ставати гидким, і все одно ніхто мені нічого не сказав. Чому?».

І справді, чому?..

РОЗДІЛ 10

Зміст і значення Стенфордського в'язничного експерименту: алхімія перетворень характеру

Ми всі — піддослідні морські свинки в лабораторії Бога...

Людство — лише проект у стадії розробки.

Теннессі Вільямс, «Каміно Реаль» (1953)

Стенфордський в’язничний експеримент було розпочато як спробу з’ясувати вплив ситуативних змінних на поведінку досліджуваних у штучно створених тюремних умовах. У перебігу цього дослідження ми не перевіряли якісь конкретні гіпотези — ми оцінювали міру впливу зовнішніх умов на внутрішні схильності учасників експерименту. Що сильніше: добрі наміри чи негативний зовнішній вплив?

Однак через якийсь час цей експеримент став яскравою ілюстрацією потенційного деструктивного впливу негативних систем і ситуацій, що підштовхують хороших людей до непритаманної їм патологічної поведінки. Хронологія подій, яку я намагався тут достеменно відтворити, виразно демонструє, якою мірою звичайні, нормальні, здорові молоді люди піддавалися соціальному тиску певного поведінкового контексту — так само, як і я сам та інші дорослі професіонали, що обмежили себе його суворими рамками. Межа між Добром і Злом, яка вважалася непорушною, виявилась доволі хиткою.

Настав час розглянути й інші факти, які ми зібрали за час проведення нашого дослідження. Багато кількісних джерел інформації пролили додаткове світло на те, що відбувалося в темній підвальній в’язниці. Отже, ми повинні вивчити усі доступні факти, щоби зрозуміти сенси, що постали у цьому унікальному експерименті, а також те, в який спосіб влада чи безвладдя можуть змінювати людство. У засновку цих сенсів знайдемо значущі послання про суть людської природи і чинники її занепаду або піднесення.

КОРОТКЕ РЕЗЮМЕ - І ЗАГЛИБЛЮЄМОСЬ В АНАЛІЗ ДАНИХ

Як ви вже побачили, наше тюремне середовище виявилося правдоподібним у психологічному сенсі, викликавши сильні, реалістичні й часто патологічні реакції в багатьох учасників. Ми були здивовані і силою наглядацького домінування, і тим, наскільки швидко воно виникло у відповідь на бунт ув’язнених. Нас вразило, наскільки швидко і наскільки потужно ситуативні змінні можуть зламати більшість нормальних, здорових молодих людей, як у випадку з Даґом (8612).

Переживши втрату ідентичності, зазнаючи постійного владного контролю за поведінкою, обмежені у приватності й у сні, в’язні набули синдром пасивності, залежності та депресії, який нагадує феномен під назвою «набута безпорадність»[169] — відчуття безнадії та покори, що з’являється внаслідок нездатності контролювати повторювані невдачі або покарання, особливо коли ті здаються свавільними і непов’язаними з поведінкою особи.

Половину студентів-ув’язнених довелося звільнити раніше через важкі емоційні та когнітивні розлади, швидкоплинні, проте інтенсивні. Більшість з тих, хто залишився, стали поводитись як зомбі, бездумно виконуючи дедалі жорстокіші примхи наглядачів.

Як і кілька «добрих» наглядачів, були ув’язнені, які не піддавалися тискові. Наприклад, Клей (416) героїчно протистояв, й хоча його героїчний пасивний опір варто було підтримати, інші в’язні цькували «порушника спокою». Вони обрали вузький диспозиційний погляд, нав’язаний наглядачами, замість виробити власний широкий метапогляд на голодування Клея як на дороговказ їхньої спільної непокори авторитетові.

«Сержант» так само час від часу поводився героїчно, відмовляючись матюкатися та обзивати товаришів за наказами наглядачів, але поза тим він був взірцево слухняним в’язнем. Джеррі (486) виявився найбільш урівноваженим, але, як він сам пізніше зізнався, йому це вдалося тільки тому, що він замкнувся в собі й не допомагав іншим, хоча його підтримка могла б бути корисною для них.

Коли ми почали експеримент, ми мали вибірку досліджуваних, чиї характеристики за всіма наявними критеріями не відхилялися від пересічного рівня людей із середньою освітою. Ті, кому випадково дісталася роль «наглядача», точно так само могли вжитися в роль «ув’язненого». Жодна з груп до початку експерименту не мала проблем із законом, емоційних, інтелектуальних або фізичних проблем, та навіть соціальних викликів, які могли вказувати на відмінність між наглядачами і в’язнями чи в’язнями і рештою суспільства.

Завдяки тому, що розподіл ролей був випадковим, а також тому, що ми провели попередній порівняльний аналіз психічних особливостей досліджуваних, я можу стверджувати, що ці молоді люди не мали схильностей до будь-яких патологій, які могли б «запуститися» в ході експерименту. На початку експерименту в’язні та наглядачі нічим не відрізнялися, але менше ніж через тиждень між ними вже не було нічого спільного. Тож буде резонно зробити висновок, що патології були спричинені низкою ситуативних чинників, з якими учасники зіткнулися в умовах штучної в’язниці. Більше того, саме я, створюючи Систему, схвалив цю Ситуацію і намагався її підтримувати. Для цього я спершу зустрівся з наглядачами, щоб надати їм психологічну орієнтацію, а потім ми з колегами розвинули інші методи і процедури, які стали частиною експерименту.

Ні охоронців, ні в’язнів не можна назвати «ложкою дьогтю», бо «дьогтем» вони стали під нездоланним впливом умов «діжки». Сукупність властивих цій «діжці» ознак урухомила ситуативні чинники та створила поведінковий контекст: ролі, правила, норми, деперсоналізація, дегуманізація, конформізм, групова ідентичність і багато іншого.

ПРО ЩО МИ ДІЗНАЛИСЯ З РЕЗУЛЬТАТІВ ДОСЛІДЖЕННЯ?

Цілодобові спостереження за поведінкою та взаємодією в’язнів і наглядачів було доповнено відеозаписом (близько 12 годин), прихованим аудіозаписом (близько 30 годин), опитуваннями, звітами учасників експерименту, а також різноманітними інтерв’ю. Деякі з цих даних було використано для кількісного аналізу, а деякі — для виявлення кореляції з отриманими результатами.

Аналізуючи дані, ми постали перед деякими проблемами: обсяг вибірки був порівняно малим, відео- та аудіозаписи були вибірковими, а не постійними, через обмежені можливості бюджету та нестачу людей і через наше стратегічне рішення сфокусуватися на найважливіших аспектах (таких, як переклички, прийоми їжі, відвідини і слухання комісії з питань умовно-дострокового звільнення). До того ж, динамічна взаємодія між в’язнями й наглядачами різних робочих змін ускладнювали пошуки причинно-наслідкових зв’язків. Кількісний аналіз даних поведінки окремих учасників експерименту був спотворений через очевидний вплив взаємодії між групами, а також чинник часу. До того ж, на відміну від традиційного експерименту, ми не порівнювали учасників з контрольною групою, яка б не зазнала експериментального впливу (розподілу ролей і входження в образ), а лише оцінювали їх до і після експерименту. Ми не робили цього, тому що планували просто продемонструвати феномен, як в оригінальному експерименті Мілґрема, а не встановлювати причинно-наслідкові зв’язки. Ми планували провести порівняння контрольної й експериментальної груп у майбутньому, за умови отримання цікавих результатів. Саме тому наша незалежна змінна була дуже простою — поділ на ролі в’язнів і наглядачів.

Проте ми виявили деякі закономірності, що розширюють межі викладеного у попередніх розділах якісного наративу. Ці відкриття дали змогу поглибити розуміння сутності незвичайного психологічного середовища та його впливу на молодих людей. Детальніші результати обробки цих даних, а також їх статистичний аналіз ви можете знайти в науковій статті у Міжнародному журналі з питань кримінології та пенології[170] на сторінці www.prisonexp.org.

ТЕСТУВАННЯ ОСОБИСТОСТІ

За декілька днів перед початком експерименту ми дослідили кожного учасника, використовуючи три методики оцінки індивідуальних відмінностей. Для вимірювання схильностей до авторитаризму ми використали F Шкалу, стратегій маніпулювання іншими — шкалу Макіавеллі, а ще — особистісний опитувальник Комрея.

F Шкала[171]. Цей тест вимірює прихильність до традиційних цінностей і покірне й некритичне ставлення до влади. До початку експерименту не виявлено статистично значущих відмінностей між групами: середній бал наглядачів — 4,8, а в’язнів — 4,4. Однак ми виявили разючі відмінності між п’ятьма ув’язненими, які залишилися до кінця експерименту, і п’ятьма ув’язненими, які були звільнені достроково. Ті, хто протримався до кінця в авторитарному середовищі нашого дослідження, показали результати більш ніж удвічі вищі (середній бал становив 7,8), ніж їхні товариші, які вийшли з експерименту достроково (середній бал 3,2). Дивовижно, але якщо посортувати ці значення в порядку за рангом від найнижчих до найвищих, то найбільша кореляція спостерігається з кількістю днів, проведених у нашій в’язниці (коефіцієнт кореляції становить 0,9). Ув’язнений, імовірно, тим довше залишався в експерименті, чим більше підлаштовувався під авторитарне тюремне середовище і чим вищі його показники з критеріїв жорстокості, прихильності до прийнятих у в’язниці цінностей і послуху перед авторитетом — рис, притаманних створеному нами середовищу. На противагу їм ув’язнені, які найменше могли пристосуватися до цього тиску, мали найнижчі показники за F Шкалою, що свідчить на їхню користь.

Шкала Макіавеллі[172], як можна зрозуміти з її назви, дає оцінку тому, наскільки людина здатна використовувати стосунки з іншими заради власної вигоди. Однак ми не виявили значущих відмінностей між середнім значенням цього показника у наглядачів (7,7) і в ув’язнених (8,8). Передбачити тривалість участі в експерименті за допомогою цієї пікали також неможливо. Ми припускали, що люди, схильні до маніпулювання іншими, відповідно проявлять себе в стосунках з іншими учасниками експерименту. Проте двоє в’язнів із найнижчими показниками за шкалою Макіавеллі були пристосовані до тюремного середовища так само добре, як і двоє з найвищими показниками.

Особистісний опитувальник Комрея[173], перелік запитань для самооцінювання, складається з восьми шкал, які ми використовували, щоб передбачити диспозиційні відмінності між наглядачами і в’язнями. Серед цих особистісних шкал були такі, як довірливість, організованість, конформізм, активність, стабільність, екстравертність, маскулінність та емпатія. За цією шкалою за цим опитувальником, середні показники в’язнів і наглядачів були практично однаковими й відмінності навіть не наближалися до межі статистично значущих. Більше того, середні значення за кожною окремою шкалою коливалися від 40% до 60%, що за даними Комрея є нормальним для середньостатистичного молодого чоловіка. Це відкриття ще раз підтверджує те, що досліджувані в обох групах були «нормальними» або «пересічними». Крейґ Гейні та Курт Бенкс упоралися зі своїм завданням: усі студенти-волонтери були «звичайними людьми». Крім того, не було попередніх диспозиційних тенденцій, які відповідно вирізняли би учасників, які грали ролі наглядачів і в’язнів.

Деякі цікаві, хоча й незначущі, відмінності були виявлені між в’язнями, які вийшли з експерименту достроково, і тими, хто витримав до кінця. Ті, хто витримав весь експеримент, показували вищі показники конформізму («прийняття суспільства таким, яким воно є»), екстраверсії та співчутливості (готовність допомагати, емпатія, щедрість), ніж ті, кого через гострі реакції на стрес звільнили раніше.

Якщо ж ми простежимо за тими в’язнями й наглядачами, показники яких найбільше відрізнялися від середніх (стандартне відхилення 1,5 чи навіть більше), то зможемо помітити цікаві закономірності.

Для початку давайте розглянемо деякі особистісні характеристики окремих в’язнів. Моє враження від в’язня Джеррі (5486), як «найбільш зібраного», було підкріплено тим, що він був найбільш урівноваженим з-поміж інших в’язнів, і всі інші його показники були наближені до прийнятих норм. Якщо за якимись показниками він відхилявся від інших, то це завжди було в позитивний бік. Також Джеррі мав найвищий показник маскулінності («його нелегко довести до сліз, не цікавиться любовними історіями»). Стюарт (819), який розгромив свою камеру, засмутивши співкамерників, які мали прибирати за ним увесь цей безлад, мав найнижчий показник організованості (ступінь педантичності, акуратності, а також стурбованості чистотою й охайністю). Нехай правила вимагали протилежного — він не зважав. Угадайте, хто мав найвищий показник активності (з любов’ю до фізичної активності, важкої праці та тренувань)? Так, справді, це був «Сержант» (2093). Довірливість — це віра в засадничу чесність і добрі наміри інших, і Клей (416) взяв першість за цим показником. І, нарешті, — з огляду на особисті справи в’язнів, — як ви здогадуєтеся, хто отримав найвищий бал за конформізм (віра в правоохоронні органи, прийняття суспільства таким, як воно є, обурення непокірністю інших)? Хто найбільш різко реагував на опір Клея (416) вимогам наглядачів? Це був не хто інший, як наш парубок-красень Габбі (7258)!

Серед наглядачів було всього кілька цікавих показників особистості, «нетипових» порівнянно з їхніми колегами. Для початку ми бачимо, що якраз «добрий наглядач» Джон Лендрі — а не його брат Джефф — мав найвищий показник співчутливості. Наглядач Ворниш мав найменший показник співчутливості й довірливості, але найвищий — стурбованості чистотою й охайністю. Він також мав найвищий показник за шкалою Макіавеллі серед інших наглядачів. У комплексі цей синдром характеризує холоднокровну, механічну та відсторонену поведінку, яку він і виявляв протягом усього експерименту.

Хоча ці дослідження свідчать про те, що особистісні якості формують поведінкові відмінності в деяких конкретних випадках, ми повинні бути обережними з надмірним узагальненням їх корисності для розуміння індивідуальних моделей поведінки у нових умовах, як-от умови нашого досліду. Наприклад, на основі всіх цих показників, які ми дослідили, Джеррі (5486) був найбільш «наднормальним» серед в’язнів. Проте другим у списку за показниками особистісних характеристик, які дають змогу зарахувати його до категорії «найбільш нормальних», є Даґ (8612). Його неспокійну поведінку, що перейшла у «божевілля», було важко спрогнозувати, судячи з його статусу «найбільш нормального», який був у нього до експерименту. Крім того, ми не змогли знайти жодних особистісних передумов для пояснення різниці між чотирма найбільш жорстокими наглядачами і всіма іншими, поведінка яких була менш образливою. Самі лише особистісні нахили не можуть пояснити цю екстремальну мінливість поведінки.

Тепер, якщо ми поглянемо на особистісні показники двох наглядачів, які були очевидно найпідлішими і виявляли садистські нахили стосовно в’язнів, — Гельманна та Арнетта, то обоє за всіма персональними показниками, окрім одного, виявилися середньостатистичними і типовими. Їхні показники відрізнялися лише за шкалою маскулінності. Людина ззовні, яка б інтуїтивно покладалася на теорію особистісних рис, могла би виправдано припустити, що Гельманн, наш нарваний «Джон Уейн», отримає найвищі показники за шкалою маскулінності. Результати виявилися прямо протилежними: його показники були найнижчими не лише серед наглядачів, а й серед усіх учасників. На відміну від нього, Арнетт набрав найвищі показники маскулінності серед наглядачів. Психоаналітики, без сумніву, пояснили б жорстоку домінуючу поведінку Гельманна і його гомофобні вправи реакцією на власний брак маскулінності й, можливо, навіть латентну гомосексуальність. Однак, поки мене не захопила психоаналітична лірика, я мушу додати, що в подальшому стилі життя Гельманна не було нічого дивного. Навпаки, за ці 35 років він проявив себе як добрий чоловік, батько, бізнесмен і законослухняний громадянин.

Самооцінювання настрою ми проводили двічі протягом експерименту та відразу після підсумкової зустрічі. Щоразу досліджувані повинні були скласти список із прикметників, які б найкраще описували їхній теперішній стан душі. Ми згрупували ці прикметники так, що вони відображали позитивний / негативний стан, а також активність / пасивність. Як ми й очікували, в’язні вживали втричі більше прикметників з негативним значенням, ніж з позитивним, і набагато більше негативних, ніж уживали наглядачі. Охоронці виявляли радше негативні, ніж позитивні стани. Іншою цікавою відмінністю між обома групами було те, що у в’язнів спостерігалися різкі перепади настрою. Протягом усього нашого дослідження їхній настрій змінювався в 2-3 рази частіше, ніж у відносно «стабільних» наглядачів. За шкалою активності / пасивності показники в’язнів були вдвічі вищими, що свідчить про удвічі вищий внутрішній неспокій, ніж у наглядачів. Експеримент мав негативний емоційний вплив на обидві групи, однак на в’язнях він позначився ще глибше і робив їх більш емоційно нестабільними.

Якщо порівнювати тих в’язнів, які були в експерименті до кінця, і тих, які залишили його достроково, то можна помітити, що останні були набагато більше пригнічені, депресивні та нещасні. Втретє досліджувані описували свій настрій після того, як їм повідомили, що експеримент завершено (ті, кого було звільнено раніше, були присутніми на підсумкових зустрічах). Зміна настрою на позитивний була очевидною. Станом на тепер «екс-в’язні» описували свій настрій як менш негативний і набагато більш позитивний — негативний настрій знизився з 15,0 до 5,0, а позитивний зріс від 6,0 до 17,0. Варто також додати, що тепер вони почувалися менш пасивними, ніж до того.

Загалом більше відмінностей між в’язнями, звільненими достроково, і тими, хто витримав шість днів, не було. Я щасливий, що можу повідомити вам обнадійливий висновок: після завершення експерименту обидві групи досліджуваних повернулися до їхнього стабільного емоційного рівня. Це повернення до нормального стану свідчить про те, що депресія і стресові реакції мають ситуативний характер, як і випадку з нашими досліджуваними, які пережили ці неприємні емоції, вживаючись у свої ролі.

Цей висновок можна інтерпретувати по-різному. Вплив тюремного середовища на емоційний стан досліджуваних був тимчасовим, адже в’язні, які страждали, швидко повернулися до свого звичного стану після завершення експерименту. Це також свідчить про «нормальність» наших досліджуваних, яких ми так ретельно відбирали. Здатність підлаштовуватися під обставини і залишатися при цьому емоційно стабільними дала їм змогу швидко відновитися. Проте однакова реакція в’язнів могла бути викликана різними причинами. Ті, хто зміг вистояти до кінця, були щасливі повернутися на свободу і усвідомлювати, що змогли пройти крізь важке випробування. Ті ж, хто покинув експеримент до його завершення, позбулися емоційного тиску й змогли відновити свої душевні сили подалі від негативних ситуацій. Ми можемо також припустити, що позитивні емоції були пов’язані з тим, що всі учасники експерименту нарешті були звільнені. В іншому випадку, якби вони покинули експеримент достроково, то докоряли би собі й почувалися винними через те, що їхні товариші досі змушені проходити нові й нові випробування, залишаючись у дослідженні до кінця.

Хоча деякі наглядачі й зазначили, що хотіли, щоб експеримент тривав на тиждень довше (як і планувалося), вся група наглядачів загалом також зраділа його достроковому завершенню. Їхні показники позитивного самопочуття в середньому зросли більш ніж удвічі (з 4,0 до 10,2), а негативного — знизилися ще більше (з 6,0 до 2,0). Саме тому навіть люди цієї категорії були здатними відновити спокій та емоційний баланс, попри те що в умовах експерименту вони були джерелом страшних і гнітючих умов. Проте відновлення душевного стану не означає, що цих молодих людей не турбувало те, що вони виявилися нездатними зупинити насильство. Те, що їм не було байдуже, ми зрозуміли з їхньої поведінки після експерименту, а також з їхніх ретроспективних щоденників, у яких вони описували свої спогади.

Аналіз відеозаписів. Ми записали 25 окремих відео, за допомогою яких могли спостерігати за взаємодією між в’язнями й наглядачами. Кожен з цих епізодів ми оцінили за 10 поведінковими (і вербальними) категоріями. Двоє експертів, які не були залучені до експерименту, провели оцінку незалежно один від одного, і нас приємно вразив рівень їхньої узгодженості. Серед цих категорій були такі: постановка запитань, віддавання команд, повідомляння інформації, використання індивідуальних (позитивні) чи деіндивідуальних (негативні) характеристик, погрози, опір, допомога іншим, використання інструментів (з певними цілями) та вияв агресії. Як показано на рисунку з результатами, у стосунках між в’язнями й наглядачами було дуже багато негативу і ворожості. Активна діяльність була прерогативою наглядачів, тоді як в’язні загалом були досить пасивними. Найбільш характерними діями наглядачів були: віддавання команд, образи в’язнів, деіндивідуалізація в’язнів, вияви агресії, погрози й використання інструментів проти в’язнів.

Поведінка в'язнів і наглядачів

СХЕМА 10[174]

Попервах в’язні чинили опір наглядачам — особливо в перші дні, а також пізніше, коли Клей (416) почав голодування. В’язні, як правило, викорис товували позитивні характеристики інших, запитували про них, надава ли один одному інформацію, і рідко коли їхня поведінка стосовно інших була негативною, на відміну від наглядачів, для яких така поведінка була звичною справою. Повторюсь, що так було тільки на початках експери менту. З іншого боку, протягом цих шести днів найбільш нетиповою по ведінкою була індивідуалізація інших та допомога іншим. Допомогу за фіксовано лише один раз поміж двома в’язнями.

Відеозаписи ще раз кількісно підкреслюють те, що ми спостерігали протягом усього експерименту: дратівливість наглядачів щодо в’язнів постійно наростала. Якщо порівняти два перші випадки взаємодії між в’язнем і наглядачем і два останні випадки, то ми помітимо, що за той самий проміжок часу на початку експерименту не було виявлено деіндивідуалізації, але це траплялося в середньому 5,4 раза наприкінці. Точно так само на початку експерименту наглядачі ображали в’язнів у середньому 0,3 раза, тоді як в останній день за той самий проміжок часу це трапилося 5,7 раза.

В’язні з кожним днем усе менше і менше проявляли ініціативу. Поведінкова активність знизилася за всіма категоріями протягом цього часу. Арештанти щодня ставали пасивнішими.

Аналіз відео також чітко показав, що нічна зміна «Джона Вейна» була для в’язнів важчою, ніж дві інші. Поведінка наглядачів цієї зміни була грубою та жорстокою і значно відрізнялася такими особливостями: віддавання більшої кількості наказів (у середньому 9,3 раза, коли в інших наглядачів за цей самий проміжок часу показник становив 4,0), частота образ в’язнів більш ніж удвічі різнилася з іншими змінами (5,2 і 2,3 відповідно). Крім того, зміна Гельманна частіше вдавалася до жорстоких покарань. У цьому аналізі не зареєстровано більш витонченої вербальної агресії Арнетта.

Аналіз аудіозаписів. Час до часу ми вели прихований аудіозапис розмов між в’язнями й наглядачами, а також між в’язнями в їхніх камерах. Для окреслення характеру вербальної поведінки ми створили дев’ять категорій аналізу. Класифікацію за цими категоріями знову ж таки проводили незалежні експерти, які доти не мали стосунку до дослідження.

Крім уже згаданих категорій постановки запитань, надання інформації та командування, було додано такі категорії, як критицизм, позитивне / негативне ставлення до ситуації, позитивна / негативна самооцінка, індивідуалізація / деіндивідуалізація, прагнення продовжувати експеримент / припинити його достроково, наміри в майбутньому поводитися позитивно або негативно.

Ми були здивовані, відкривши те, що більшість наглядачів негативно оцінювали ситуацію і мали низьке почуття власної гідності, мало чим відрізняючись від в’язнів. Фактично, «добрий наглядач» Джефф Лендрі виявив найнижчу самооцінку (навіть порівняно з в’язнями) і більше песимізму, ніж усі інші учасники, крім Даґа (8612). Наші інтерв’ю з в’язнями показали, що вони загалом негативно налаштовані, у них низька самооцінка, самоповага й негативні наміри (перш за все намір бути агресивними та загальний негативний погляд на ситуацію).

Ці інтерв’ю показали різницю впливу ситуації на емоції тих, хто протримався весь експеримент, і тих, хто покинув його раніше. Ми порівняли середні значення негативного погляду на ситуацію, негативних емоцій, негативної самооцінки та намірів бути агресивними в цих двох групах. В’язні, які були звільнені раніше, показали більше негативних очікувань, емоцій, негативної самооцінки та в чотири рази вищий рівень агресії, ніж ті, хто залишився до кінця експерименту. Ці цікаві тенденції близькі до статистичної значущості.

Таємне спостереження за тюремними камерами дало нам змогу дізнатися, про що розмовляли між собою в’язні в вільний від перекличок час, під час виконання чорної роботи та інших подій. Не забувайте, що троє співмешканців у кожній камері на початку експерименту не були знайомими між собою. Тому камери були єдиними місцями усамітнення, де вони могли коротко поговорити, позаяк у публічних місцях розмови було заборонено. Ми припускали, що вони намагатимуться знайти спільну мову, бо ж мусили жити разом у цих тісних приміщеннях протягом двох тижнів. Ми сподівалися почути розмови про їхнє навчання в коледжі, спеціальність, дівчат, улюблені спортивні команди, музичні смаки, зацікавлення, про те, чим вони займуться до кінця літа, коли експеримент закінчиться, або, можливо, що вони зробили б із заробленими грошима.

Нічого подібного! Майже нічого, з того, що я перелічив, не було згадано. 90% розмов стосувалися в’язниці. І лише 10% були пов’язаними з їхнім життям, а не з експериментом. В’язні зосереджувалися на їжі, домаганнях наглядачів, створенні комісії, обдумуванні плану втечі, відвідинах і поведінці в’язнів з інших камер. Коли у них була можливість хоча б на короткий час відсторонитися від наказів наглядачів, вийти за межі своєї ролі й стати собою, вони цього не робили. Їхня роль переважала над тим, ким вони були насправді. Тюремне середовище вплинуло на учасників експерименту; вони цілком занурилися в турботи цього короткого проміжку часу. Для них уже не важило, чи спостерігають за ними, чи ні.

Усе, що в’язні знали один про одного, ґрунтувалося на їхніх спостереженнях за поведінкою під час експерименту. Вони не мали можливості скласти думку про людину на основі її розповідей про минуле чи очікувань від майбутнього. Вони просто не спілкувались. А позаяк ув’язнені мали змогу проявити себе хіба що під час перекличок та інших «тюремних» справ, то враження їхні були здебільшого негативні. Ці спостереження були єдиним, на чому базувалися їхні уявлення про інших учасників експерименту. Ці негативні образи підкріплювалися також станом в’язнів, які були повністю заглиблені в довколишню ситуацію. Упоратися з негативними ситуаціями людям вдається, коли вони відмежовують теперішнє, уявляючи світле майбутнє та пригадуючи щось приємне з минулого.

Добровільне ототожнення себе зі свідомістю в’язня мало ще гірші наслідки: в’язні почали сприймати себе так, як їх сприймали охоронці. Половину з зафіксованих випадків спілкування між в’язнями можна класифікувати як дві категорії: відсутність підтримки та відсутність співпраці. Більше того, під час експерименту в’язні давали один одному оцінку, і 85% цих оцінок були негативними та осудливими. Важливою є також статистика, яка показує, що в’язні спілкувалися на теми, не дотичні до в’язниці, лише в одному випадку зі ста, а позитивну чи хоча б нейтральну оцінку один одному вони давали в п’яти випадках зі ста. Це означає, що така поведінка є «справжньою», і її не можна списати на випадкові зміни настрою, пов’язані з особистими темами розмов, бо в’язні не спілкувалися про особисте.

Таким чином, поринувши у цю гнітючу тюремну атмосферу, учасники експерименту формували враження один про одного, спостерігаючи за тим, як вони всі поводились, — як принижені покірні вівці, змушені бездумно виконувати накази наглядачів. Як вони могли не втратити повагу до себе, якщо не виявляли жодної поваги один до одного? Це неочікуване відкриття нагадує мені феномен «ідентифікації з агресором». Психолог Бруно Беттельгайм[175] ужив цей термін для пояснення того, як в’язні нацистських концентраційних таборів інтерналізували владу своїх гнобителів (уперше ж про це заговорила Анна Фройд). Беттельгайм помітив, що деякі з них наслідували поведінку наглядачів, — не просто принижували інших в’язнів, а й носили окремі деталі списаної уніформи СС. Відчайдушно сподіваючись вижити у ворожих і непередбачуваних умовах, жертва починає наслідувати агресора замість того, щоб йому протистояти. За допомогою таких психологічних захистів послаблюється страшне усвідомлення прірви між всемогутністю наглядачів і безпорадністю в’язнів. В уяві людина об’єднується зі своїм ворогом. Цей самообман допомагає забути про реальний стан справ, а натомість гальмує пошук рішення, прагнення боротися і співчуття до людей, які страждають поруч з тобою[176].

Життя — це мистецтво самообману. І щоб бути успішним, цей обман має бути звичним і постійним.

Вільям Гезлітт, «Про педантизм» (збірка «Круглий стіл», 1817)

УРОКИ І ВИСНОВКИ СТЕНФОРДСЬКОГО В'ЯЗНИЧНОГО ЕКСПЕРИМЕНТУ

А тепер час перейти від розгляду поведінки учасників експерименту та індивідуальних рис молодих людей у ролях в’язнів і наглядачів, до ширших концептуальних питань, а також уроків, сенсів і месиджів, які постали під час нашого дослідження.

ЧЕСНОТИ НАУКИ

З одного боку, Стенфордський в’язничний експеримент не повідомив нам нічого нового про в’язниці, чого не можна було би почути від соціологів, криміналістів чи колишніх ув’язнених раніше. В’язниця — це жорстоке місце, де проявляються найгірші риси людської природи. Те, що рецидиви злочинів трапляються у понад 60% випадків, свідчить, що в’язниця не допомагає людям переосмислити своє життя. Що Стенфордський в’язничний експеримент додає до нашого розуміння ідеї в’язниць, цього невдалого суспільного експерименту, як інструменту контролю за злочинністю? Я думаю, що відповідь криється в базовому протоколі СВЕ.

У реальних в’язницях ґанджі тюремної ситуації й пороки ув’язнених тісно переплітаються між собою. Згадайте мою першу розмову з сержантом поліції Пало-Альто, коли я пояснював, чому ми проводимо це дослідження замість провести спостереження в реальній в’язниці. Цей експеримент було проведено для того, щоб оцінити вплив штучного тюремного середовища на людей, які в нього потрапили. Завдяки тому, що ми контролювали умови перебігу експерименту, ми змогли зробити ті висновки, яких не зробили би в реальних умовах.

Ретельний відбір учасників експерименту дав нам упевненість у тому, що всі ці люди були звичайними, середньостатистичними, абсолютно здоровими. Ні в кого з них не було проблем із законом, досвіду насильства чи антисоціальної поведінки. Ба більше, вони всі були студентами коледжу, а отже високоінтелектуальними, позбавленими упереджень і більш свідомими своїх планів на майбутнє, ніж їхні менш освічені однолітки. Також ключем до експерименту є те, що розподіл ролей був випадковим. На те, чи досліджуваний буде наглядачем, чи в’язнем, не впливали нічиї особистісні нахили. Все залежало від випадку. Надалі ми проводили систематичні спостереження за експериментом, використовували різні способи фіксації фактів та аналізували статистичні дані. Все це допомогло нам зрозуміти, як впливає цей досвід на учасників експерименту в даних параметрах дослідження. Протокол експерименту допоміг розділити людину й умови, особистісні нахили і ситуацію, «діжку меду» і «ложку дьогтю».

Однак ми повинні визнати, що це дослідження було штучним — спрощеною імітацією реального аналогу в’язниці. Та, незважаючи на штучність Стенфордського в’язничного експерименту чи будь-якого іншого соціально-психологічного дослідження (про них мова піде пізніше), ми можемо сміливо узагальнити результати, якщо дослідження проводилося з урахуванням важливих і реальних життєвих деталей[177].

Очевидно, що наша в’язниця не була «справжньою» з багатьох причин. Однак ми врахували основні психологічні характеристики реальної в’язниці, які, на мою думку, є головними елементами «тюремного досвіду». Безумовно, будь-які наші дослідження мають відповідати на два запитання. Перше: «Порівняно з чим?». Друге: «Які підстави дають змогу вважати ці висновки правдивими для реального середовища? Які паралелі ми можемо провести?». Цінність такого експерименту зазвичай полягає у дослідженні базових процесів, встановленні причин явищ і виявленні змінних, які зумовлюють спостережений результат. До того ж, експеримент допомагає виявити причинно-наслідкові зв’язки, які за умови статистичної значущості не можна вважати випадковими.

Першопроходець соціально-психологічних досліджень, теоретик і дослідник Курт Левін десятки років тому аргументував наукову цінність соціальної експериментальної психології. Левін стверджував, що можливо абстрагуватися від реального світу, виділивши найбільш значущі питання і практично втіливши їх у лабораторії. На його думку, за допомогою детально продуманих умов і правильної маніпуляції незалежними змінними (наперед визначені чинники, які допомагають передбачити поведінку) можна встановити причинно-наслідкові зв’язки, до яких в умовах польових досліджень чи спостережень ми не маємо доступу. Левін пішов навіть далі — закликаючи використовувати знання, здобуті під час досліджень, задля зміни в суспільстві та поліпшення життя людства[178]. Я намагався наслідувати його натхненні ідеї.

ТРАНСФОРМАЦІЯ ВЛАДИ НАГЛЯДАЧІВ

Ламаючи дух людини, ми відчуваємо в своїх руках більше влади, ніж коли завойовуємо чиєсь серце.

Ерік Гоффер, «Бунтівний стан розуму» (1954)

Деякі з наших волонтерів, яким випадково дісталася роль наглядачів, уже зовсім скоро почали зловживати своєю владою. Вони поводились як садисти, принижуючи, зневажаючи «в’язнів» і завдаючи їм болю вдень і вночі. Їхня поведінка відповідала психологічному визначенню зла, запропонованому в першому розділі. Інші наглядачі також добре вжилися у свою роль, були вимогливими, але виявляли бодай трохи співчуття приреченим на страждання в’язням. Кілька наглядачів, яких ми можемо назвати «добрими», встояли перед спокусою влади, розуміючи становище в’язнів. Іноді вони навіть могли поділитися з кимось із в’язнів яблуком чи цигаркою.

Існує цікава паралель між нацистськими лікарями СС із концтабору Аушвіц і наглядачами Стенфордського в’язничного експерименту (хоча зрозуміло, що це непорівнювані речі за своїми масштабами). Як і наглядачів нашого експерименту, цих лікарів можна розділити на три групи. У книжці «Нацистські лікарі» Роберт Джей Ліфтон зазначає, що серед них були «фанатики, які з радістю брали участь у процесі винищення і робили навіть більше, ніж від них вимагали; ті, хто виконував усе чітко, не більше і не менше, ніж потрібно; і ті, хто робив це всупереч власній волі»[179].

У нашому експерименті бути добрим охоронцем, виконуючи свою роботу неохоче, означало бути «добрим за замовчуванням». Невеликі добрі справи, вчинені для в’язнів, дуже виділялися на фоні диявольської поведінки інших наглядачів. Як було зазначено раніше, жоден з них не намагався зупинити «поганих охоронців», які знущалися з в’язнів, жоден не поскаржився персоналові в’язниці, не пішов зі зміни раніше й не запізнився на роботу, не відмовився працювати понаднормово, коли була така необхідність. Ба більше, ніхто з них навіть не зажадав додаткової оплати за роботу, яка могла би здатися неприємною. У них усіх був синдром «Злої бездіяльності», про який ми докладніше розповімо згодом.

Візьміть до уваги, що найдобріший наглядач, Джефф Лендрі, працював у нічні зміни разом із найжорстокішим наглядачем, Гельманном, і він жодного разу навіть не спробував сказати Гельманнові, що варто охолонути, тому що це «тільки експеримент», що немає потреби завдавати стільки болю хлопцям, які лише грають роль «в’язнів». Навпаки, Джефф, про що можна судити з його власних оцінок ситуації, страждав мовчки — разом з іншими в’язнями. Якби він скеровував свою енергію від докорів совісті в конструктивні дії, то це могло б значно пом’якшити вплив щоразу більшого насильства під час його нічних змін.

Упродовж багатьох років викладання в різних університетах я помітив, що студенти рідко переймаються владою як такою, адже ми живемо в світі, де інтелект і сумлінна праця дають можливість досягати поставлених цілей. Влада стає проблемою, коли люди або мають надмір влади, або прагнуть встановити владу, або мають недостатньо і прагнуть здобути більше. Однак для багатьох влада стає самоціллю, адже відкриває перед нами так багато можливостей. Колишній державний службовець, Генрі Кіссинджер, описує цю спокусу як «афродизіак влади». Молоді та чарівні жінки часто вважають літніх і некрасивих чоловіків привабливими тільки через те, що ті наділені владою.

ПАТОЛОГІЇ В'ЯЗНІВ

Хоч де б людина перебувала проти своєї волі — це для неї в'язниця.

Епіктет, «Бесіди» (II ст. по Р. Хр.)

Нашою первинною метою було не так дослідити поведінку наглядачів, як оцінити змогу в’язнів адаптуватися до свого нового і безправного статусу. Того літа я цілковито занурився в психологію тюремного середовища і був одним із викладачів цієї дисципліни в Стенфордському університеті. Я був на боці в’язнів. Карло Прескотт вразив нас яскравими історіями про зловживання владою і приниження від рук наглядачів у справжніх тюрмах. Від інших колишніх ув’язнених ми з перших уст почули реальні страшні історії про сексуальне насильство одних в’язнів над іншими та протистояння між тюремними «бандами». Саме тому Крейґ, Курт і я глибоко в душі співчували в’язням, сподіваючись, що вони зможуть встояти проти тиску наглядачів і зберегти власну гідність, попри падіння статусу, з яким їм доведеться змиритися. Я уявляв себе самого в ролі мудрого і сильного в’язня з кінофільму Пола Ньюмена «Холоднокровний Люк». Та уявити себе в ролі його наглядача я не зміг би[180].

Ми були приємно здивовані тим, як швидко в’язні почали бунтувати і протестувати проти чорної роботи, яку наглядачі примушували їх виконувати. Вони зневажливо ставилися до нав’язаних правил і виснажливих перекличок. Їхні очікування стосовно того, що вони будуть досліджувати «тюремне життя», про яке йшлося в нашому оголошенні, не справдилися. Вони очікували, що будуть кілька годин на день виконувати якусь роботу, а у вільний час читати, відпочивати, грати в ігри і заводити нові знайомства. Насправді спочатку наш план був саме таким — до того, як в’язні розпочали бунт, а наглядачі стали брати все під свій контроль. Ми навіть збиралися влаштовувати для них вечірні кіноперегляди.

В’язні були дуже пригнічені постійними знущаннями, які не припинялися ні вдень, ні вночі, браком приватності через постійні спостереження наглядачів, свавільно встановленими правилами та покараннями і необхідністю перебувати в тісних камерах. Коли в’язні почали бунт, наглядачі звернулися до нас по допомогу. Ми ж їм дали чітко зрозуміти, що не збираємося втручатися: все в їхніх руках. Ми були лише спостерігачами. На тому етапі експерименту я ще не позиціював себе як того, хто все контролює. Я радше посів позицію спостерігача, прагнучи побачити, як будуть діяти наглядачі в цій надзвичайній ситуації.

Нервовий зрив Даґа (8612), одного з ініціаторів бунту, заскочив нас усіх зненацька. Ми всі були вражені його гучним висловленням незадоволення стосовно поводження з в’язнями. Навіть коли він викрикнув: «***ане дослідження! Це ж ***ана імітація, експеримент! Це не в’язниця. Нах** Зімбардо!» — я не міг йому допомогти, але був захоплений його хоробрістю. Ми не могли змусити себе повірити, що він насправді так сильно страждає. Пригадайте мою першу розмову з ним, коли він хотів вийти з експерименту. Я запропонував йому стати стукачем взамін на пом’якшене ставлення наглядачів.

Пізніше Крейґ Гейні прийняв складне рішення: звільнити Даґа (8612) лише після 36 годин від початку участі в експерименті. Причина — нервовий зрив Даґа (8612):

Як організатори експерименту ми не очікували, що станеться щось подібне, і не мали плану дій на випадок такої ситуації.

З іншого боку, ми усвідомлювали, що на цього хлопця звалилося більше, ніж ми могли передбачити... Саме тому я віддав перевагу етичному і гуманному рішенню — звільнити в’язня 8612. Чим ми можемо пояснити те, що наші очікування не справдилися? Чому для учасників експерименту це було таким стресом? Крейґ пригадав де які наші помилки:

Ми швидко вхопилися за пояснення, яке видавалося нам не тільки обнадійливим, а й правдоподібним. Мабуть, Даґ зламався, тому що був надто слабким, або в нього були якісь особистісні дефекти, через що він був надто чутливим і надто сильно перейнявся тим, що відбувалося. Ми дійсно хвилювалися, що погано відібрали людей для експерименту і не помітили певних вад у декому з учасників. І лише трохи згодом ми оцінили всю іронію ситуації: для пояснення такої поведінки ми обрали диспозиційну теорію особистості, яку саме й збиралися спростувати, і навіть не спробували пояснити поведінку впливом ситуаційних змінних[181].

Повернімося ще раз до поведінки Даґа (8612), щоб зрозуміти, наскільки він був спантеличеним:

Я вирішив вийти з експерименту, але потім поговорив з вами, і ви сказалі «ні» і намахали мене. І коли я повернувся в експеримент, я зрозумів, що ви мене намахали, і був на вас дуже злий. Тому я почав розробляти схеми для втечі, хай там що. Одним із найпростіших способів, який не нашкодив би ні людям, ні обладнанню, було зімітувати нервовий зрив, що я і зробив. Коли я був у камері, то спеціально почав психувати.

Але, знаючи, що мені влаштують зустріч із Джаффе, я не хотів витрачати всю енергію відразу. Я знав, що можу справити на нього таке враження, що мене випустять. Навіть коли я був розстроєний, я маніпулював вами. А я таки і насправді був розстроєний. Неможливо вдавати горе, якщо ти його зовсім не відчуваєш. Так само, щоб прикидатися божевільним, треба бути типу трохи божевільним, знаєте? Я не знаю, чи я насправді був розстроєний, чи тільки прикидався... Я був злий на того чорного хлопця. Як його ім’я? Картер? Я був злий і на вас, докторе Зімбардо, за те, що ви підписали зі мною цей контракт, щоб використати як якогось раба... і те, як ви повелися зі мною потім. Але що вам залишалося? Ви і ваша команда мусили продовжувати експеримент[182].

ЧОМУ СИТУАЦІЯ МАЄ ЗНАЧЕННЯ

Певні потужні соціальні умови можуть сильно змінити людину майже на рівні хімії, як от в історії Роберта Льюїса Стівенсона про доктора Джекілла і містера Хайда. Я гадаю, що Стенфордський в’язничний експеримент цікавить людей уже протягом багатьох десятиліть тому, що відкрив приголомшливу таємницю «трансформації характеру». Він показав, що в певних ситуаціях добрі люди можуть раптово стати жорстокими, як наші наглядачі, або патологічно пасивними жертвами, як наші в’язні. Люди з добрими намірами можуть піддатися вимушеній спокусі зла. Вони можуть поводитись в ірраціональний, дурний, саморуйнівний, антисоціальний і бездумний спосіб. Це відбувається, коли вони потрапляють у «всеохопні ситуації», які змінюють людську природу, стабільність нашої ідентичності, характеру і моралі.[183]

Нам хочеться вірити в найкраще в людях, беззаперечне і незмінне. У те, що ми маємо силу протистояти зовнішньому тискові, оцінювати ситуацію з позиції здорового глузду та не піддаватися спокусам. Ми вважаємо, що люди наділені божественними моральними і раціональними якостями, які роблять нас праведними і мудрими. Ми спрощуємо складність людського досвіду, малюючи у своїй уяві непроникний кордон між добром і злом. З одного боку є Ми, Наша сім’я, Наша родина, а з іншого — Вони, їхні сім’ї і їхні родини. Парадоксально, але, вважаючи себе невразливими до обставин, ми самі копаємо собі яму, перестаючи бути пильними до того, що відбувається.

Стенфордський в’язничний експеримент, поряд з багатьма іншими науковими дослідженнями у галузі соціальної психології (про які піде мова в розділах 12 та 13), відкривають нам правду, яку ми не хочемо прийняти: більшість з нас може змінитися під впливом обставин. Наші уявлення про те, як ми вчинили би в тій чи тій ситуації, можуть мати мало спільного з тим, як ми вчинили би насправді. Стенфордський в’язничний експеримент закликає нас відмовитися від своїх уявлень про те, що позитивні схильності є сильнішими за негативні обставини. Ми здатні уникати, запобігати, перемагати і змінювати негативні обставини тільки тоді, коли можемо побачити їхню потенційну силу «заразити нас», спостерігаючи за тим, як поводяться інші в аналогічних умовах. Давньоримський комедіограф Теренцій так висловив важливість розпізнавання ситуацій: «ніщо людське не є для мене чужим».

Ми повинні робити висновки з трансформацій, які відбувалися у поведінці нацистських наглядачів у концентраційних таборах, чи в таких деструктивних сектах, як «Храм народів» Джима Джонса чи одній з новітніх японських сект — Аум Сінрікьо. Геноцид та інші звірства, які відбувалися в Боснії, Косово, Руанді, Бурунді, а також недавно в суданському регіоні Дарфур, також дають нам переконливі докази того, як розсипається наша гуманність і співчуття під впливом соціальних сил та абстрактних ідеологій завоювання і загрози національній безпеці.

Будь-який найгірший вчинок, який коли-небудь робила людина, кожен із нас може повторити знову під впливом тих чи тих обставин. Знання про цей феномен аж ніяк не виправдовує зло. Воно, скоріше, демократизує його, показуючи, що будь-хто може бути заплямованим. Не тільки деспоти і збоченці чинять зло. Ми можемо опинитися на їхньому місці.

Головний урок, якого вчить нас Стенфордський в’язничний експеримент, — обставини мають значення. Соціальні обставини можуть мати більш глибокий вплив на поведінку та ментальне функціонування окремих людей, груп, національних лідерів, ніж ми могли би подумати. Деякі обставини можуть змусити нас поводитись так, як ми і не могли очікувати[184].

Сила обставин найбільш помітна в нових умовах, де люди не можуть керуватися звичними моделями поведінки. За таких обставин звичні системи винагород не спрацьовують, і очікування не справджуються. Під впливом цих умов особистісні змінні не особливо допоможуть передбачити поведінку людини. Будь-які наші уявлення про те, як ми зреагуємо в тій чи тій ситуації, базуються на досвіді аналогічних ситуацій у минулому але рідко в ситуаціях, коли вам доводиться стати в’язнем чи наглядачем.

Саме тому, якщо ми хочемо знайти пояснення дивній і незвичній поведінці, ми повинні почати з аналізу ситуації. Диспозиційний аналіз (спадковість, особистісні риси, патології й таке інше) ми можемо застосовувати тільки тоді, коли знайти ситуативну причину не вдалося. Мій колега Лі Росс, додає, що такий підхід заохочує нас практикувати «атрибутивне милосердя». Він має на увазі, що замість того, щоб звинувачувати людину в її діях, нам слід спершу проаналізувати ситуацію, яка їх спричинила.

Хоча атрибутивне милосердя зрозуміле в теорії, на практиці його важко застосувати. Кожен з нас має потужне упередження — «фундаментальну помилку атрибуції», — що не дає нам змоги раціонально оцінювати людей[185]. Суспільства, які пропагують індивідуалізм (як-от США та багато інших країн Західного світу), вірять у те, що особистісні якості важать більше, ніж обставини. Пояснюючи поведінку, ми надто сильно наголошуємо на особистості й, навпаки, применшуємо роль ситуативного впливу. Я сподіваюсь, що після прочитання цієї книжки ви почнете помічати цей дуальний принцип у власних діях і в рішеннях інших людей. Давайте розглянемо деякі аспекти нашого експерименту, які доводять, що обставини мають значення.

СИЛА ПРАВИЛ У ФОРМУВАННІ РЕАЛЬНОСТІ

Ситуаційні сили у Стенфордському в’язничному експерименті поєднували в собі кілька чинників, жоден з яких не був дуже значущим сам по собі, проте разом вони були дуже сильними. Одним з ключових чинників були правила. Правила — це формальний, спрощений метод управління неформальною складною поведінкою. Вони працюють завдяки зовнішнім регуляторам, шляхом встановлення того, що є необхідним і прийнятним, а отже, винагороджується, а що є неприйнятним і, відповідно, карається. З плином часу правила починають жити власним життям і мати юридичну силу, навіть коли вже більше не є актуальними, стають нечіткими чи змінюються через непостійність і забаганки правоохоронних органів.

Наші наглядачі могли виправдати більшу частину шкоди, яку вони завдавали в’язням, покликаючись на правила. Згадаймо, до прикладу, страждання, яких довелося зазнати в’язням, запам’ятовуючи набір сімнадцяти деспотичних правил, придуманих наглядачами та начальником тюрми. Розглянемо також зловживання правилом 2, що дозволяє їсти лише у встановлені години споживання їжі, для того, щоб покарати Клея (416) за те, що він відмовився їсти якісь смердючі сосиски.

Деякі правила є необхідними для ефективного координування соціальної поведінки, наприклад, коли аудиторія слухає доповідача, водії зупиняються на червоне світло, а люди не проходять поза чергою. Проте багато правил є лише прикриттям для панування тих, хто їх придумує або на кого покладена функція стежити за їх виконанням. Звісно, є останнє правило, як і в правилах Стенфордського в’язничного експерименту, яке завжди передбачає покарання за порушення інших правил. Із цієї причини повинна бути якась особа чи орган готові та спроможні управляти таким процесом покарання, і то бажано публічно, щоби було би чинником стримування для потенційних порушників правил. У репертуарі коміка Ленні Брюса є смішний номер: він описує розробку правил, які обумовлюють, хто може та хто не може кидати гівно через паркан сусіда на його земельну ділянку. Комік описав створення поліції, функцією якої є нагляд за дотриманням правила «ніякого гівна в моєму дворі». Правила та люди, що стежать за їх дотриманням, є невилучними складниками ситуативної влади. Проте саме Система наймає поліцію і створює тюрми для засуджених порушників правил.

КОЛИ РОЛІ СТАЮТЬ РЕАЛЬНІСТЮ

Якщо вже ти вдягаєш уніформу і тобі дають роль — тобто роботу, — і кажуть, що «твоя робота — тримати цих людей у шорах», то, безперечно, ти вже не такий, яким ти є в звичному одязі та в іншій ролі. Ти справді стаєш іншою людиною, коли вдягаєш уніформу кольору хакі й дзеркальні окуляри, береш до рук поліцейський кийок і граєш свою роль. Це твій образ, і ти дієш відповідно, коли в нього входиш.

НАГЛЯДАЧ ГЕЛЬМАНН

Коли актори вживаються в роль вигаданих персонажів, вони повинні виконувати ролі, які є відмінними від їхної особистої ідентичності. Вони вчаться говорити, ходити, їсти і навіть думати й відчувати так, як цього вимагає роль, яку вони грають. Їхня професійна підготовка дає їм можливість зберігати відстань між роллю і власною особистістю, щоби тримати своє «я» на задньому плані під час виконання ролі, яка може кардинально відрізнятись від того, ким вони є насправді. Проте бувають періоди, коли навіть у досвідчених професіоналів розмиваються ці кордони і «ролі беруть верх», навіть коли завісу опущено і світло камер вимкнуто. Глибина ролі поглинає їх і виходить за рамки сцени, щоб управляти їхнім закулісним життям. Глядачі більше не важливі, адже роль заполонила розум актора.

Чудовий приклад такого ефекту, коли роль стає «надто реальною», можна було побачити в британському телешоу «Садиба едвардіанської епохи». У цьому реаліті-шоу брали участь 19 людей, яких було обрано з 8000 кандидатів. Від чоловіка, якого обрали на роль головного шафаря, відповідального за прислугу, очікували дотримання жорстких ієрархічних правил того часу, він був сам наляканий легкістю, з якою став начальником-диктатором. Цей 65-річний архітектор не був готовий до того, що так легко вживеться в роль, яка дасть йому змогу практикувати необмежену владу над слугами, що він ними керував: «Раптово ти розумієш, що тобі не потрібно говорити. Все, що мені було потрібно, — підняти палець угору, і вони замовкали. І це жахлива думка — вона лякає». Молода жінка, яка виконувала роль покоївки, а в реальному житті була працівником туристичної компанії, почала почуватися невидимкою. Жінка описувала, як вона та інші швидко адаптувались до своїх ролей слуг: «Спочатку я була здивована, а потім налякана тим, як нас розчавили. Ми швидко вивчили, що ти не можеш заперечувати, ти почуваєшся підпорядкованим»[186].

Зазвичай ролі прив’язані до конкретних ситуацій, роботи, обов’язків, як-от: професор, швейцар, таксист, міністр, соціальний працівник чи порноактор. Ми граємо ролі, коли потрапляємо в певні ситуації, — вдома, в школі, в церкві, на заводі чи на сцені. Людина припиняє грати роль, коли повертається до іншого «нормального» життя. Проте деякі ролі підступні — не просто сценарії, за якими ми граємо час від часу, а те, що стає нашою сутністю більшість часу. Вони приживаються в нас, навіть якщо на початку ми розцінювали їх як штучні, тимчасові та ситуативні. Ми стаємо батьком, матір’ю, сином, донькою, сусідом, начальником, працівником, помічником, цілителем, повією, солдатом, жебраком, злодієм і т. ін.

Проблема ще більше ускладнюється тим, що всі ми маємо грати кілька ролей, з яких певні можуть конфліктувати між собою, а декотрі можуть бути викликом для наших усталених цінностей і переконань. Так само і Стенфордський в’язничний експеримент розпочався «лише виконуванням ролей», але нездатність відрізнити роль від реальної особистості може мати глибокий вплив, особливо коли рольова поведінка нагороджується. «Клоун у класі» привертає до себе увагу, яку йому не вдається отримати, проявляючи свої таланти в навчанні, але потім уже ніхто не сприймає його всерйоз. Навіть сором’язливість може бути роллю, яку спочатку виконують, щоби уникнути некомфортних соціальних контактів і незручних ситуацій, і коли роль практикується часто, її виконавець справді перетворюється на сором’язливу людину.

Роль може створювати не лише дискомфорт. Якщо дати їй волю, люди можуть почати робити жахливі речі, тому що роль встановлює жорсткі рамки поведінки, визначаючи, що доречно робити, чого від тебе очікують і що за певних обставин винагороджується. Така жорсткість ролі нівелює наші традиційні цінності та мораль, якими ми керуємося в «нормальному» стані. Захисний механізм роздільного мислення допомагає «розсортувати» різні погляди так, щоб вони не перетиналися. Так, добрий чоловік може бути зрадником, непорочний священик — гомосексуалом, а добродушний фермер — безсердечним рабовласником. Ми повинні прийняти той факт, що ролі змінюють наше бачення світу, притому іноді на гірше, а іноді на краще. Наприклад, роль учителя чи медсестри заохочує нас жертвувати собою заради студентів чи пацієнтів.

ЗМІНА РОЛІ: ВІД ЦІЛИТЕЛЯ ДО ВБИВЦІ

Найгіршим прикладом в історії були нацистські лікарі СС, які були призначені на роль тих, хто відбирав ув’язнених концентраційних таборів для знищення чи для «експериментів». Вони були змушені змінити звичну їм роль цілителів на нову роль — помічників у вбивствах, які виправдовувалися груповою згодою щодо того, що така поведінка злочинців була необхідною для загального блага. Усе це призвело до формування у цих лікарів кількох сильних психологічних захисних реакцій, які дали змогу втекти від реальності — співучасті у масових убивствах євреїв. І знову ми повертаємося до детального викладу цих процесів соціального психіатра Роберта Джея Ліфтона:

Коли з’являвся новий лікар і з самого початку був наляканий побаченим, він запитував: “Як усі ці речі можуть тут відбуватися”? І потім слідувало щось на кшталт загальної відповіді... що все ставила на свої місця. Що краще для нього [в’язня] — здихати [verreckt] в гівні чи піти на небеса у [хмарі] газу? І це вирішувало проблему для ініціаторів таких розмов [Eingeweihten].

Масові вбивства були незаперечними реаліями життя, до яких, як очікувалося, кожен має адаптуватися.

Рамкування геноциду євреїв у назві «остаточне розв’язання» (Endlosung) служило подвійній психологічній цілі: «вона окреслює масові вбивства, але це не озвучується напряму та не дає негативних емоцій; фокус зберігається на першочерговій необхідності вирішення проблеми». Усе це перетворює цю ситуацію на складну проблему, яка повинна бути вирішена будь-якими способами, необхідними для досягнення прагматичної цілі. Ці «інтелектуальні вправи» забирали емоції та співчуття зі щоденного життя лікаря.

Проте їхня робота з відбору в’язнів для знищення була одночасно такою «обтяжливою та пов’язаною із жахливим злом», що цим високоосвіченим лікарям доводилося використовувати усі можливі види психологічного захисту, щоби втекти від реальності, у якій вони є співучасниками вбивств. Для декого «психічне заціпеніння», що розділяє стан афекту і розумову діяльність, стало нормою; для інших це було шизофренічне роздвоєння. Полярні протилежності жорстокості й порядності одного і того ж лікаря в різний час викликали два радикально різні внутрішні психологічні комплекси: у підґрунті одного були «загальноприйняті цінності», освіта і життєвий досвід «нормальної людини», іншого — «нацистська ідеологія Аушвіцу з цінностями, зовсім відмінними від загальноприйнятих». Ці подвійні тенденції змінювали одна одну зо дня в день[187].

ВЗАЄМОДОПОВНЕННЯ РОЛЕЙ ТА ЇХНІ СЦЕНАРІЇ

Є випадки, коли для деяких ролей потрібен партнер: щоб роль наглядача мала сенс, хтось мусить виконувати роль в’язня. Одна людина не може бути в’язнем, якщо нема когось іншого, хто готовий виконувати роль наглядача. У Стенфордському в’язничному експерименті не було необхідності в навчанні та не було жодних інструкцій чи прикладів стосовно того, як найкраще виконати свою роль. Згадаймо, як незручно почувались наглядачі та як легковажно поводилися в’язні, поки вони ще не вжились у свої нові дивні ролі. Проте вже дуже скоро наші учасники з легкістю оговтались і різниці у повноваженнях у межах відносин наглядач — в’язень стали чіткими.

Основою початкових сценаріїв відігрування ролей були особистий досвід сили та безсилля учасників експерименту, їхні спостереження за взаємовідносинами між батьками (зазвичай батько виконує роль наглядача, а матір — в’язня), їхні реакції на владу лікарів, учителів, начальників та образи, побачені у фільмах. Вишкіл і навчання замість нас здійснило суспільство. Нам залишилося лише фіксувати те, як учасники імпровізують і виконують свої ролі.

Існує істотна кількість доказів того, що більшість наших досліджуваних час від часу переживали щось більше, ніж просто гру. Вони глибоко занурилися у психологію тюремного середовища. На початках поведінку деяких наглядачів зумовлювали наші настанови, за допомогою яких ми намагалися створити атмосферу справжньої в’язниці. Але якими не були би наші вимоги, вони могли би бути просто «добрими акторами», поводячись інакше в той час, коли, як вони думали, за ними не спостерігали.

Післяексперименальні звіти дають нам зрозуміти, що деякі наглядачі були найбільш брутальними наодинці з в’язнями поза межами зони спостереження — наприклад, у туалеті, штовхаючи їх у пісуар чи на стіну. Найбільш садистська поведінка проявлялася пізно ввечері або рано-вранці, коли спостереження, на думку наглядачів, було відсутнім. Крім того, це насилля ставало щодня сильнішим, попри те, що в’язні не чинили спротиву і навіть були вочевидь пригніченими. В одному інтерв’ю наглядач зі сміхом пригадує, як у перший день просив у в’язня пробачення за те, що штовхнув його, тоді як на четвертий день не бачив нічого поганого у приниженні інших.

Проникливий аналіз Крейґа Гейні показує, як влада змінювала наглядачів. Давайте розглянемо зустріч з одним із них, яка відбулася всього лише через кілька днів після початку експерименту:

Перед початком експерименту я взяв інтерв’ю в усіх в’язнів і в усіх наглядачів. Я вважав, що зумів зрозуміти їх як людей, хоч і не дуже глибоко. Можливо, саме тому я не відчував до них неприязні протягом експерименту, хоча їхня поведінка з кожним днем ставала все більш жорстокою. Однак для мене було очевидним, що наглядачі вважали мене зрадником, оскільки я наполягав на приватних зустрічах-«консультаціях» із в’язнями, а також нагадував наглядачам про те, що не потрібно бути надміру жорстокими. Один із наглядачів навіть написав про мене в своєму щоденнику: «Психолог Крейґ Гейні докоряє мені, що перш ніж вивести в’язня з кімнати [комісії], я заковую його і вдягаю йому на голову пакет. Я обурююся, що це запобіжний захід і моя робота. Авжеж, він мене послав. У цій дивній круговерті подій мене поставили на місце за те, що я не стежив за виконанням правил штучного середовища, яке сам і допоміг створити»[188].

Якщо настанови про поведінку могли мати якийсь вплив на наглядачів, то в’язні взагалі не одержали жодних інструкцій. Що вони робили, коли залишалися наодинці з собою і могли уникнути приниження, яке постійно переживали в експерименті? Замість познайомитись один з одним і поговорити на теми, які не стосуються в’язниці, вони були одержимі обставинами мінливої ситуації, в яку потрапили. Вони занурилися в роль в’язня замість постаратися не ідентифікувати себе з нею. Те саме і з нашими наглядачами: готуючись до того, щоб прийняти чи здати зміну, вони рідко ділились особистою інформацією, яка не стосувалася б експерименту. Натомість обговорювали «проблемних в’язнів», події, які мають незабаром відбутись у в’язниці, ставлення до організаторів експерименту — і ніколи не порушували звичні студентські теми, як, наприклад, під час перерви між парами. Охоронці не розповідали анекдотів, не сміялися, не ділились один з одним почуттями, хоча це могло б суттєво «розрядити» ситуацію і допомогти на якийсь час забути про свою роль. Пригадайте слова Кристіни Маслач, яка говорила про переміну чуйного, милого хлопця на брутального «Джона Вейна», як тільки він вдягнув уніформу й відчув смак влади.

ІНШІ РОЛІ У СТЕНФОРДСЬКОМУ В'ЯЗНИЧНОМУ ЕКСПЕРИМЕНТІ

Перед тим як перейти до інших питань, я хотів би додати ще два висновки про зв’язок ролі й негативної поведінки. Давайте залишимо наших волонтерів і пригадаємо ролі інших людей в експерименті. Ми запросили католицького священика, голову комісії з умовно-дострокового звільнення, державного захисника та батьків учасників. По-перше, батьки сприйняли наше «тюремне шоу» як захопливе дійство і не побачили в ньому нічого ворожого чи руйнівного. По-друге, вони дозволили встановлювати правила для них самих, так, як ми це робили з їхніми дітьми. Ми очікували, що вони покірно будуть виконувати свої ролі, як законослухняні громадяни середнього класу, які завжди підкоряються авторитетові й рідко кидають виклик встановленим правилам. Так само ми знали, що наші в’язні, люди середнього класу, не будуть нападати на наглядачів навіть у стані відчаю і навіть беручи під увагу той факт, що часто їх було дев’ятеро проти двох (коли хтось із охоронців залишав коридор). Жорстокість не була звичною для їхнього стилю поводження, на відміну від людей з нижчих прошарків суспільства, які взяли би ситуацію в свої руки. Було видно, що в’язні навіть не планують фізичних атак і навіть не мріють про них.

Справжність будь-якої ролі залежить від того, чи система «підливає олії у вогонь», встановлюючи рамки поведінки й не показуючи альтернатив. Пригадайте, як я ввійшов у роль директора експерименту, коли мати в’язня Річа (1037) поскаржилася на його пригнічений стан. Я ж спонтанно відповів, що в нього, мабуть, якісь особисті проблеми і справа не в нашій в’язниці.

Коли я пригадую все, що відбулося, мене найбільше тривожить те, як зі співчутливого вчителя я перетворився на черствого суперінтенданта в’язниці, якого цікавив тільки збір даних. У цій новій, незвичній для себе ролі я поводився дивно і неправильно. Я різко відреагував на цілком виправдані скарги тієї матері й був дуже стурбований тим, що офіцер з поліції Пало-Альто відмовився перевести наших в’язнів у міську в’язницю. Я думаю, саме через моє таке сильне вживання в цю роль в’язниця функціонувала саме так, а не інакше. Я дбав лише про безпеку й утримання «моєї в’язниці» і не припинив експеримент одразу після того, як уже другий в’язень пережив нервовий зрив.

РОЛІ І ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ ЗА ПЕРЕТИН МЕЖ

Позаяк можна добре вжитися в роль, але одночасно не ототожнювати себе з нею, з’являється спокуса зняти із себе всю відповідальність. Ми уникаємо відповідальності за наші вчинки, звинувачуючи в усьому роль, яка (в чому ми свято переконані) чужа для нашої природи. Так само поводилися нацистські лідери СС під час Нюрнберзького процесу, говорячи: «Я всього лише виконував накази. Не звинувачуйте мене. Це була всього лиш моя роль, яку потрібно було виконувати в той час у тому місці. Це не справжній я».

Згадайте, як Гельманн виправдовувався за свою жорстоку поведінку перед Клеєм (416) під час телевізійного інтерв’ю. Він стверджував, що проводив свій «власний маленький експеримент», бо хотів подивитися, наскільки далеко може зайти в знущаннях із в’язнів, перш ніж вони почнуть бунтувати і відстоювати свої права. Фактично, він говорив, що спонукав їх бути хорошими і що їхнє повстання було б для нього найбільшою нагородою. Як довести, що це виправдання неправдиве? Дуже просто. Досить подивитись, як Гельманн поводився під час «сосискового бунту» Клея (416) і як зреагував на протест «Сержанта» проти слова «гівнюк». Охоронець аж ніяк не захоплювався їхньою силою духу, коли вони почали захищати свої права. Він став ще більш лютим і жорстоким. У цій ситуації Гельманн сповна відчув силу влади і почав її застосовувати. Тут він вийшов за межі того, що вимагав експеримент, і провів «своє власне маленьке дослідження», яке насправді всього лише задовольняло його власну цікавість і було для нього розвагою.

У недавньому інтерв’ю з журналістом газети Los Angeles Times, яке присвячувалося ретроспективному поглядові на СВЕ, і Гельманн, і Даґ (8612) знайшли нове пояснення своєї поведінки (Гельманнової жорстокої і Даґової дикої). Вони сказали, що дуже старалися втішити професора Зімбардо гарним виконанням ролей[189]. Чи такий варіант можна припустити? Можливо, однак мені це більше нагадує японський фільм «Расьомон», де кожен по-своєму розумів те, що відбувається.

АНОНІМНІСТЬ І ДЕІНДИВІДУАЛІЗАЦІЯ

На додачу до сили правил і ролей ситуація була підкріплена тим, що всі носили уніформи, костюми та маски — все, що нівелює наш звичний зовнішній вигляд, сприяє анонімності та звільняє від особистої відповідальності. Коли діє принцип анонімності й люди розуміють, що ніхто не знає їх особисто (і таким чином усім байдуже), то вони легше можуть дозволити собі поводитись асоціально. Особливо сильно це виявляється тоді, коли обставини дають змогу потурати імпульсам і виконувати накази й настанови, якими у звичних умовах ми би знехтували. Одним з інструментів, який ми використовували для досягнення такого ефекту, були окуляри зі сріблястим покриттям, які відбивають усе, як дзеркало. Таким чином наглядачі, начальник в’язниці і я почувалися більш віддаленими та «знеособленими» у поводженні з в’язнями. Однострій давав наглядачам узагальнену ідентичність — так само, як і необхідність звертатися до них не на ім’я, а абстрактно («пане наглядачу»).

Величезна кількість досліджень (про які ми поговоримо в наступних розділах) показує, як деіндивідуалізація сприяє насильству, вандалізмові і крадіжкам як серед дітей, так і серед дорослих, коли ситуація сприяє таким антисоціальним діям. Ви можете натрапити на цей феномен у літературі, як-от у «Володарі мух» Вільяма Ґолдінґа. Коли всі члени якоїсь групи позбавлені своєї ідентичності, у них починає змінюватися мисленнєве функціонування: розтягується відчуття теперішнього, а минуле і майбутнє здаються далекими й незначними. Почуття переважають над розумом, а дії — над думками. У такому стані у людей відключаються звичні когнітивні та мотиваційні процеси, які в звичному стані змушують їх стримуватися та контролювати свою поведінку відповідно до соціально усталених норм. Натомість їхня аполлонівська раціональність і відчуття порядку поступаються діонісійській нерозважливості та навіть хаосові. І тоді почати війну стає так само легко, як закохатися, коли не думаєш про наслідки своїх дій.

Я пригадую в’єтнамський вислів, який приписують буддійському монахові Тхіть Нят Ханю: «Щоб воювати один з одним, курчата однієї курки розмальовують свої обличчя в різні кольори». Це досить оригінальний спосіб продемонструвати, як деіндивідуалізація сприяє насильству. Варто згадати, як один з наглядачів сумнозвісного блоку 1А в осередку тортур Абу-Ґрейб розмалював своє лице у срібний і чорний кольори в стилі рок-групи Insane Clown Posse, коли був при виконанні службових обов’язків і позував для багатьох фото, які показували насильство над в’язнями. Пізніше ми детальніше розглянемо деіндивідуалізаційні процеси у в’язниці Абу-Ґрейб.

КОГНІТИВНИЙ ДИСОНАНС, ЯКИЙ ВИПРАВДОВУЄ ЗЛО

Цікавим наслідком виконання ролі, яка суперечить принципам людини, є виникнення когнітивного дисонансу, який може появлятись щоразу, коли існує невідповідність між поведінкою й цінностями та коли вчинки не випливають з реального ставлення. Дисонанс є станом напруги, який може сильно мотивувати зміну в тогочасній поведінці або особистих поглядах людини з метою зняти цю напругу. Що більша ця різниця поведінки й цінностей, то сильнішим стає мотив і серйозніших змін ми можемо очікувати. Коли ви завдаєте комусь шкоди і маєте на те багато хороших причин — самозахист, виконання наказу (для військових) або чиясь щедра плата, — у вас не виникне сильного відчуття дисонансу.

Зрозуміло, що ефект дисонансу зростатиме враз зі зменшенням сили виправдання: наприклад, гидкий вчинок здійснено за невеликі гроші, без загрози чи іншої поважної причини. Силу дисонансу також збільшує почуття власної вільної волі та неусвідомлення чи недооцінка ситуативних сил, що викликали небажану поведінку. Якщо незручну дію вчинено публічно, без можливості заперечення чи виправлення — натиск зміни переноситься на більш «м’які» елементи рівняння, як-от цінності, погляди, вірування і навіть спостереження. Це підтверджує величезна кількість досліджень[190].

Як дисонанс міг мотивувати зміни, що їх ми спостерігали в охорони Стенфордського в’язничного експерименту? Охоронці добровільно погодилися працювати довгі та важкі зміни за скромну винагороду — менш як за два долари за годину. Вони отримали мінімум інструкцій щодо того, як поводитись у новій ситуації. Наглядачі мали безперервно протягом понад вісім годин підтримувати ролі, відповідно поводитись і носити однострої в присутності інших — в’язнів, їхніх батьків та інших відвідувачів. До цих ролей вони повертались багато разів. Такі потужні джерела дисонансу, найімовірніше, були головною причиною інтерналізації виконуваних ролей і створення нових когнітивних і афективних особистих взірців поведінки, що з часом ставала все агресивнішою.

Більше того, зобов’язавшись виконувати дії, що суперечать особистим цінностям, наглядачі відчували потужний тиск знайти у цьому всьому якийсь сенс, пояснити, чому вони чинять усупереч своїм переконанням та моральності. Розсудливі люди можуть бути втягненими багатьма підступними способами в ірраціональні дії. Соціальна психологія пропонує багато доказів і прикладів, коли мудрі люди роблять дурні речі, нормальні — божевільні речі, а моральні — безсоромні речі. Якщо такі вчинки не можна заперечити, ці люди їх раціоналізують — пропонують гарні виправдання своїх дій. Завдяки раціоналізації розбіжностей між поведінкою і внутрішньою мораллю люди переконують себе та інших, тому видаються послідовнішими, ніж є насправді. Здебільшого ж ми не бачимо і не усвідомлюємо в собі цих процесів, сильно мотивуючи своє бажання бути послідовними всупереч цьому дисонансові.

СИЛА СОЦІАЛЬНОГО СХВАЛЕННЯ

Зазвичай люди також не є свідомими ще сильнішого механізму, який грає на струнах їхнього поведінкового репертуару, — потреби в соціальному схваленні. Потреба відчувати, що тебе приймають, люблять і поважають, і вважають за нормального і свого, настільки сильна, що ми майже автоматично виконуємо безглузді прохання та інструкції навіть від незнайомих осіб. Ми сміємося над багатьма епізодами «Прихованої Камери», які виказують цю істину, але рідко зауважуємо, що ми вже давно є зірками Прихованої Камери нашого повсякденного життя.

Потреба соціального схвалення, поряд з ефектами дисонансу, сильно впливала на наших наглядачів. Очікування інших охоронців — бути «командним гравцем», виконувати щойно встановлені групові норми, що вимагали дегуманізації в’язнів у різноманітні способи, — відігравали дуже важливу роль. Добрий охоронець був відхиленням у групі, він, перебуваючи поза колом суспільної підтримки, одиноко і тихо страждав. Натомість жорстокий охоронець отримував підтримку і від своєї, і від інших змін.

ЯК СОЦІУМ ТВОРИТЬ РЕАЛЬНІСТЬ

Охоронці, вдягаючи однострої, щоразу отримували владу. В’язні — відчуття безпорадності. Охоронці мали кийки, свистки, затемнені окуляри, що приховували очі. В’язні — потріпані сорочки з номерами, ланцюги довкола щиколотки та панчоху на голові, що приховувала довге волосся. Проте відмінності у відчуттях не були наслідком винятково фізичних характеристик одежі. Джерело влади слід шукати в психологічних значеннях, на засадах яких побудовано суб’єктивні відчуття, пов’язані з кожним типом уніформи.

Щоб зрозуміти важливість ситуації, нам необхідно відкрити, як довільно задані поведінкові установки спостерігаються і трактуються підданими їхнім впливам людьми. Саме значення, яких люди надають різним компонентам ситуації, творять реальність. Реальність є чимось більшим, ніж просто набір фізичних характеристик ситуації. Вона є набором способів, за допомогою яких дійові особи бачать ситуацію і свою поведінку. Це вимагає різних психологічних процесів. Те, в що вірить особа, може змінювати сприйняття ситуації, зазвичай припасовуючи її до власних очікувань і цінностей.

Те, в що вірить особа, створює очікування, які, своєю чергою, можуть перерости в самовиконувані пророцтва. До прикладу, у відомому експерименті (який провів Роберт Розенталь із директором школи Ленор Джекобсон), коли вчителям дозволяли повірити, що деякі діти в їхніх класах є «прихованими геніями», і ці діти дійсно починали вирізнятися в навчанні — навіть якщо дослідники випадково вибирали, які діти будуть «геніальними»[191]. Позитивна думка вчителя про обдарованість учня змінювала поведінку першого стосовно другого і в такий спосіб сприяла та поліпшувала успішність учнів. Таким чином, група цих звичайних учнів довела «ефект Пігмаліона», ставши такими, як від них очікували, — успішними в навчанні. На жаль, імовірно, що протилежне явище трапляється навіть частіше тоді, коли викладачі очікують гірших результатів від певного типу учнів, — від «низів суспільства», — а в деяких класах навіть від учнів чоловічої статі. Викладачі, самі того не усвідомлюючи, поводяться з ними таким чином, що лише утверджують негативні стереотипи, через які учні поводяться не так добре, як могли б.

У Стенфордському в’язничному експерименті студенти-волонтери мали можливість вийти в будь-який момент. Ні зброя, ні правові акти не змушували їх до ув’язнення — лише їхня власна згода зробити все можливе, щоб протриматися в експерименті два тижні. Це був навіть не справжній, а дослідницький контракт між університетськими дослідниками, університетською Комісією з контролю залучення осіб до експериментальних досліджень та самими студентами — спочатку всі розраховували, що матимуть змогу діяти відповідно до своєї волі й вийти з експерименту в будь-який час. Однак події, які розгорнулися на другий день, змусили в’язнів повірити, що це справжня в’язниця, яка перебуває під керівництвом психологів, а не управлінням держави. Зважаючи на саркастичне зауваження Даґа (8612), вони переконували себе, що ніхто не може покинути експеримент добровільно. Саме тому ніхто з них так і не сказав: «Я виходжу з експерименту». Натомість стратегією втечі для багатьох стала пасивна поведінка, яка мала змусити нас повірити, ніби вони перебувають у стані сильного психологічного стресу. Їхній конструкт реальності був пов’язаний із гнітючою атмосферою, яку створювали примхливі та ворожі наглядачі. В’язні самі собі стали наглядачами.

Інший аспект того, як конструювалася їхня соціальна реальність, полягав у «домовленості звільнення», яку було запропоновано в’язням наприкінці слухання про умовно-дострокове звільнення. Ми створили такі умови, що учасники експерименту мали повне право вийти з нього, якщо були готові втратити всі зароблені участю в експерименті гроші. Незважаючи на те, що більшість покірно згодилася з цією можливістю покинути експеримент, не отримавши винагороди за відпрацьовані дні, жоден з них не зробив навіть найменшої спроби вийти завчасно. Натомість вони поставили соціальну реальність умовно-дострокового звільнення вище, ніж свою свободу, аби коритись особистим інтересам інших. Кожен з них погодився вдягнути на себе наручники, сховати під панчохою волосся і позбутися особистої свободи, потрапивши у в’язницю.

ДЕГУМАНІЗАЦІЯ: ІНШИЙ - ПОРОЖНЄ МІСЦЕ

Убий азіата для Бога

Напис на шоломі американського солдата у В’єтнамі

Одна з найгірший речей, яку ми можемо зробити стосовно нашого ближнього, це бути нелюдяним у ставленні до нього, показати йому, що він нічого не вартий, піддаючи психологічному процесові дегуманізації. Це трапляється, коли ми забуваємо, що інші люди наповнені такими ж почуттями, думками, цінностями та цілями, як і ми. Будь-які людські якості цих «інших», абсолютно тотожні нашим, стають применшеними чи взагалі стертими у нашій свідомості. Це трапляється завдяки психологічному механізмові інтелектуалізації, заперечення та ізоляції афекту. На відміну від людських стосунків, які наповнені суб’єктивним, особистісним та емоційним компонентами, дегуманізовані стосунки є об’єктивними, аналітичними та позбавленими емоцій і співчуття.

У термінах Мартіна Бубера гуманні стосунки передбачають зв’язок «Я — Ти», тоді як дегуманізовані — «Я — Воно». З часом той, хто посилює дегуманізацію, настільки заглиблюється в негативний досвід, що його «Я» також починає змінюватися. У результаті виникають стосунки «Воно — Воно» між об’єктами або тим, хто провокує дегуманізацію, і жертвою. Спотворене сприйняття іншого як недолюдини, поганої особи, порожнього місця чи навіть «тварини» не становить труднощів завдяки навичкам, стереотипам, слоганам і впливові пропаганди[192].

Іноді дегуманізація має адаптивну функцію для того, хто змушений відкласти вбік свої звичні емоції у надзвичайній ситуації, у кризі або в робочій ситуації, коли необхідно втрутитися в особистий простір інших. Хірурги можуть поводитися так під час операцій, коли змушені завдавати болю людському тілу, а рятівники — надаючи допомогу під час стихійного лиха. Те саме відбувається, коли робота вимагає контактів із величезною кількістю людей щодня. Для деяких професій, пов’язаних з турботою про інших, як-от клінічний психолог, соціальний працівник чи медик, — існує поняття «відчуженості». При цьому така людина потрапляє в парадоксальне становище: для того, щоб краще допомагати своїм клієнтам чи лікувати їх, вона повинна вдаватися до дегуманізації[193].

Зазвичай дегуманізація полегшує насильницькі й деструктивні дії стосовно тих, хто виступає об’єктом. Важко повірити в характеристику, яку наглядачі дали в’язням, своїм товаришам-студентам, яким дісталась їхня роль лише через фатальний випадковий збіг: «Я змушував їх називати один одного образливими іменами і мити туалети голими руками. Я вважав їх практично худобою і продовжував за ними стежити, щоб вони чогось не затіяли».

А ось слова іншого наглядача Стенфордського в’язничного експерименту: «Мені набридло бачити брудний одяг в’язнів, відчувати, як від них відгонить немитим тілом і як постійно смердить у в’язниці. Я бачив, як вони накидались один на одного, виконуючи наші накази».

Завдяки чітким дорученням, які ми постійно повторювали, Стенфордський в’язничний експеримент створив сприятливі умови для дегуманізації, такі ж, як у справжніх в’язницях. Усе почалось із втрати свободи, пізніше — особистого простору і завершилося втратою ідентичності. Це відокремило учасників експерименту від їхнього минулого, оточення й сімей, замінило звичну реальність на реальність моменту, яка змушувала їх разом з іншими в’язнями жити в анонімному середовищі, де ні в кого нема особистого простору. Зовнішні примусові правила і деспотичні рішення наглядачів диктували їм, як вони повинні поводитися. Більше того, у нашій в’язниці, як і в усіх інших в’язницях, які я знаю, емоції придушувалися, гальмувалися і спотворювалися. Такі емоції, як ніжність і турбота, зникли й у наглядачів, й у в’язнів всього лише за кілька днів після початку.

У реальних в’язницях люди виявляють свої емоції лише імпульсивно, і це завжди є несподіванкою, тоді як однорідність масових реакцій є нормою. Наших в’язнів було дегуманізовано через дії наглядачів, а також через принизливі інституційні процедури. Однак незабаром їхня дегуманізація була підкріплена також тим, що вони стримували свої емоції, за винятком ситуацій, у яких «ламалися». Емоції є невід’ємною частиною людяності. У в’язницях люди завжди стримують свої емоції, позаяк це є виявом слабкості і перед наглядачами, і перед іншими в’язнями. У Розділі 13 ми детальніше розглянемо деструктивний вплив дегуманізації, адже вона призводить до відключення моралі.

ІНТУЇЦІЯ ПРОЛИВАЄ СВІТЛО НА СТЕНФОРДСЬКИЙ В'ЯЗНИЧНИЙ ЕКСПЕРИМЕНТ

Низка драматичних і неочікуваних подій, які трапилися незабаром після завершення нашого дослідження, — а саме масове вбивство у державній каліфорнійській в’язниці Сен-Квентін і масове вбивство у виправній установі Аттика штату Нью-Йорк, — перетворили наш експеримент у наглядний приклад психології зла. Ці дві події звернули увагу всієї держави на невеликий академічний експеримент, покликаний перевірити теорію ситуативного впливу. Тут я лише в загальних рисах окреслю ключові аспекти тих подій і їхні наслідки для Стенфордського в’язничного експерименту і для мене. Детальніщий огляд цих подій ви можете знайти на сайті www.lucifereffect.com, де також міститься інформація про зростання впливу партії «Чорних пантер» і студентської радикальної групи Weather Underground.

Наступного дня після припинення Стенфордського в’язничного експерименту частину в’язнів і наглядачів в’язниці Сен-Квентін було вбито під час імовірної спроби втечі під керівництвом чорношкірого політичного в’язня та активіста Джорджа Джексона. Три тижні по тому, в іншому кінці країни, на півночі штату Нью-Йорк, збунтувались в’язні у в’язниці Аттика. Вони захопили в’язницю і протягом п’яти днів тримали у заручниках сорок наглядачів і людей з цивільного персоналу в’язниці. Замість провести переговори з в’язнями та вислухати їхні вимоги про зміни тюремних умов, — а саме вирішення питання пригнічення та дегуманізацію, яких зазнають ув’язнені, — губернатор Нью-Йорка Нельсон Рокфеллер наказав патрульним ужити всіх необхідних заходів для звільнення в’язниці. У стрілянині вбили понад сорок ув’язнених і заручників, а також поранили багатьох інших. Такий збіг у часі цих двох подій поставив тюремні умови на порядок денний. Мене було запрошено до кількох комітетів Конгресу дати свідчення про мої дослідження тюремних умов на основі Стенфордського в’язничного експерименту. Я також був свідком-експертом у справі одного з шести в’язнів, які були причетними до масового вбивства у в’язниці Сен-Квентін. У цей самий час один кореспондент, який бачив мої телевізійні дебати з помічником в’язниці Сен-Квентін, вирішив зняти документальний фільм про Стенфордський в’язничний експеримент для національного телебачення (телеканал NBC, листопад 1971 року). Наступною була стаття в журналі Life, тож Стенфордський в’язничний експеримент став відомим.

СТЕНФОРДСЬКИЙ В'ЯЗНИЧНИЙ ЕКСПЕРИМЕНТ У КОНТЕКСТІ ЕПОХИ

Щоби повніше осягнути ступінь трансформації характерів в’язнів і наглядачів, спричинену їхнім досвідом перебування в експериментальній моделі в’язниці, потрібно зрозуміти дух часу наприкінці 1960-х — на початку 1970-х років. Це була епоха нівелювання авторитетів, лозунгів «не довіряй тим, кому за 30», час протистояння «воєнному й індустріальному істеблішментові», участі в антивоєнних мітингах, боротьби за громадянські права та права жінок у суспільстві. Це був час, коли молоді люди протестували проти усталених соціальних рамок і конформізму, які ще в 1950-х роках сковували їхніх батьків. Це був час експериментів із сексом, наркотиками і рок-н-ролом, моди на довге волосся, на самовираження. Час «хіпі», «тусовок», «вільних стосунків». Час «дітей квітів» із квітами у волоссі, пацифістів і особливо індивідуалістів. Психолог Гарвардського університету Тімоті Лірі, «інтелектуально-кислотний гуру» цього покоління, запропонував універсальний потрійний рецепт для молодого покоління: «відключитися» від традиційного суспільства, «включитися» у змінений наркотиками стан і «підключитися» до своєї істинної внутрішньої хвилі.

Підйом молодіжної культури з його драматичним повстанням проти несправедливості та утисків був зосереджений на аморальності В’єтнамської війни, принизливих щоденних підрахунках убитих і небажанні влади країни визнати свою провину і припинити насильство після семи кривавих років. Ці цінності поширювалися в європейському й азійському молодіжних рухах. Європейці виявилися навіть войовничішими за американців, сміливо кинувши виклик істеблішменту. Вони відкрито виступали проти політичної та академічної ортодоксальності. Студенти в Парижі, Берліні й Мілані «вийшли на барикади» проти репресивного, на їхній погляд, режиму. Багато з них стояли на позиції соціалізму, засуджуючи фашистський і комуністичний тоталітаризм і засуджуючи фінансову політику, яка обмежувала доступ до вищої освіти.

Власне студенти-волонтери нашого дослідження були продуктом цієї культури повстань, експериментів із собою та зневажання авторитетів і конформізму. Ми очікували, що учасники експерименту будуть протистояти тим інституційним силам, в яких перебували, зневажати владу «Системи», в яку я їх помістив. Так само ми аж ніяк не очікували, що наглядачі стануть поводитись як «беззаперечні авторитети», тому що ніхто з волонтерів не хотів стати наглядачем, коли вони мали можливість обирати. Навіть наглядач Гельманн говорив, що скоріше став би в’язнем, аніж наглядачем, тому що, за його словами, «люди недолюблюють охорону».

Фактично всім нашим студентам-волонтерам було легше приміряти на себе роль в’язня, ніж наглядача. Вони не збиралися в майбутньому влаштовуватися наглядачами у в’язниці, тоді як могли припустити, що будуть арештовані за якийсь незначний проступок одного дня. Я веду до того, що серед молодих людей, яким випала роль наглядача, не було схильних до насильства чи домінування, хоча саме так вони і почали згодом поводитися. Вони не принесли в Стенфордський в’язничний експеримент жодних схильностей шкодити, чинити насильство чи домінувати над іншими. Єдине, до чого, як ми гадали, вони могли би мати схильність, — це турбота про інших, відповідно до того, які соціальні віяння переважали на той час у суспільстві. Точно так само не було причин очікувати, що ті, кому випала роль в’язнів, зламаються так швидко, з огляду на рівень їхнього ментального та психічного здоров’я. Важливо пам’ятати про цей тимчасовий культурний контекст, коли ми пізніше розглядатимемо спроби повторити наш експеримент в абсолютно інших суспільних тенденціях.

ЧОМУ СИСТЕМА МАЄ НАЙБІЛЬШ ЗНАЧУЩИЙ ВПЛИВ

Найголовніший висновок, який потрібно винести зі Стенфордського в’язничного експерименту, — це те, що Система творить Ситуацію. Система є джерелом інституційної підтримки, джерелом авторитетів та інших ресурсів, які роблять Ситуацію саме такою, а не інакшою. Після того, як ми окреслили основні особливості Стенфордського в’язничного експерименту, ми повинні поставити запитання, про які досить часто забувають: «Хто або що є причиною такого стану справ? Хто створив саме такий поведінковий контекст і підтримував його тими чи тими способами? Відповідно, хто повинен брати на себе відповідальність за його наслідки? Хто забезпечив успіх, а кого потрібно звинувачувати у невдачах?». У випадку Стенфордського в’язничного експерименту відповідь проста: я. Однак коли ми маємо справу зі складними організаціями та комплексами, як-от неефективна система освіти чи система виправних закладів, корумпованими мегакорпораціями або системою — розробником в’язниці Абу-Ґрейб, відповідь знайти не так легко.

Влада Системи полягає в тому, що вона надає авторизований та інституціалізований дозвіл поводитися у передбачений спосіб і, навпаки, забороняти і карати дії, які не відповідають встановленим правилам. Вона володіє «найвищим авторитетом», який дає змогу вживатися в нові ролі, виконувати нові правила і робити речі, які раніше людина не мала змоги робити через попередньо встановлені закони, норми, мораль та етику. Такий вплив, як правило, захований під маскою ідеології. Ідеологія — це гасло або теорія, які дають змогу легітимізувати будь-які способи досягнення кінцевої мети. Ідеологія — це як «Великий Кахуна»[194]: ні в кого не виникає жодних запитань, бо ж більшість вважає його дії абсолютно «правильними» у конкретний час у конкретному місці. Ті, кого вповноважено авторитетом, завжди вміють подати свою програму як дуже цінну та доброчесну.

Програми, політики і стандартні операційні процедури, розроблені для того, щоби підтримувати ідеологію, стають істотним складником Системи. Дії Системи вважають розумними та відповідними цій ідеології, що вона починає сприйматись як священна.

Із 1960-х по 1970-і роки, коли фашистські військові хунти правили світом від Середземномор’я аж до Латинської Америки, диктатори видавали свій заклик до зброї за необхідний засіб боротьби із «загрозою національної безпеки», спричиненої соціалістами чи комуністами. Необхідність «усунення цієї загрози» призвела до того, що військовою та цивільною поліцією на державному рівні було санкціоновано тортури, а також убивства ескадронами смерті всіх підозрюваних «ворогів держави».

Навіть зараз у Сполучених Штатах імовірні загрози національної безпеки настільки налякали громадян, що вони готові були пожертвувати своїми базовими громадянськими правами заради ілюзії безпеки. Ця ідеологія, своєю чергою, була головним виправданням ведення превентивної війни в Іраку. Завдяки своїй владі Система витворила цю ідеологію, якій, як наслідок, було підпорядковано інші підсистеми управління війною, управління внутрішньою безпекою та управління військовими в’язницями — або відсутність таких в’язниць через брак чіткого планування подій після закінчення війни.

Моє наукове захоплення стратегіями й тактиками контролю свідомості, описаними в класичному романі Джорджа Орвелла «1984»[195], повинно було допомогти мені усвідомити могутність Системи набагато раніше у моєму професійному житті. «Великий Брат» — це Система, яка зрештою руйнує ініціативу і волю людини, спрямована на те, щоб боротися зі сліпим підкоренням інструкціям. Упродовж багатьох років у обговореннях Стенфордського в’язничного експерименту навіть не йшлося про Систему, адже діалог було обмежено вибором між двома основними підходами до розуміння людської поведінки: диспозиційним або ситуаційним. Я ігнорував важливіше питання створених Системою умов. І лише згодом, коли я аналізував динаміку насильства, поширеного в багатьох військових в’язницях Іраку, Афганістану та Куби, аналіз Системи став для мене беззаперечно необхідним.

Нобелівський лауреат, фізик Річард Фейнман показав, що трагічна катастрофа на космічному кораблі Challenger була спричинена не помилками окремих людей, а неправильним системним підходом офіційного керівництва. Керівники NASA наполягали на запуску, незважаючи ані на сумніви інженерів, ані на побоювання, висловлені виробником одного з головних компонентів корабля (яким стало браковане кільце, що власне й спричинило катастрофу). Фейнман стверджує, що чільним мотивом NASA було «запевнити уряд у досконалості та успіху NASA, аби забезпечити собі фінансування»[196]. У наступних розділах ми розглянемо точку зору про те, що Система не меншою мірою, ніж Ситуація, може допомогти зрозуміти, що стало причиною проблем у Стенфордському в’язничному експерименті та в’язниці Абу-Ґрейб.

Контрастом до діяльності NASA, яке мотивувалося політичним слоганом «швидше, краще, дешевше», був страхітливий успіх фашистів у справах масового винищення. Вони створили добре інтегровану низхідну Систему від кабінету міністрів Гітлера, політиків націонал-соціалістичної партії, банкірів, офіцерів гестапо, військ СС до інженерів, лікарів, архітекторів, хіміків, педагогів, провідників поїздів і всіх інших, причетних до спроби геноциду всіх європейських євреїв та інших ворогів Держави.

Потрібно було побудувати концентраційні табори і табори смерті зі спеціально розробленими крематоріями, вдосконалити максимально ефективні засоби нищення. Фахівці з пропаганди повинні були розробити кампанію, втілену в фільмах, газетах, журналах і постерах, яка б нівелювала людську гідність євреїв і позиціонувала їх як загрозу. Вчителі та проповідники повинні були зробити з молоді сліпо переконаних нацистів, які змогли б виправдати свою участь в «остаточному вирішенні єврейського питання»[197].

Необхідно було створити нову мову, де вислови, що окреслювали справжню жорстокість, замінювалися безневинними словами, наприклад: Sonderbehandlung (особливий режим); Sonderaktion (особливі дії); Umsiedlung (переселення); Evakuierrung (евакуація). «Особливий режим» насправді означав фізичне винищення людей, і іноді його скорочували до SB для зручності. Голова військ СС, Райнгард Гайдріх, окреслив чільні принципи безпеки під час війни 1939 року в положенні: «Потрібно розділяти тих, із ким можна поводитися звичним способом, і тих, кому потрібен особливий режим [Sonderbehandlung]». До цих других належали ті, хто через свою недосконалу небажану природу, небезпечність і здатність бути інструментами ворожої пропаганди є приреченими на нещадне винищення без будь-якої поваги до людської гідності[198].

У нацистських лікарів, які повинні були визначати, хто приречений на винищення, а на кому можна проводити експерименти, вочевидь відбувався певний розкол особистості — «протиріччя між убивчою жорстокістю і хвилинами доброти, яке вони переживали весь час упродовж перебування в концтаборі Аушвіц. І цей розкол не наближався до розв’язання. Він був невилучною частиною психологічної рівноваги, яка давала лікарям СС змогу виконувати їхню роботу. Лікарі ставали частиною величезної жорстокої багатофункціональної Системи... Аушвіц діяв завдяки спільним зусиллям»[199].

РОЗДІЛ 11

Стенфордський в'язничний експеримент: етика і подальші міркування

Ми дісталися задалеко, керовані лише інерцією; ми ліниво рухаємося в бік вічності, без можливості відстрочення чи надії на пояснення.

Том Стоппард, «Розенкранц та Гільденстерн мертві» (1967), дія 3

Ми бачили спосіб, у який інерція дослідницької моделі Стенфордської в’язниці змінила життя тих, хто перебував у її стінах, переважно на гірше. У минулому розділі я накинув чернетку відповідей на питання, як люди можуть так легко, але радикально змінюватися. Зокрема я відзначив шляхи, якими ситуативні й системні сили, коли діють в унісон, можуть зіпсувати плоди людської природи.

Наші молоді учасники дослідження не були «ложками дьогтю в діжці меду», як у приказці. Натомість задум нашого експерименту передбачав, що вони будуть спочатку саме «ложками меду», які зіпсує підступна сила поганої «діжки», тобто цієї в’язниці. Звичайно, порівняно з токсичною, смертоносною природою реальних цивільних і військових в’язниць, клімат нашої Стенфордської в’язниці був доволі м’яким. Зміни, які відбулись у думках, почуттях і поведінці в’язнів у цьому середовищі, були наслідками відомих психологічних процесів, які властиві всім нам, проявляючись по-різному в різних ситуаціях, хоча й не так сильно, повсюдно і невпинно. Вони були вплетені у «всеохопну ситуацію», вплив якої був потужнішим, ніж більшості ситуацій, у які ми часто потрапляємо чи з яких виходимо по своїй волі[200].

Задумайтесь над тим, що кожен із нас має можливість або шаблон у свідомості — бути святим чи грішником, альтруїстом чи егоїстом, ніжним чи жорстоким, покірним чи владним, розсудливим чи божевільним, добрим чи злим. Імовірно, ми всі народжуємося з повним спектром можливостей, кожна з яких активується і розвивається залежно від соціальних і культурних обставин, які керують нашим життям. Я наполягатиму, що потенційна здатність збочити нероздільно поєднана з процесами, які спонукають людство робити і прекрасні речі. Кожен з нас — кінцевий продукт складного розвитку і спеціалізації, які розвинулися за мільйони років еволюції, росту, адаптації та боротьби. Наш вид досяг особливого становища на Землі завдяки визначній здатності до навчання, мов, раціонального мислення, винахідливості і візії нового і кращого майбутнього. Кожна людина має потенціал удосконалити свої вміння й таланти, які потрібні для шляху, довшого, ніж просто виживання, — для шляху процвітання і вдосконалення людського становища.

СХИБЛЕНИЙ ПРОЦЕС ЛЮДСЬКОГО ВДОСКОНАЛЕННЯ

Чи може якась частка світового зла походити від звичайних людей, яким доводиться діяти в обставинах, що спонукають їхню натуру виключно до лихих вчинків? Давайте відповімо на це питання декількома загальними прикладами, а тоді зосередимося на тому, як нормальні людські процеси збочили під час Стенфордського в’язничного експерименту. Пам’ять дає нам змогу вчитися на помилках і будувати кращі версії майбутнього, використовуючи відоме. Разом з тим пам’ять є джерелом образ, помсти, набутої безпорадності і копирсання у старих травмах, яке живить депресію. Подібним чином наша надзвичайна здатність до використання мов і символів дає змогу комунікувати з іншими особисто, абстрактно, крізь час і простір. Завдяки мові постали історії, планування і соціальний контроль. Утім мова уможливлює чутки, брехню, пропаганду, стереотипи і свавільні правила. Наш визначний творчий геній створив літературу, драму, музику, науку і винаходи, як наприклад, комп’ютер та інтернет. Проте ту саму винахідливість було використано і для винайдення катівень і різних способів тортур, для параноїдальних ідеологій та ефективних нацистських систем масового знищення. Кожна з наших особливих властивостей приховує можливість бути використаною для протилежної мети, як-от у дихотоміях любов — ненависть, гордість — зарозумілість, самоповага — самоненависть[201].

Базова людська потреба приналежності до чогось походить від бажання об’єднуватися з іншими, співпрацювати і приймати стандарти групи. Однак Стенфордський в’язничний експеримент демонструє, що ця потреба може перерости й у надмірний конформізм, поступливість і ворожість до «чужих», на відміну від «своїх». Потреба бути незалежним і контролювати ситуацію, цей головний рушій самостійності та планування, може перетворитися на надмірне застосування сили або на синдром набутої безпорадності.

Розгляньмо ще три потреби людини, які можуть розвиватися в обидвох напрямах. По-перше, потреба в послідовності й раціональності змістовно і мудро скеровує наше життя. Проте суперечливі зобов’язання змушують нас триматися помилкових рішень, раціоналізувати їх: наприклад, в’язні продовжують перебувати в удаваній тюрмі, хоч і могли б із неї вийти, а охоронці виправдовують свої зловживання посадою. По-друге, потреба знати і розуміти наше середовище та відносини з ним спонукає до цікавості, наукових відкриттів, розвитку філософії, гуманітарних наук і мистецтва. Однак беззмістовне, мінливе, деспотичне середовище може викривити ці базові потреби і призвести до фрустрацій і бажання ізолюватись (як це сталося з нашими в’язнями). І нарешті, наша потреба стимуляції збуджує тягу до досліджень і ризикованих пригод, але також може зробити нас вразливими до нудьги, коли ми потрапляємо у місце, де нічого не відбувається. Нудьга ж, своєю чергою, може бути сильним моти ватором до дій, як ми побачили в охоронців нічної зміни Стенфордського в’язничного експерименту, які потішалися зі своїх «іграшок».

Утім хочу уточнити одну річ: розуміння, чому так сталося, не виправ довує того, що сталося. Психологічний аналіз — це не «виправдологія», Особи та групи, які поводяться аморально і незаконно, мусять нести від повідальність за свою співучасть і злочини. Проте у визначенні тяжко сті покарання слід враховувати ситуативний і системний чинники, які впливали на поведінку цих осіб[202].

У наступних двох розділах ми вийдемо поза контекст Стенфордського в’язничного експерименту, щоби розглянути велику сукупність психо логічних досліджень, які доповнюють і розширюють викладені на цей момент аргументи про потужність ситуативних сил у формуванні люд ських думок і дій. Перш ніж рушити далі, ми маємо повернутись і розі братися з кількома фінальними засадничими питаннями, що їх порушив наш експеримент. Перше і найважливіше: чи було страждання варте того? У тому, що люди страждали під час експерименту, немає жодного сумніву. Ті, хто спричиняв ці страждання, також мусили розібратися з усвідомленням того, що вони перевищили вимоги своїх ролей, коли завдавали болю і принижували інших годинами, днями. Тому етичність цих та інших досліджень потребує особливої уваги.

Доброчесність, як показує Данте у «Пеклі», — це не лише пасивне утримання від гріха. Це — дія. Тут я порушуватиму питання того, як у Стенфордському в’язничному експерименті відбувалося утримання від дії. У наступному розділі я ширше розглядатиму наслідки неспромож ності діяти на користь суспільству (наприклад, пасивні спостерігачі не можуть втрутитися, коли безперечно потрібна допомога).

На додаток до розгляду етичних помилок та упущень абсолютної етики ми мусимо зосередитися на глибині релятивістської етики, яка скеровує більшість наукових досліджень. Баланс між шальками реляти вістської етики потребує зрівноваження втрат і набутків. Чи було відшко довано той біль, якого зазнали учасники цього експерименту, набутками для науки і суспільства? Іншими словами, чи виправдовує наукова мета методи експерименту? І хоча є багато позитивних наслідків цього дослі дження, читачам віддається право вирішувати для себе, чи варто було цьому дослідженню взагалі відбутися.

Дослідження, яке стимулює роздуми, породжує інші експерименти і поглиблення досліджень, так сталося і зі Стенфордським в’язничним екс периментом. Поміркувавши про етичність Стенфордського в’язничного експерименту, ми коротко оглянемо деякі спроби повторення експери менту і застосування цього дослідження в ширших контекстах, що під креслює його значущість.

МІРКУВАННЯ ПРО ЕТИЧНІСТЬ СТЕНФОРДСЬКОГО В'ЯЗНИЧНОГО ЕКСПЕРИМЕНТУ

Чи було дослідження Стенфордського в’язничного експерименту неетичним? З багатьох поглядів, відповідь «так». Утім є інші способи розгляду цього експерименту, які дадуть обґрунтоване «ні». Перед тим як у межах ретроспективного аналізу поглянути на аргументи на підтримку кожної з цих двох протилежних відповідей, я мушу уточнити, чому я взагалі зачіпаю ці питання через десятки років після завершення експерименту. Глибоко зосередившись на цих етичних питаннях особисто, я відчуваю, що можу надати ширший, ніж зазвичай, їхній огляд. Інші дослідники можуть мати з цього користь — уникати схожих підводних каменів, — якщо знатимуть про деякі ледь вловимі знаки небезпеки, бути більш уважними до проблеми етичної безпеки, як її висвітлив Стенфордський в’язничний експеримент. Я не захищатимусь і не раціоналізуватиму свою роль у дослідженні, натомість використаю експеримент як рушій для окреслення складності етичних суджень, пов’язаних із дослідами, що тягнуть за собою втручання у життя й діяльність людей. Спочатку розгляньмо категорію етики втручання. Ми забезпечимо основу для порівняння абсолютної й релятивістської етики, які скеровують експериментальне дослідження.

ЕТИКА ВТРУЧАННЯ

Кожне втручання в життя індивіда, групи, середовища є етичним питанням (радикальний психолог Роналд Д. Лейнґ сказав би, що це «політичне рішення»). Психологи, хірурги, радники, експериментатори, освітяни, планувальники міст, архітектори, соціальні реформатори, працівники сфери охорони здоров’я, лідери культів, продавці вживаних автомобілів і наші батьки — усі ці різноманітні групи людей мають спільні цілі. Ось деякі з них: зцілення, коригування поведінки, рекомендації щодо дій, тренування, навчання, перебудова свідомості, контроль, зміни, розподіл коштів, побудова чи дисципліна — загалом різні форми втручання, які впливають на наше життя прямо або опосередковано (через зміни у середовищі).

Більшість суб’єктів втручання спочатку мають на меті вигоду для об’єктів втручання та/або суспільства. Проте саме їхні суб’єктивні цінності визначають співвідношення витрат і прибутків і порушують украй важливі етичні питання. Ми приймаємо за належне цінність потужних соціальних впливів, які здійснюють батьки, коли формують «Я» дитини для досягнення соціального, політичного та релігійного ідеалу. Чи варто нам переживати, що батьки роблять так без усвідомленої згоди дитини?

Це питання виглядає непотрібним, поки не згадуються батьки, які залучали своїх дітей до «груп ненависті» (як-от Ку-клукс-клан), деструктивних культів, терористичних груп, проституції.

Щоб розставити всі крапки над і: «сфера впливу батьків» зазвичай не ставиться під питання, навіть коли вони вчать дітей нетолерантної поведінки і упереджень, — лише тоді, коли вони роблять це у надмірно жорстокі способи. Утім що ми можемо сказати про ситуацію, де батько хотів виховати з сина патріота? Це бажання є прийнятним у всіх суспільствах. Та батько написав лікареві, який вів колонку порад у національному журналі: «Я люблю свою країну і хочу, щоб мій хлопчик теж її любив. Чи можу я виголосити підбадьорливу промову синові у вухо, поки він спить? Нічого особливого, лише кілька патріотичних заохочень».

З одного боку, батько запитує, чи ця тактика спрацює; чи є докази, що навчання уві сні може бути ефективним інструментом для вкладання у підсвідомість нав’язливих повідомлень? (Відповідь — немає доказів, що це ефективно.) З іншого боку, батько порушує етичне питання: чи це етично — навіювати ідеї беззахисному сонному синові в такий спосіб? Чи було б це етично, якби дитина була при свідомості і він використав матеріальне заохочення або суспільне схвалення замість цієї сумнівної технології? Що саме — батькова мета чи спосіб — може вважатись етично неприйнятним? Чи не було би краще для цього стурбованого батька покластися на непомітні навіювання, такі, як «освіта» у школі: національний прапор, зображення національних лідерів, національні гімни, молитви, примус читати історичні оповіді та географічні й громадянські тексти, які часто подають суб’єктивний погляд на історію і створені суспільством як пропаганда задля збереження статусу кво?.. Суть тут у тому, що ми повинні плекати нашу колективну сприйнятливість до великого набору щоденних ситуацій, у яких втручання виникають як «природний» процес соціального життя, а порушення етики проходить непоміченим через його поширеність.

АБСОЛЮТНА ЕТИКА

Лише задля лаконічності ми говоримо про дві категорії етики — «абсолютну» й «релятивістську». Коли поведінка керується абсолютними етичними стандартами, може бути проголошено моральний принцип вищого порядку, який не залежить від обставин свого вжитку — часу, ситуацій, людей, доцільності. Така абсолютна етика вкладена у загальні правила поведінки. У засадах цих правил часто є дотримання низки недвозначних принципів, як у Десяти Заповідях чи Біллі про права. Така абсолютна етика не дозволяє ні на краплю виправдовувати методи чи обставини, а також скасування чи видозміни етичних принципів. У крайніх випадках жодні пом’якшувальні обставини не можуть виправдати відмову від етичних норм.

Абсолютна етична норма постулює, що позаяк людське життя — це святе, то в жодному разі воно не може зазнавати приниження, навіть ненавмисно. У випадку проведення дослідження немає ніякого виправдання стражданню в межах експерименту. З такої позиції абсолютно доцільно вважати, що дослідження у межах психології чи медицини не слід проводити, якщо воно порушує біологічну чи психологічну недоторканність людини, незважаючи на користь, яку — можливо або точно — принесе дослідження для суспільства загалом.

Ті, хто приймає цю позицію, наголошують, що навіть коли дії, які спричиняють страждання, вчинено в ім’я науки, заради чистого знання, «національної безпеки» або іншої високої абстракції — вони неетичні. У межах психології саме ті, хто глибоко ідентифікує свою діяльність із гуманною традицією, найголосніше переконували, що турбота про людську гідність повинна отримати пріоритет над зазначеними цілями науки, а саме передбаченням і контролем поведінки.

СТЕНФОРДСЬКИЙ В'ЯЗНИЧНИЙ ЕКСПЕРИМЕНТ БУВ АБСОЛЮТНО НЕЕТИЧНИМ

Виходячи із засад такої абсолютної етики Стенфордський в’язничний експеримент точно слід вважати неетичним, бо учасники справді витерпіли багато страждань. Вони страждали набагато більше, ніж навіть раціонально розраховували, коли подавали заявку на участь в академічному дослідженні «в’язничного життя» у престижному університеті. До того ж ті страждання зростали з часом, і результатом був сильний стрес та емоційний хаос, що вплинуло на звільнення п’ятьох раніше здорових молодих людей достроково.

Охоронці також страждали від усвідомлення зробленого під прикриттям своїх ролей та за ефектом анонімності їхніх сонцезахисних окулярів. Вони чули та бачили біль і приниження, що їх спричиняли студентам-колегам, які не зробили нічого, щоб заслужити таке брутальне ставлення до себе. Їхнє усвідомлення, безперечно, надмірних зловживань було набагато більшим, ніж жаль учасників класичного дослідження Стенлі Мілґрема «сліпої покірності владі», яке ми ґрунтовно розглянемо в наступному розділі[203]. Це дослідження було звинувачено в неетичності, бо учасники могли уявити біль, який начебто спричиняли, вдаряючи струмом слабку жертву, «учня»[204]. Але як тільки дослідження закінчилося, вони виявили, що «жертви» були співробітниками експериментатора і вони насправді не страждали, лише прикидалися. Жаль учасників походив від усвідомлення, що вони, могли би наробити, якби удари струмом були реальними. На противагу цьому, жаль наших охоронців походив від усвідомлення, що їхні удари були реальними, прямими, тривалими.

Додаткова ознака дослідження, яку можна вважати неетичною, — те, що студентів та їхніх батьків не попередили щодо арештів і формальних процедур у головному відділку поліції; це несподіване втручання в життя недільного ранку заскочило їх зненацька. Ми також були винними в маніпуляції батьками з допомогою різних оманливих процедур протягом побачення: ми змусили їх вважати, що ситуація їхніх дітей не аж така погана, як була насправді. Якщо пам’ятаєте, ми переживали, що батьки заберуть синів додому, коли сповна усвідомлять жорстоку природу цієї фіктивної в’язниці. Щоб запобігти цьому — адже це означало кінець дослідження, — ми поставили для них «виставу». Ми зробили так не лише для того, щоб тримати в’язницю без контакту з зовнішнім світом, а і як базовий елемент симуляції, бо такі обмани — звична практика у багатьох системах. Виставляючи напоказ такий привабливий «червоний килим», системні менеджери врівноважують скарги і зауваження щодо негативних аспектів системи.

Ще одна причина вважати Стенфордський в’язничний експеримент неетичним — ми не припинили проведення експерименту раніше. Мені варто було зупинити все, коли на третій день стрес спричинив сильний нервовий розлад у в’язня. Це мало би стати достатнім приводом вважати, що напередодні Даґ (8612) не симулював свою тяжку емоційну реакцію. Нам варто було зупинити експеримент, коли ще, і ще, і ще один в’язень пережив сильні емоційні розлади. Але ми не зробили цього. Проте схоже, що я і так зупинив би дослідження в неділю, наприкінці першого повного тижня, якби втручання Кристини Маслач не спричинило дострокове завершення. Я, можливо, завершив би все через тиждень, бо я і невеличкий штат — Курт Бенкс і Дейвид Джаффе — були виснажені постійною турботою про цілодобове забезпечення умов у в’язниці й необхідністю стримувати все більше зловживання охорони.

Оглядаючись назад, я вважаю, що основною причиною того, що я не завершив дослідження раніше, коли воно почало виходити з-під контролю, є внутрішній конфлікт двох ролей — головного дослідника (відповідно, опікуна етики експерименту) і в’язничного суперінтенданта (який понад усе прагне утримувати цілісність і стабільність в’язниці). Я хотів би вірити, що якби хтось інший виконував роль суперінтенданта, то я швидше побачив би світло і забив на сполох. Тепер я розумію, що мав би бути хтось інший з вищими повноваженнями, ніж мої, хтось відповідальний за нагляд над експериментом.

Проте ні члени Комісії з контролю залучення осіб до експериментальних досліджень, ні я навіть не уявляли спочатку, що така зовнішня інстанція була необхідна в експерименті, де студенти мали право залишитися чи піти у будь-який момент, і що ситуація стане складнішою, ніж ми можемо впоратися. Перед експериментом це були лише «діти, які пограються у копів і грабіжників», і було важко уявити, що станеться через декілька днів. Було б добре передбачити це заздалегідь.

Я впевнений, що якби цей експеримент проводився пізніше, студенти та їхні батьки подали б у суд на університет і на мене. Але 1970-і у США ще не були такими сутяжними, як пізніші роки. Не було заявлено жодних судових позовів, і лише декілька колег з професійних кіл піддали критиці етичність цього дослідження[205]. Насправді саме я зробив у липні 1973 року запит про оцінку етики експерименту в Асоціацію американських психологів, яка визначила, що тогочасні етичні норми були дотримані.

Утім я справді почуваюся відповідальним за створення інституції, яка схвалила зловживання у контексті «психології ув’язнення». Експериментові успішно вдалося відтворити темний бік в’язниць, але це сталося ціною людського страждання. Мені прикро за це тепер, і я прошу пробачення, що доклався до цієї нелюдяності.

РЕЛЯТИВІСТСЬКА ЕТИКА

Більшість досліджень дотримуються утилітарної етичної моделі. Коли етичний принцип визнає умовність застосування, його стандарт відносний і його слід судити за прагматичними критеріями, зваженими відповідно до утилітарних принципів. Очевидно, такій моделі слідувало це дослідження, як і більшість психологічних експериментів. Але які елементи враховуються у рівнянні втрат і переваг? Як пропорційно зважити втрати і здобутки? Хто оцінить, чи вигода перевищує втрати? Є набір питань, з якими потрібно розібратись, якщо позиція релятивістської етики взагалі вважається етичною.

Деяких розв’язань досягнуто на засадах загальноприйнятих уявлень, тобто поточного стану відповідних знань, прецедентів у схожих ситуаціях, соціального консенсусу, цінностей і сприйнятливості конкретного дослідника і рівня свідомості, який переважає в певному суспільстві у певний момент. Дослідницькі інститути, фонди й уряд також встановили суворі принципи і заборони на всі медичні та немедичні дослідження людини.

В основі етичної дилеми для суспільного дослідника таке питання: чи може дослідник створити баланс між тим, що, на його думку, необхідне для проведення суспільно чи теоретично корисного дослідження, і тим, що вважається необхідним для добробуту та гідності суб’єктів дослідження? Оскільки схильність до самоствердження може підштовхнути дослідника до першого більше, ніж до другого, зовнішні спостерігачі, зокрема наглядачі за ґрантовими коштами та інституційні експертні ради, мусять служити захисниками для порівняно вразливих суб’єктів дослідження. Проте ці зовнішні наглядачі повинні також діяти й в інтересах науки і суспільства, коли визначають, чи взагалі (і якщо так, то наскільки) можуть бути дозволені обман, емоційне напруження та інші неприємні прояви у цьому дослідженні. Вони працюють, допускаючи, що будь-який негативний вплив таких дій короткочасний і не схильний розвиватися за межами експерименту. Розгляньмо далі, як такі протилежні інтереси були представлені у Стенфордському в’язничному експерименті.

У суперечці про етику прибічник релятивізму може стверджувати, що Стенфордський в’язничний експеримент не був неетичним, адже ми провели консультацію з юристами університету, розробили формальний документ — «поінформовану згоду», зважили всі питання про безпеку, про страхові вимоги, які задовольнили для отримання дозволу на проведення експерименту. У цій «поінформованій згоді», підписаній кожним учасником, зазначалося, що під час експерименту відбуватимуться втручання у їхнє приватне життя, задовольнятимуться лише мінімальні вимоги до дієти в’язнів, вони втратять деякі громадянські права та зазнаватимуть звичних в’язничних утисків. Від кожного очікувалося зусиль на межі своїх можливостей до завершення дії двотижневого контракту. Студентська поліклініка була попереджена про наше дослідження, і були попередні домовленості стосовно надання медичної допомоги досліджуваним за потреби. Фонд, який спонсорував дослідження — відділ командної ефективності Управління морських досліджень (УМД), факультет психології Стенфордського університету й Інститутська наглядова рада (ІНР) Стенфорда отримали і схвалили подання у письмовій формі щодо проведення експерименту[206].

Окрім арештів суб’єктів дослідження, ніяких ошукань учасників не було. Крім того, ми постійно нагадували охоронцям, щоби вони уникали фізичного насилля стосовно всіх в’язнів, разом чи кожного індивідуально. Проте ми не обмежували їх у здійсненні психологічного насилля.

Інший чинник, який ускладнює оцінку етичності цього дослідження: наша в’язниця була відкрита для спостережень експертів ззовні, які могли захистити права учасників. Уявіть себе на місці в’язня, який страждає у такій обстановці. Якби ви стали в’язнем нашої в’язниці, від кого ви хотіли би отримати підтримку? Хто міг би натиснути кнопку «Вихід», якби ви не могли самі цього зробити? Міг би це бути католицький чи в’язничний священник, який побачив вас заплаканими? Дзуськи. А як щодо мами і тата, друзів, родини? Вони втрутилися б, якби помітили погіршення вашого стану? Ніхто так і не втрутився. Може, допомога надійшла від одного з багатьох професійних психологів, аспірантів, секретарів, штатних працівників факультету психології, частина яких проглядала відеозаписи подій, брала участь у слуханнях комісії з умовно-дострокового звільнення, говорила з учасниками під час співбесід чи в коморі під час оборони перед можливим нападом на в’язницю? Жодної вам допомоги і від них.

Як можна помітити, усі зовнішні спостерігачі обрали для себе пасивні ролі. Усі вони прийняли моє бачення ситуації, і це позбавило їх власного. Вони також зосередилися на інтелектуальних розмовах, бо симуляція здавалася реальною, бо гра своїх ролей учасниками була такою реальною, бо фокус перекинувся на деталі конструкції експерименту. Ба більше, спостерігачі не бачили розгортання серйозніших зловживань, а учасники не бажали розкривати деталі цих зловживань стороннім, навіть близьким друзям і сім’ї. Можливо, ними керував сором, гордість або ж почуття, що «хлопці не плачуть». Тож багато приходили і дивилися, але не бачили і йшли далі.

Нарешті, що ми зробили правильно, то це залучили учасників у дебрифінг — не лише на три години після завершення експерименту, а й також у декількох інших випадках, коли учасники поверталися для огляду відео та слайдів з дослідження. Я підтримував контакт з більшістю з них упродовж багатьох років після закриття експерименту, відсилав копії статей, мої свідчення у Конгресі, уривки новин, анонси про телепрограми щодо Стенфордського в’язничного експерименту. Впродовж цього часу приблизно шестеро учасників приєднувалися до мене у деяких з цих телепередач. Я досі тримаю контакт із деякими з них, через більш ніж тридцять років.

Важливим у цьому поекспериментальному інтенсивному дебрифінгу було те, що учасники отримали можливість відкрито висловити свої сильні почуття та отримати нове розуміння себе і своєї незвичної у такому нестандартному та чужому середовищі поведінки. Наш метод був формою «дебрифінгу процесу»[207], в якому ми побачили, що деякі впливи і переконання, розвинені експериментом, можуть актуалізуватися й за його межами. Ми пояснювали, чому це не є бажаним у нашому конкретному випадку. Я наголошував на тому, що ми аналізували вплив негативного середовища в’язниці, а не конкретно їхні особи. Я нагадав, що їх було уважно відібрано, саме за те, що вони були здорові та нормальні, а розподіл у дві категорії ролей був випадковим. Вони не привнесли патологій у це місце, швидше це місце створило патології в них. Додатково я поінформував їх про те, що ніхто з колег і в’язнів не зробив нічого, що вважалося б принизливим і порушувало порядок. Також це була правда і про охоронців, які знущалися з в’язнів. Вони так само грали роль.

Водночас я намагався проаналізувати експеримент як моральний урок, відкрито обговорюючи моральні конфлікти, які постали перед нами впродовж дослідження. Піонер теорії морального розвитку Леррі Колберґ стверджував, що такі обговорення моральних конфліктів є засадничим, а можливо, й єдиним шляхом до зростання рівня морального розвитку[208].

Пригадайте, що дані самооцінювання настрою показали, що і в’язні, і охоронці після дебрифінгу повернулися до збалансованого, передекспериментального емоційного стану. Порівняно коротка тривалість негативного впливу цього важкого досвіду на учасників може бути обґрунтована трьома чинниками: по-перше, усі ці юнаки мали тверді психологічні та особистісні засади, до яких повернулися по закінченню дослідження; по-друге, досвід був унікальним і вкладався у межі часу, місця, костюмів і сценарію, а все це можна залишити позаду як частину пакету «пригоди Стенфордського в’язничного експерименту», яка не повториться в майбутньому; по-третє, наш детальний дебрифінг звільнив охоронців і в’язнів від провини за погану поведінку й означив ситуації, які на це вплинули.

ПОЗИТИВНІ НАСЛІДКИ ДЛЯ УЧАСНИКІВ

Згідно з традиційним підходом релятивістської етики, для схвалення дослідження необхідно, щоб вигода для науки, медицини та/або суспільства перевищувала шкоду, якої зазнають учасники. Хоча співвідношення «користь — шкода» виглядає доцільним, я хотів би кинути виклик такому підходові. Шкода для учасників (піддослідних упродовж проведення Стенфордського в’язничного експерименту) була реальною, миттєвою і часто дуже відчутною. На противагу цьому, хай які вигоди не очікувалися б, коли дослідження створювалося чи було схвалене, вони точно були хіба ймовірними, далекими і, можливо, їх ніколи не було би досягнуто. Дослідження обіцяють багато, проте не завжди приносять результати — і тоді не публікуються й не циркулюють у наукових колах. Навіть визначні опубліковані відкриття можуть не застосовуватися на практиці, і практичне застосування може виявитися нездійсненним або недоцільним, коли доходить до масштабів суспільної користі. З іншого боку, деякі базові дослідження, які не мали очевидного застосування, коли розпочиналися, врешті виявилися надзвичайно прикладними. Наприклад, базове дослідження обумовлення автономної нервової системи напряму привело до використання біологічного зворотного зв’язку в терапевтичній допомозі та медицині[209]. На додаток, більшість дослідників показали мало зацікавлення чи таланту до застосування своїх відкриттів у «соціальній інженерії» для вирішення персональних і суспільних проблем. Підсумовуючи критику: «корисна» сторона етичного рівняння дослідження може не бути втілена на практиці або й у принципі, тоді як біль залишається «чистими витратами» для учасників і суспільства.

Також, хай як це дивно, але з цього «етичного рівняння» зникає турбота про вигоду для учасників. Чи мають вони користь у якій-небудь формі від участі у певному дослідженні? Наприклад, чи їхня фінансова винагорода компенсує страждання, які вони переживають у медичному дослідженні, що оцінює аспекти болю? Чи дізнаються вони щось особливе про себе на основі досвіду експерименту? Адекватний дебрифінг є важливим для реалізації цього вторинного завдання дослідження з залученням людей в експерименті. (Приклад, як цього досягнуто в одному з моїх експериментів із вимушеної психопатології, див. у нотатках[210].) Недостатньо тільки сподіватися чи припускати такі вигоди: вони мають бути продемонстровані емпірично як вихідні дані будь-якого дослідження над людьми, вони мають бути закладені наперед в «етичному рівнянні». Також у більшості обговорень етики досліджень відсутнє зобов’язання науковців долучитися до певного виду соціальної активності, який зробить їхнє дослідження корисним для суспільства.

Я хотів би трохи збалансувати перегляд етичного аспекту Стенфордського в’язничного експерименту, зазначивши спочатку декілька його важливих переваг (і для учасників, і для членів команди). Тоді я розповім про суспільну діяльність, до якої долучався впродовж останніх трьох з гаком десятків років, щоби запевнити, що цінність цього експерименту реалізовано настільки повноцінно, наскільки це можливо.

НЕОЧІКУВАНІ ОСОБИСТІ ПЕРЕВАГИ ДЛЯ УЧАСНИКІВ ТА АВТОРІВ СТЕНФОРДСЬКОГО В'ЯЗНИЧНОГО ЕКСПЕРИМЕНТУ

Це дослідження принесло багато неочікуваних позитивних результатів, які мали довготривалий вплив на декого з учасників чи авторів експерименту. Загалом більшість учасників зазначили у своїх фінальних підсумках (наданих уже з дому, в різний час після завершення експерименту), що це був цінний і повчальний особистий досвід. Такі позитивні відгуки допомагають певною мірою збалансувати негативні наслідки в’язничного досвіду, які є очевидними, — ніхто з учасників повторно не виявив бажання зголоситись добровольцем до схожого дослідження. Давайте переглянемо деякі з цих позитивних аспектів поекспериментальних оцінок.

Даг, в'язень 8612, ватажок повстання в’язнів, був першим, хто зазнав сильного емоційного стресу. Його поведінка змусила нас звільнити його лише через тридцять шість годин після перших ознак зриву. Цей досвід був справді тривожним для нього; в інтерв’ю для документального фільму «Тиха лють: Стенфордський в’язничний експеримент» він сказав: «Це був унікальний досвід, я ніколи у своєму житті не кричав так голосно; я ніколи у своєму житті не був таким засмученим. Це був досвід втрати контролю, і над ситуацією, і над своїми почуттями. Можливо, я завжди мав проблеми з самоконтролем. Я хотів зрозуміти себе, тому подався вивчати психологію [після Стенфордського в’язничного експерименту]. Я подався вивчати психологію і колись дізнаюся, які мотивації керують людиною; я не буду боятися невідомого»[211].

У підсумковому оцінюванні, яке ми завершили через п’ять років після дослідження, Даґ зізнався, що почав симулювати надзвичайно сильний нервовий зрив, щоб його звільнили, але тоді ця роль надто захопила його. «Я зрозумів, що єдиний спосіб вибратися — прикинутися хворим, спочатку фізично. Тоді, коли це не спрацювало, я прикинувся психічно виснаженим. Проте енергія, якої я потребував, щоб увійти в цей стан, як і, власне, потреба прикидатися зламаним, таки мене зламали». Як сильно зламали? Він доповів, що його дівчина казала, що він залишався засмученим і знервованим і постійно говорив про експеримент упродовж двох місяців після його завершення.

Даґ продовжив навчання й отримав звання доктора наук у клінічній психології — частково щоби дізнатися, як отримати більше контролю над своїми емоціями і поведінкою. Він написав дисертацію на тему сорому (у статусі в’язня) і провини (у статусі охоронця), пройшов стажування в окружній в’язниці Сен-Квентін — на противагу звичному медичному/ клінічному стажуванню, а потім понад двадцять років працював судовим психіатром у корекційних системах Сан-Франциско й Каліфорнії. Саме його зворушливе свідчення надихнуло нас назвати відео «Тиха лють», саме він говорив про садистські мотиви охоронців, від яких варто захищатися, бо вони завжди проявляють себе в ситуаціях розподілу сил — вони готові вислизнути, вибухнути, ніби якась «тиха лють». Почасти Даґова кар’єра була зосереджена на допомозі ув’язненим зберегти відчуття гідності, незважаючи на оточення, а також на створенні засад мирного співіснування охоронців і в’язнів. Досвід Даґа — зразок того, як первинні негативні ефекти Стенфордського в’язничного експерименту перетворилися на прозріння, яке дало тривалі наслідки для особистості та суспільства. Цей учасник зазнав багато болю, але й відкрив багато доброго.

Охоронець Гельманн, суворий мачо «Джон Уейн», брав участь у всіх телевізійних висвітленнях дослідження через домінантну роль і вигадані ним «винахідливо лихі» завдання й ігри для в’язнів. Нещодавно ми зустрілися на моїй лекції, і він зізнався, що, на відміну від «п’ятнадцяти хвилин слави» (за Енді Ворголом), які кожен отримує хоч раз за життя, Стенфордський в’язничний експеримент забезпечив його «вічними п’ятнадцятьма хвилинами безчестя». У відповідь на мій запит про позитивні наслідки його участі в експерименті Гельманн прислав мені такого листа:

Десятки років носіння тягаря життя пом’якшили мою зарозумілу та грубу поведінку підлітка з 1971 року. Якби хтось сказав мені, що мої дії нашкодили комусь із в’язнів, моя реакція, швидше за все, була би: «Вони слабаки і пестунчики».

Проте пам’ять про те, як сильно я вжився у свою роль і не бачив спричинених страждань, стала моєю повчальною історією, і тепер я добре думаю, як поводитися з людьми. Насправді дехто може навіть думати, що, як на власника бізнесу, я надто чутливий, адже деколи сумніваюся, приймаючи рішення.

Наприклад, щодо звільнення поганих працівників: боюся, вони важко це сприймуть[212].

Охоронець Венді пояснив деякі особисті прозріння, отримані з досвіду на позиції жорсткого лідера зміни. Під час підсумкового оцінювання через декілька місяців він сказав: «Задоволення, яке я отримав, знущаючись із в’язнів і караючи їх, було доволі неприродним, адже я вважаю себе людиною, співчутливою до тих, хто страждає, особливо тварин. Я думаю, то був наслідок абсолютної свободи, яку я мав у керуванні в’язнями. Я почав зловживати владою. Побачивши це, я спробував усвідомити свою зухвалість і авторитарність і виправити це. Так набагато легше — саме у процесі зрозуміти і виправити свою поведінку. Тепер, з кращим розумінням цього, я відчуваю, що став менш вимогливим і менше прагну контролю, ніж до експерименту».

Карло Прескотт, наш в’язничний консультант, був звільнений з в’язниці штату Сен-Квентін за шість місяців до залучення у Стенфордський в’язничний експеримент. Упродовж сімнадцяти років він був ув’язненим у декількох каліфорнійських в’язницях та у в’язниці для неповнолітніх. Зміни у професійному статусі, підвищення самооцінки, які супроводжували його викладання разом зі мною у Стенфорді курсу з психології ув’язнення, а також його внесок у Стенфордський в’язничний експеримент мали просто рятівні наслідки. Він отримав хорошу роботу радіоведучого на шоу «Куток Карло» на станції KGO у Сан-Франциско: він закликав слухачів бути суспільно свідомими, ділився з ними своїм глибоким розумінням расизму та фашистських тенденцій у США. Він також вів декілька університетських курсів, відкритих лекцій, займався волонтерством, давав свідчення в Конгресі разом зі мною та й загалом був зразковим громадянином усі ці роки.

Крейї Гейні продовжив навчання у правничій школі Стенфордського університету й отримав ступені доктора права та доктора філософії. Тепер він професор Каліфорнійського університету Санта-Крус, де читає відомі курси з права і психології, а також з психології інституцій. Крейґ став одним із провідних консультантів країни з в’язничних умов і одним із тих рятівних експертів із психології, які працювали з адвокатами над колективними позовами у США. Він ґрунтовно й глибоко писав про різні аспекти злочину, покарання, смертної кари, виправної системи. Ми співпрацювали над низкою професійних статей, книжок і спеціалізованих професійних журналів[213]. Слова Крейґа про вплив, який мав на нього Стенфордський в’язничний експеримент, переконливо свідчать про цінність експерименту: Стенфордський в’язничний експеримент змінив мене і мою кар’єру. Я щойно закінчив другий рік магістратури з психології у Стенфорді, коли Філ Зімбардо, Курт Бенкс та я почали планувати це дослідження. Мої інтереси у прикладному застосуванні соціальної психології до питань злочину і кари лишень почали викристалізовуватися, з благословіння й за підтримки Філа Зімбардо... Невдовзі після закінчення роботи над Стенфордським в’язничним експериментом я почав вивчати реальні в’язниці і зрештою зосередився також на соціальній передісторії, яка сформувала життя ув’язнених там людей. Проте я ніколи не втрачав бачення перспективи інституцій, яке здобув завдяки спостереженням та оцінці результатів шести днів цієї імітації в’язниці[214].

Кристина Маслач, просто героїня Стенфордського в’язничного експери менту, тепер професорка психології в Університеті Берклі (Каліфорнія), ві це-ректорка бакалаврських програм, декан напрямів гуманітарних, при родничих і точних наук. Фонд Карнеґі нагородив її відзнакою Заслуженої професорки року. Її короткий, але вирішальний досвід у Стенфордському в’язничному експерименті мав також позитивний вплив на її кар’єрні рі шення, як вона зазначила у такій ретроспективній замітці[215]:

Для мене важливим спадком в’язничного експерименту стало те, чого я навчилася на власному досвіді, і те, як він допоміг мені окреслити подальші професійні зацікавлення психологією.

Що я усвідомила безпосередньо, то це психологія дегуманізації: як по суті хороші люди можуть почати сприймати інших і поводитися з ними настільки жахливо; як легко вдається людині поводитися погано з тими, хто розраховує на її допомогу чи добру волю, сприймати їх меншовартісними, тваринами, нижчими, не вартими поваги чи рівності.

Цей досвід Стенфордського в’язничного експерименту привів мене до новаторського дослідження професійного вигорання — психологічних ризиків емоційно виснажливої праці з людьми, які можуть спонукати від початку відданих і турботливих працівників до дегуманізації та принижень тих, кому вони мали би служити. Моє дослідження спробувало пролити світло на причини і наслідки вигорань у різних професійних ситуаціях, а також було спробою застосувати ці здобутки на практичному рівні. Я також закликаю до аналізу та змін ситуативних чинників вигорання на противагу фокусові на індивідуальних схильностях працівників. Тому моя особиста історія Стенфордського в’язничного експерименту — не лише роль, яку я зіграла у передчасному припиненні дослідження, а й поштовх до нової дослідницької програми, натхненної моїм особистим досвідом у цьому унікальному дослідженні[216].

Щодо іншого виміру процесів деіндивідуалізації, таких сильних у Стенфордському в’язничному експерименті, можу додати, що Кристина також була новаторкою у дослідженні протилежної теми — індивідуалізації, того, як люди прагнуть унікальності[217].

Філ Зімбардо. Прийшов час на мене. (Щодо Курта Бенкса і Дейвида Джаффе див. нотатки[218].) Тиждень Стенфордського в’язничного експерименту змінив моє життя з багатьох оглядів — і професійно, і особисто. Результати, які можна побачити у неочікувано позитивних наслідках, що їх цей досвід спричинив, були колосальними. Мої дослідження, викладання та особисте життя потрапили під величезний вплив експерименту. Я став агентом суспільної зміни — поіпшення умов в’язниць та висвітлення інших форм зловживань інституціалізованою владою.

Фокус моїх досліджень упродовж тридцяти років з того часу перебував під впливом різноманітних ідей, здобутих з цієї імітації в’язниці. Вони спонукали мене до вивчення сором’язливості, перспективи часу та божевілля. Це також змінило мій підхід до викладання. Будь ласка, дозвольте мені в цей момент дати розширене пояснення цих трьох пов’язаних напрямків досліджень і змін у моїй викладацькій практиці, усі з яких були спровоковані Стенфордським в’язничним експериментом. На додачу я розкрию трохи більше про те, як експеримент також допоміг моєму особистому життю.

СОРОМ'ЯЗЛИВІСТЬ ЯК САМОНАВ'ЯЗАНА В'ЯЗНИЦЯ

Яка інша темниця така ж темна, як власне серце?

Який тюремник такий же невблаганний, як я сам собі?

Натаніель Готорн

У нашому в’язничному підвалі в’язні відмовилися від своїх основних свобод унаслідок примусу охоронців, які їх контролювали. Проте у реальному житті, поза лабораторією, багато людей втрачають свободу слова, дій, зборів і без зовнішнього примусу. Вони інтерналізували вимогливого охоронця у своїй свідомості й бачення себе самих, наглядача, який обмежує їхній вибір спонтанності, свободи й радостей життя. Парадоксально, що ці самі люди також інтерналізували образ пасивного в’язня, який неохоче погоджується з цими самонав’язаними обмеженнями своїх же дій. Дій, які привертають увагу до власної особи, через що загрожують потенційним приниженням, соромом чи соціальним неприйняттям, тому їх варто уникати. У відповідь на цього внутрішнього охоронця внутрішній в’язень сахається життя, замикається у шкарлупці та обирає безпечну позицію тихої в’язниці сорому.

Розвиток цієї метафори на основі Стенфордського в’язничного експерименту привів мене до роздумів про сором’язливість як соціальну фобію, яка ламає міцність людських зв’язків, перетворюючи спілкування на загрозу замість відкритості. Через рік після закінчення в’язничного експерименту я зініціював велике дослідження — Стенфордський проект із теми сором’язливості, щоб з’ясувати причини, співвідношення і наслідки сором’язливості у дорослих і підлітків. Це було перше систематичне дослідження сором’язливості серед дорослих. Коли ми довідалися достатньо, то продовжили розвивати програму лікування сором’язливості в унікальній Клініці сором’язливості (1977). Ця клініка, яка відтоді працювала безперервно для спільноти Пало-Альто, перебуває під керівництвом доктора Лінн Гендерсон і тепер є частиною Тихоокеанської післядипломної програми з психології. Моя основна мета у лікуванні й запобіганні сором’язливості полягала у розробці способів допомогти сором’язливим людям звільнити себе від самонав’язаних тихих в’язниць. Я зробив це частково завдяки написанню для загальної аудиторії популярних книг про те, як зарадити собі з сором’язливістю дорослим і дітям[219]. Ці дії є противагою ув’язненню, якому я піддав учасників Стенфордського в’язничного експерименту.

СПОТВОРЕНЕ СПРИЙНЯТТЯ ЧАСУ

На волі люди схильні жити, дивлячись у майбутнє. Майбутнє для засудженого розмите і непевне. Його минуле втрачено. Люди за якийсь час перестають писати. Теперішнє розростається.

Кен Вейлен, колишній засуджений, драматург[220]

У Стенфордському в’язничному експерименті відчуття часу стало по-різному спотвореним. Режим сну в’язнів було порушено примусовими пробудженнями для перекличок. Вони постійно були втомленими, і це виснаження підсилювали довгі вправи та чорна робота, якою їх завалювали. На їхнє відчуття часу також вплинула відсутність зовнішніх проявів зміни дня і ночі та брак годинників. (Відсутність годинників — це частина розробленої стратегії казино, щоби втягувати азартних гравців у розширене теперішнє усунувши будь-які вказівки на реальний час.) Як було зазначено в попередньому розділі, в’язні зосереджувалися на жахливому теперішньому, обговорюючи лише поточні ситуації, рідко думаючи про своє минуле чи майбутнє. Цікаво, що після дострокового звільнення кожного наступного в’язня про них майже не згадували ті, хто залишався. В’язні пішли і були забуті, виштовхнуті з пам’яті, зосередженої на теперішньому.

Щодо працівників експерименту, то наше сприйняття часу також спотворили довгі зміни, які ми мусили стерпіти, недовгий сон і багато інших логістичних й тактичних вимог, з якими ми мали справу щодня і щоночі. Я вважаю, що деякі з наших помилкових суджень і рішень почасти можна пояснити спотвореним відчуттям часу. Цей досвід спонукав мене зрозуміти, як поведінка людини піддається впливу сприйняття часу, як ми розділяємо потік нашого досвіду на тимчасові категорії минулого, теперішнього і майбутнього. За допомогою опитувань, інтерв’ю, експериментів та міжкультурних досліджень я дізнався багато нового про сприйняття часу, що дає змогу розвинути достовірну та надійну шкалу оцінки індивідуальних розбіжностей у його сприйнятті[221]. Каталог сприйняття часу Зімбардо (ZIPI) використовують дослідники всього світу для вивчення цього важливого феномену — чи то в упередженнях під час прийняття рішень, чи то в питаннях здоров’я, стресу, залежності, вирішення проблем, екологічної рівноваги і багатьох інших пов’язаних із часом феноменів.

Життя більшості людей перебуває під впливом перевикористання меж одного часу — минулого, теперішнього чи майбутнього — і недооцінки інших часових вимірів, які вони мали би гнучкіше та збалансованіше залучати, залежно від вимог тієї чи тієї ситуації. Коли необхідно щось зробити, потрібна дисципліна з її орієнтацією у майбутнє. Коли прагнемо зв’язку з родиною і друзями, варто поринути у глибини позитивного минулого. Коли бажаємо задовольнитися чуттєвими насолодами життя і шукаємо нових пригод, найкращим нашим другом є зосередженість на теперішньому. Багато чинників і позитивно, і негативно впливають на упередження людей щодо надмірної орієнтації на теперішнє (чи то чинники гедоністичні, чи то фаталістичні), на майбутнє або на минуле. Серед цих чинників є культурні впливи, освіта, релігія, суспільний клас, структура сім’ї і власний досвід. Стенфордський в’язничний експеримент зробив очевидним те, що сприйняття часу не є винятково особистою рисою чи кількісним виміром результату, а насправді може бути зміненим через досвід ситуацій, які розширюють чи стискають час.

Щодо вивчення інституцій також стало зрозумілим, що сприйняття часу грає велику, але приховану роль у формуванні мислення тих, хто стає «інституціалізованим»: чи то у в’язницях, чи будинках для людей похилого віку, чи в стаціонарах для хронічних хворих. Нескінченна рутина і нерозрізнення щоденних занять створюють видиму повторюваність часу — він просто пливе, не виділений у смислові почергові одиниці, продовжує повзти, як мурашка стрічкою Мебіуса. Серед своїх осяянь про значення ув’язнення у «Братах з тюрми Соледад» Джордж Джексон розмірковує про час і його викривлення:

Час вислизає від мене... Від нього не можна відпочити, навіть уночі... Дні, щобільше — тижні переходять один в один, нескінченно один в один. Кожний день приходить і відходить так само, як попередній[222].

БОЖЕВІЛЛЯ У НОРМАЛЬНИХ ЛЮДЕЙ

[Шерлок Холмс запитує у Зігмунда Фройда:] Ви розумієте, що зробили? Ви змогли використати мої методи — спостереження і припущення — і застосувати їх до нутрощів голови суб'єкта.

Ніколас Мейєр, «Вам шкодить кокаїн, містере Холмс»

Одним з найдраматичніших результатів Стенфордського в’язничного експерименту був спосіб, у який багато здорових нормальних молодих людей почали проявляти патологічну поведінку за дуже короткий термін. Позаяк наша процедура відбору виключила з причинних чинників уже наявні, так звані предіагностичні, я хотів зрозуміти процеси, якими психопатологічні симптоми первинно проявляють себе у звичайних людей. Отже, спонукаючи мене вивчати сором’язливість і сприйняття часу, Стенфордський в’язничний експеримент вплинув водночас і на новий напрям теорії та експериментальних досліджень того, як нормальні люди починають «божеволіти».

Більшість із того, що відомо про аномальне функціонування свідомості, походить із ретроспективного аналізу, тобто виявлення, які чинники можуть спричинювати вже наявні психологічні розлади певної особи — способом, схожим із шерлокхолмсівськими стратегіями, тобто пошуку пояснення від наслідків до причин. Натомість я спробував розробити модель, сфокусовану на процесах, пов’язаних із розвитком симптомів психологічних розладів — таких, як фобія та параноя. Люди мотивовані шукати пояснень, коли розуміють, що певні їхні очікування від життя похитнулися. Вони намагаються знайти сенс у тому, що пішло не так, коли вони потерпіли поразку в академічній освіті, соціальних відносинах, підприємництві, спорті, сексі — залежно від важливості цих невдач для їхнього відчуття власної цілісності. Раціональний процес пошуку сенсу спотворюється когнітивними упередженнями, які зосереджують увагу на невідповідних аналізу поясненнях. Таким чином, надмірне використання пояснень, які фокусуються на «людях» як причинах певних реакцій, може спотворити пошук сенсу аж до розвитку симптомів, притаманних параноїдальному мисленню. Подібним чином пояснення, сфокусовані на «оточенні» як причині певних реакцій, можуть спотворити пошук сенсу до розвитку симптомів, притаманних фобіальному мисленню.

Цю нову модель когнітивних і соціальних засад «божевілля» у нормальних здорових людей було випробувано у наших контрольованих лабораторних експериментах. Ми з’ясували, наприклад, що патологічні симптоми у майже третини нормальних учасників можуть розвинутися через намагання виловити сенс незнаних джерел збудження[223]. Ми також продемонстрували, що студенти коледжу з хорошим слухом, яких піддали тимчасовій втраті слуху шляхом гіпнозу, скоро почали думати і діяти параноїдально, вірячи, що інші проявляли ворожість. Отже, невідчутне, але наявне порушення слуху в літніх людей може спричиняти розвиток параноїдальних розладів, яким можна запобігти чи які можна вилікувати за допомогою ліків для слуху, а не психотерапією чи ізоляцією у лікарнях.

Тому я наполягаю на тому, що зерно божевілля може прорости на будь-чиєму городі, і воно проростатиме відповідно до короткочасних психологічних збурень упродовж звичайного життя. Перемикання від обмежувальної класичної моделі психологічних розладів до моделі соціальної медицини заохочує пошук ситуативних причин індивідуальних і соціальних дисбалансів, а не обмеження пошуку виключно до голови хворого. Ми можемо краще запобігати божевіллю і патологіям психіки та лікувати, коли використовуватимемо фундаментальні знання когнітивних, соціальних і культурних процесів для розуміння механізмів, пов’язаних із трансформацією нормальної поведінки в патологічну.

НАВЧАТИ, ПРИМЕНШУЮЧИ СВОЮ ВЛАДУ

Усвідомивши легкість, з якою я став домінантною владною особою в Стенфордському в’язничному експерименті, я реструктурував мої методи викладання, щоб дати студентам більше повноважень і обмежити роль викладача до того, хто ділиться кваліфікаціями у своїй сфері, а не здійснює соціальний контроль. Я започаткував практику «вільного мікрофона» на початку заняття, коли студенти великих аудиторних лекцій можуть критикувати або робити особисті зауваження на будь-що з курсу. Це розвинулося в онлайн-версію дошки оголошень, де студентів заохочували вільно висловлюватися про позитивні й негативні аспекти курсу щодня впродовж семестру. Я також знизив рівень конкурентності за найвищі бали, не оцінюючи по кривій, а впровадивши абсолютні стандарти, які базувалися на критеріях опанування студентами матеріалу, на проходженні тестів разом із партнером по навчанню, а на деяких курсах — цілковито виключаючи оцінювання з процесу навчання[224].

ВПЛИВ СТЕНФОРДСЬКОГО В'ЯЗНИЧНОГО ЕКСПЕРИМЕНТУ НА ОСОБИСТЕ ЖИТТЯ

Через рік після завершення Стенфордського в’язничного експерименту, 10 серпня 1972 року, я одружився з Кристиною Маслач у меморіальній церкві Стенфорда, де ми згодом, на нашу двадцяту річницю, поновили наші обітниці у присутності дітей. Ця героїня, моя дружина, глибоко і в неймовірний спосіб впливає на мене в усьому, що я роблю. Завдяки стосункам із нею я врятував ще один шматочок раю з пекла, яким був цей в’язничний експеримент.

Інша особиста зміна, яка постала через це невелике тижневе дослідження, полягала у тому, що я займався підтримкою базованих на дослідженнях суспільних змін, а також почав просувати в’язничну реформу та докладав зусиль для розширення доступу до основних висновків Стенфордського в’язничного експерименту. Розгляньмо їх детально.

МАКСИМІЗУЮЧИ КОРИСТЬ: ПРОПОВІДУВАННЯ СУСПІЛЬНОГО БЛАГА

Стенфордський в’язничний експеримент змінив моє життя з багатьох оглядів, але одна з найнесподіваніших змін була наслідком виступу у підкомісії Палати представників США. Раптом я змінив роль — від ученого-дослідника до захисника суспільних змін. На цих слуханнях в’язничної реформи у жовтні 1971 року підкомісія зажадала не лише аналізу, а й також рекомендацій до реформи. У моїй заяві у Звіті Конгресу я відкрито підтримав втручання Конгресу в структуру в’язниць задля покращення умов для в’язнів і працівників виправної системи[225].

Моя адвокація цього питання за великим рахунком зосередилася на підвищенні усвідомлення необхідності закінчити такий «соціальний експеримент», як в’язниця, бо, як показує рівень рецидивізму, він не є вдалим. Ми повинні знайти причини невдачі, провести глибший аналіз системи і запропонувати альтернативу позбавленню волі. Також ми повинні розбити спротив осмисленій реформі в’язниць. Моє друге свідчення перед підкомісією Конгресу (у вересні 1973 року), зосереджене на позбавленні волі неповнолітніх, просунуло мене далі на шляху суспільної адвокації. Я окреслив дев’ятнадцять окремих рекомендацій для поліпшення ставлення до засуджених неповнолітніх[226]. Я з радістю дізнався, що було затверджено декілька федеральних законів — частково під впливом мого свідчення. Сенатор Бірч Бай, який був на чолі цього розслідування, допоміг внести в закон правило про заборону поселення неповнолітніх під час попереднього затримання разом з дорослими з метою запобігання насильству. Стенфордський в’язничний експеримент, власне, був про насильство щодо неповнолітніх протягом досудового позбавлення волі. (Звісно, ми наплутали з проведенням слухань з умовно-дострокового звільнення, які в реальному житті мають місце лише після суду і виголошення вироку.)

Я зрозумів сильний юридичний вплив Стенфордського в’язничного експерименту під час участі у федеральному судовому процесі Спейн та ін. проти Прокуньєр та ін. (1973). В’язнів «Шістки з Сен-Квентіна» утримували в ізольованих одиночних камерах упродовж понад трьох років за підозрою участі у вбивстві охоронців і в’язнів-інформаторів під час спроби втечі Джорджа Джексона 21 серпня 1971 року. Як свідок-експерт я оглянув приміщення центру утримання максимального рівня безпеки Сен-Квентіна та декілька разів брав інтерв’ю в шести в’язнів. Підготовлена мною доповідь і дводенні свідчення в суді завершилися заявою, що всі ці в’язничні умови насильного, тривалого і невизначеного утримання в негуманних умовах становлять «жорстоке та надзвичайне покарання» і, відповідно, мають бути змінені. Суд дійшов такого самого рішення. До того ж я був консультантом-психологом для команди адвокатів позивачів.

Цю та іншу діяльність, до якої я долучався після Стенфордського в’язничного експерименту, супроводжувало відчуття етичної місії. Щоб збалансувати рівняння релятивістської етики, я відчував необхідність компенсувати біль, завданий учасникам Стенфордського в’язничного експерименту, максимізацією переваг дослідження для науки та суспільства. Мої ранні спроби підсумовано у книжковому розділі, написаному в 1983 році: «Перетворення експериментального дослідження на просування соціальних змін»[227].

СИЛА МЕДІА ТА ВІЗУАЛЬНИХ ОБРАЗІВ

Стенфордський в’язничний експеримент був потужним візуальним досвідом, тож ми використовували отримані зображення, щоб розповісти про ситуативну владу. Спочатку я з допомогою Ґреґорі Уайта створив презентацію з вісімдесяти зображень, які синхронізував із записаною на аудіо розповіддю. Це було 1972 року. Ця презентація розповсюджувалася в основному серед викладачів університетів як доповнення до лекцій. Поява відео дала нам можливість перенести ці зображення, разом з архівними і новими даними, інтерв’ю та моєю записаною на відео начиткою, у нову презентацію експерименту. Проект створила команда стенфордських студентів на чолі з Кеном Мусеном, режисером фільму «Тиха лють: Стенфордський в'язничний експеримент» (1985). Недавно, у 2004 році, з допомогою Скотта Плоу він був оцифрований у DVD-форматі. Ця п’ятдесятихвилинна презентація забезпечує найкращу якість подачі та доступність для всього світу. Її численні драматичні фото й відеозаписи зробили можливим подальше поширення досвіду Стенфордського в’язничного експерименту через включення у сегмент Програми 19 «Розкриваючи психологію: Сила ситуації» — серії випусків на національному телебаченні, які я допомагав розробляти. Також я вніс зображення зі Стенфордського в’язничного експерименту у свої оглядові підручники з психології: «Психологія та життя» і «Психологія: основні поняття». Ці зображення також були внесені у мої лекції з психології зла для студентів спеціалізованих і загальних аудиторій.

Моя перша публікація на тему Стенфордського в’язничного експерименту була статтею в популярному медіа: «Свідомість — це непереборний ув’язнювач: в’язниця Піранделло» у New York Times Magazine (8 квітня 1973 p.). Ця репрезентація була намаганням вийти з обмеженого академічного кола як для такого дослідження. У цій публікації силу самої історії було підсилено багатьма ілюстраціями. Історія в журналі Life (15 жовтня 1971 р.) під назвою «Я майже почав вважати в’язнів худобою» при вертала ще більше уваги медіа.

Візуальна природа Стенфордського в’язничного експерименту від крила йому дорогу на телебачення та в інші медіа. Я вже згадував, що через декілька місяців після завершення його було висвітлено у серії пе редач Chronolog на каналі NBC[228]. Ілюстрована історія Стенфордського в’язничного експерименту також вийшла на 60 Minutes та на каналі National Geographic[229]. Із недавнього вона була представлена в дуже якіс ній телепрограмі «Експерименти над людською поведінкою»[230].

Інші шляхи, якими я вже намагався поширити вплив нашого дослі дження, такі:

• Презентації дослідження загальній, правовій, військовій, правоохоронній, науковій аудиторіям для інформування і підвищення рівня зацікавленості в’язничним життям.

• Організація конференцій щодо виправної системи в американському війську (1972, 1973 і 1974 роки), які розглядали відношення між програмами досліджень і політичними рішеннями і вимірювали рівень впливу на військові виправні системи. Зокрема увагу було зосереджено на системних проблемах, таких, як расова дискримінація та хворобливі амбіції, що їх заохочують вербувальники[231].

• Допомога місцевій спільноті випробувати її нову в’язницю і новий персонал завдяки створенню псевдов’язниці, у якій 112 громадян зголосилися зіграти ролі в’язнів на три дні: сила входження у роль, яку ми спостерігали у Стенфордському в’язничному експерименті, ще драматичніше проявилася тут, у реаліях справжньої в’язниці, навіть попри те, що охоронці, знаючи про несхвалення громадськості, тепер поводилися добродушно. Один репортер зауважив деякі крайні реакції: «Домогосподарка проявила ознаки нервового зриву, і її було звільнено». Ув’язнена жінка захопила заручницю, приклала ножа до її шиї, проколола шкіру й відмовилася виходити з ролі, яку нібито мала грати. Охоронці мусили застосувати силу. Багато з добровільно ув’язнених громадян пізніше звертали увагу, що впродовж дня їхній розум ставав затуманеним і вони не могли зосередитися. Вони ставали роздратованими через брак приватності, особливо через спільні туалети. Деякі почувалися покинутими й приниженими. Інші розповідали, що почали занепадати духом і бажали збунтуватися. Деякі втратили відчуття часу». Ця демонстрація привернула увагу штату до декількох технічних та процедурних проблем, які вони виправили перед відкриттям в’язниці для місцевих злочинців. Одним із в’язнів цієї псевдов’язниці був адвокат, який зробив висновок, що, незважаючи на добрий вигляд в’язниці та чемних працівників, в’язниця «насправді дуже жалюгідне місце»[232]. Як результат експерименту з псевдов’язницею, чиновники ввели корективні заходи, створені, щоб запобігти таким екстремальним реакціям від майбутніх в’язнів.

• Листування (усе на папері, у ту докомп’ютерну епоху!) з більш ніж двомастами в’язнями, з десятком з яких я вів регулярну кореспонденцію. Навіть тепер щодня я відповідаю на багато електронних листів від студентів, зокрема від британських студентів, для яких Стенфордський в’язничний експеримент є частиною обов’язкової програми з соціальної та когнітивної психології для курсів на рівні А (див. www.revision-notes.co.uk).

Два найсильніші листи, написані під впливом Стенфордського в’язничного експерименту, надійшли від колеги-психолога недавно та від в’язня одразу після завершення дослідження. Я хочу поділитися текстами цих листів перед тим, як почнемо рухатися далі, до огляду подальшого поширення результатів нашого експерименту в різних сферах. Психолог описав паралелі між Стенфордським в’язничним експериментом і військовим вишколом, який він пройшов:

Моя зацікавленість соціальною психологією посилилась, коли я був кадетом в Академії Повітряних сил США і прочитав (чи побачив відео) про дослідження Стенфордського в’язничного експерименту у рамках вступного курсу з психології. Він нагадав мені те, що я бачив навколо себе у перетворенні молодих талановитих умів на машини вбивства, дегуманізації, насильства. Ваше дослідження абсолютно правильне: питанням не є, як виховати більше доброчесних солдат.

Натомість це питання визнання того, як ситуація війни (і культурні інституції та практики військової справи, які ми створили для «підготовки» людей до цієї ситуації) перетворює нас усіх на монстрів[233]. В’язень із в’язниці штату Огайо описав знущання, яких він зазнав, і злість, яку вони у ньому посіяли:

Я недавно був звільнений з «одиночного ув’язнення» після того, як пробув у ньому 37 місяців [місяців!]. Я був поміщений у «тиху систему», тобто якщо я «шепотів» щось людині з сусідньої камери, то охоронці мене били, обприскували хімічною сумішшю, лупцювали гумовими палицями і копали ногами, кидали оголеним у карцер, де я спав на бетонній підлозі без постелі, покривала, умивальника чи навіть туалету. Підлога була і туалетом, і ліжком, і навіть там була введена «тиха система». Видати стогін через біль і дискомфорт — означало ще одне побиття. І там я провів навіть не дні, а місяці своєї трирічної самотності.

Я подав усі скарги, які лише можна, на брутальні дії адміністрації. Усі суди штату відмовили моїм петиціям. Через мою відмову «зам’яти конфлікт» і «забути» про все, що сталося за ці 37 місяців ізоляції, я тепер найненависніший в’язень у в’язниці Огайо, і мене називають «затято невиправним».

Професоре Зімбардо, можливо, я і є невиправним, але якщо це так, то причина в тому, що я краще помру, ніж прийму таке нелюдське ставлення до себе, — я ж ніколи не скаржився на свій вирок, як на невиправданий, хіба що у легальний спосіб апеляцій. Я ніколи не прикладав ножа до горла охоронцеві з вимогою звільнення. Я знаю, що злодії мусять бути покарані, і не виправдовую крадіжку, хоч я сам злодій. Але я не думаю, що буду злодієм, коли вийду звідси.

Ні, я ще не реабілітований. Просто я не думаю тепер, що можна стати багатим завдяки крадіжкам. Я думаю лише про вбивство. Вбивство тих, хто бив мене і ставився до мене, як до собаки. Я надіюся і молюся заради своєї душі і майбутнього вільного життя, що зможу побороти гіркоту і ненависть, яка щоденно виїдає мою душу, але я знаю і те, що побороти це буде не легко.

ВІДТВОРЕННЯ І РОЗВИТОК

До завершення нашого вивчення Стенфордського в’язничного експерименту як соціального феномену ми підходимо з коротким оглядом шляхів, якими його результати повторювали, відтворювали і поширювали у різних сферах. Поза використанням у соціальних науках Стенфордський в’язничний експеримент зайшов далеко в інші сфери: публічне обговорення у телевізійних шоу, комерційному кіно і навіть мистецьких проектах. Його основні знахідки щодо легкості, з якою люди можуть перетворитися на породження зла, коли їхня інституціалізована влада не обмежується, знайшли застосування у деяких соціальних і військових програмах з метою запобігання таким трансформаціям.

Позаяк для нас так важливо рухатися далі до розгляду повного діапазону психологічних досліджень, які підтверджували і розширювали висновки Стенфордського в’язничного експерименту, у цей момент доцільним є просто окреслити ці відтворення та розвиток. Повніша презентація цих матеріалів з детальними коментарями і довідками доступна на www.lucifereffect.com.

ПЕРЕКОНЛИВЕ ВІДТВОРЕННЯ ЕКСПЕРИМЕНТУ В ІНШІЙ КУЛЬТУРІ

Група дослідників в Університеті Нового Південного Уельсу (Австралія) розширила Стенфордський в’язничний експеримент, впровадивши нову змінну, схожу на нашу, та деякі інші експериментальних умов, щоб дослідити, як суспільні організації впливають на стосунки між в’язнями й охоронцями[234]. Їхній «стандартний режим утримання» було змодельовано за взірцем в’язниць середнього рівня безпеки в Австралії і у своїх процедурах був найближчим до Стенфордського в’язничного експерименту. Головний висновок дослідників, узятий з їхніх ретельних нотаток протоколу експерименту: «Таким чином, наші результати підтверджують головний висновок Зімбардо та ін., що ворожі відносини, конфронтація у в’язницях походять переважно від суті в’язничного режиму, а не від персональних якостей в’язнів чи охоронців» (ст. 283). Ці результати у межах такого дослідницького плану також допомогли зменшити скептицизм щодо валідності подібних симульованих експериментів, надаючи достовірні взірці поведінки для реальних в’язничних умов[235].

ДОСВІД ПСЕВДОПСИХІАТРИЧНОЇ ПАЛАТИ

Упродовж трьох днів 29 членів персоналу лікарні Елджин штату Іллінойс замкнули наодинці у палатах для психічнохворих, де вони грали ролі «пацієнтів». Двадцять два представники лікарняного персоналу грали свої звичні ролі, тимчасом як навчені спостерігачі та відеокамери записували, що відбувалося. «Речі, які там трапилися, були фантастичними», — розповіла керівниця дослідження Норма Жан Орландо. Невдовзі після початку псевдопацієнти почали поводитися дивно, аж не можна було відрізнити їх від реальних пацієнтів: шестеро намагалися втекти, двоє занурилися в себе, двоє неконтрольовано ридали, один майже дійшов до нервового зриву. Більшість відчули загальне зростання напруження, тривоги, роздратування і відчаю. Абсолютна більшість «пацієнтів» (понад 75%) повідомляли про почуття власної неважливості, наче ніхто їх не слухає, не ставиться як до людей, не турбується про них; вони забули, що це експеримент, і почувалися справжніми пацієнтами. Один із піддослідних вистраждав це випробування і поділився таким прозрінням: «Раніше я ставився до пацієнтів, як до худоби; я ніколи раніше не знав, через що вони проходили»[236].

Позитивним результатом цього взорованого на Стенфордський в’язничний експеримент дослідження було започаткування організації працівників, які співробітничали з теперішніми і колишніми пацієнтами. Свою діяльність вони присвятили підвищенню рівня свідомості персоналу лікарень щодо несправедливого ставлення, якого зазнають пацієнти, а також роботі над поліпшенням ставлення персоналу до пацієнтів, а пацієнтів — до персоналу. Вони усвідомили силу «всеохопної ситуації», яка трансформує поведінку пацієнтів і працівників у неприйнятну, тож могли спрямувати її у доволі конструктивний спосіб.

НЕВДАЧА ПСЕВДОЕКСПЕРИМЕНТУ НА ТЕЛЕБАЧЕННІ

На BBC відбувся експеримент на основі моделі Стенфордського в’язничного експерименту. Його результати заперечували результати Стенфордського в’язничного експерименту, бо охоронці проявили дуже мало насилля чи жорстокості. Давайте забіжимо наперед, до закінчення дослідження і його визначеного результату: в’язні домінували над охоронцями! Охоронці щоразу більше «страждали від параної, депресії та стресу і скаржилися, що їх гноблять»[237]. Повторю: не в’язні, а охоронці страждали від досвіду, отриманого в цьому телевізійному реаліті-шоу. Кілька в’язнів швидко захопили панівні позиції, працювали в команді для підриву авторитету охоронців; відтак усі зібралися разом і вирішили сформувати мирну «комуну» — за зразком організації профспілки! Наш сайт, присвячений «ефектові Люцифера», містить критичний аналіз цього псевдоексперименту.

СТЕНФОРДСЬКИЙ В'ЯЗНИЧНИЙ ЕКСПЕРИМЕНТ ЯК ПЕРЕСТОРОГА ЗЛОВЖИВАННЮ ВЛАДОЮ

Два неочікувані випадки застосування нашого дослідження трапились у жіночих прихистках і програмі SERE (Виживання, Уникання, Опору і Втечі) Військово-морського флоту. Директори декількох прихистків для жінок, які зазнавали насилля, повідомили нам, що використовують наше відео «Тиха лють» для ілюстрації легкості, з якою чоловіча сила може стати жорстокою та деструктивною. Перегляд фільму та обговорення висновків експерименту допомагають постраждалим жінкам не звинувачувати себе у своїх стражданнях і краще розуміти ситуативні чинники, які перетворили колись люблячих партнерів на жорстоких злочинців. Експеримент також було внесено у деякі версії фемінстичної теорії відносин статей, базованих на владі.

Кожна гілка війська має свою версію програми SERE. Вона була розроблена після Корейської війни, щоб навчити захоплених ворогом у полон, як витримати екстремальні форми насильницького допиту та насильства загалом і як їм опиратись. Основою тренування є психологічні та фізичні випробування, що їх учасники мають витримати впродовж багатьох днів у зімітованих воєнних концтаборах. Така напружена і виснажлива симуляція вчить їх краще радити собі з жахами, яких вони можуть зазнати, якщо потраплять до полону чи піддаватимуться тортурам.

Декілька джерел мене поінформували, що у Військово-морському флоті на тренуваннях з допомогою нашого відео та сайту демонструють головний меседж Стенфордського в’язничного експерименту — як легко надужити владою наказу. Це допомагає застерегти тренерів SERE проти імпульсів «перевищити повноваження», утримуючи «в’язнів». Тож одне з використань Стенфордського в’язничного експерименту — це координація тренування витримки наглядачів у ситуації, яка дає можливість їм вчиняти насильство щодо інших «заради їхнього власного блага врешті-решт».

З іншого боку, декілька критиків звертали увагу на зловживання Пентагону з програми SERE у військах форту Бреґґ (штат Північна Кароліна). Фахівці наполягають, що високопосадовці «перемкнули вимикач» від зосередження на способах посилення опору американських солдатів до розробки ефективних технік допиту задля використання проти «вояків ворога» та інших нібито ворогів Америки. Згідно з декількома свідченнями, ці техніки перекочували з військових програм SERE до в’язниці Ґуантанамо, також відомої як «Ґітмо».

Американський професора права, М. Ґреґ Блош, і британський адвокат і пошуковець у царині біоетики, Джонатан Г. Маркс, засудили використання цих засобів допиту, що вони почасти розроблялися поведінковими психологами і лікарями. Вони наполягають, що, «перенісши тактику SERE у Ґуантанамо, Пентагон відкрив скриньку Пандори для потенційних зловживань... Схвалення Пентагоном і цивільними лідерами такого перенесення є подальшим свідченням того, що зловживання, рівносильне тортурі, було національною політикою, а не лише продуктом діяльності найманців-шахраїв»[238]. Слідча репортер Джейн Майєр у своєму есе «Експеримент» у журналі New Yorker висловила подібні підозри[239]. Я повернуся до питання зловживання Пентагоном результатами Стенфордського в’язничного експерименту в Розділі 15.

Тактика, розроблена програмами SERE, була частиною протоколу тренування захисту військового складу у випадку захоплення ворогом; проте після терористичних атак 11 вересня 2001 року її було модифіковано, щоб бути частиною наступальних тактик для отримання інформації від військових або цивільних, яких вважали за ворогів. Їхньою метою було змусити підозрюваних почуватися слабкими, поступливими і схильними до співпраці, викриваючи потрібну інформацію. Ці техніки було розроблено за допомоги науковців-консультантів з поведінкової психології та вдосконалено у польових умовах шляхом проб і помилок на тренуваннях SERE у форті Бреґґ у Північній Кароліні та інших військових установах. Загалом ці тактики мінімізували використання фізичних тортур, натомість замінюючи їх психологічними «м’якими тортурами». П’ять з основних тактик у програмі SERE для перетворення затриманих чи інших під допитом на схильних «злити» інформацію та зізнатися такі:

• сексуальні образи та приниження;

• присоромлювання на основі релігійних поглядів і культурних практик;

• депривація сну;

• сенсорна депривація або навпаки — сенсорне перенавантаження;

• фізичні муки для досягнення психологічної переваги через страх і тривогу — такі, як симуляція топлення або гіпотермія (піддавання дуже низьким температурам).

Ми бачимо, що ці тактики були записані в нотатках як секретаря Рамсфелда для використання у Ґуантанамо, так і генерала Санчеса в Абу-Ґрейб і впроваджені у цих та інших в’язницях. Також є задокументовані свідчення, що команда слідчих та інших військових службовців з Ґуантанамо відвідувала тренувальні програми SERE у форті Бреґґ у серпні 2002 р. Оскільки ця інформація засекречена, то й ці заяви, звісно ж, — лише резонні припущення, які ґрунтуються на рапортах від різних поінформованих джерел.

Чи можливо, що головний месидж Стенфордського в’язничного експерименту щодо ситуативної влади було використано Пентагоном і у військових тренувальних програмах, пов’язаних з тортурами? Я не хотів би так думати. Та хай там як, одна з недавно висловлених критичних зауваг доволі впевнено про це свідчить:

Схоже, що це був експеримент, який передвістив тортури в Іраку... Створено ситуацію, ускладнену недонабором персоналу, небезпекою й відсутністю зовнішнього контролю, а охоронців злегка (без конкретних вказівок здійснювати тортури) заохочувано до катування. Цю ситуацію і ці тортури тепер можна впізнати у багатьох американських в’язницях в Іраку... Перевага, яку американська адміністрація отримує із ситуації, подібної до Стенфордського експерименту, у тому, що вона дає змогу відмовлятися від своїх дій — немає наказів катувати, але можна вибудувати ситуацію так, щоб вона призвела до тортур[240].

Автори цих висновків надалі зазначають, що це навіть більше, ніж припущення, бо Стенфордський в’язничний експеримент окремо винесено у звіті Комітету Шлезінґера, який розслідував зловживання в Абу-Ґрейб. Вони наполягають, що «публікація інформації про експеримент в офіційних документах і прив’язки його до ситуації у військових в’язницях США вказують на низку порушень і відповідальність адміністрації за провальні політики». Ключовий зв’язок зі Стенфордським в’язничним експериментом у звіті Шлезінґера полягає в тому, як він висвітлив масштаб патологій у ситуації, створеній у нашій експериментальній в’язниці:

Негативні, антисоціальні реакції, які спостерігалися, були не продуктом середовища, створеного поєднанням декількох девіантних особистостей, а результатом, по суті, патологічної ситуації, яка могла викривити і скерувати у девіантному напрямку поведінку властиво нормальних осіб. Анормальність тут полягає у психологічній природі самої ситуації, а не тих, хто був у ній»[241].

СТЕНФОРДСЬКИЙ В'ЯЗНИЧНИЙ ЕКСПЕРИМЕНТ У ПОПУЛЯРНІЙ КУЛЬТУРІ

Трьома прикладами того, як наш експеримент залишив вежу зі слонової кістки нашого академічного світу й увійшов у сфери музики, театру і мистецтва, завдячуємо рок-гурту, німецькому фільму та доробку польського митця, чия «мистецька форма» була представлена на бієнале у Венеції 2005 року. Stanford Prison Experiment («Стенфордський в’язничний експеримент» без артикля) — назва рок-групи з Лос-Анджелеса (чия насичена музика — це «злиття панку і шуму»), яку, згідно з висловлюванням лідера групи, він запозичив з нашого експерименту, коли навчався в Університеті Каліфорнії[242]. «Експеримент» — це німецький фільм на основі Стенфордського в’язничного експерименту, який вийшов у світовий прокат. Цю назву — Das Experiment — запропоновано під впливом Стенфордського в’язничного експерименту: вона легітимізує та виводить у реальний світ цю «фантазію», як назвав її сценарист фільму. Фільм навмисно вводить глядачів в оману щодо того, як відбувався наш експеримент, нібито учасників позбавили волі лише для сенсаційності. Але врешті-решт він став вульгарною демонстрацією сексизму, необгрунтованої сексуальності та насилля без жодної художньої цінності.

Хоча деякі глядачі вважали фільм захопливим, він отримав нищівні рецензії, як, наприклад, від ось цих двох добре відомих британських кінокритиків. Оглядач The Observer підсумував, що «Експеримент» — це «неправдоподібний, неоригінальний трилер, який позиціонує себе як притча про національну (хоч, можливо, й універсальну) схильність до авторитарного фашизму»[243]. Гаршер, оглядач The Guardian, написав: «Будь-яка серія “Великого Брата” містить більше інсайтів, ніж цей простацький і тупуватий нонсенс»[244]. Американський кінокритик Роджер Еберт виокремив один цінний урок із цього фільму, який можна застосувати і до Стенфордського в’язничного експерименту: «Можливо, уніформи перетворюють нас на зграї, керовані альфа-самцями. Тільки деякі можуть цьому опиратись»[245].

Польський митець, Артур Змієвський, створив сорокахвилинний фільм «Репетиція», який висвітлює сім днів, що їх найняті добровольці провели у цій псевдов’язниці. Фільм демонструвався щогодини великій аудиторії у липні 2005 року у польському павільйоні Венеціанської бієнале, найстарішої світової мистецької події, а також фільм демонструвався на арт-майданчиках Варшави та Сан-Франциско.

Як писав один із оглядачів, цей фільм «висуває ідею, що експеримент Зімбардо, який настільки інтуїтивний, наскільки і науково-методичний у своєму задумі, можливо, був проявом чистого мистецтва... В імітованій в’язниці, тим не менш, естетична складова невдовзі залишається позаду. “Гра” досягає моменту, коли рухається по інерції, повністю затягуючи гравців у свою динаміку, добираючись до їхнього нутра. Охоронці стають більш брутальними й авторитарними. Непокірних — у карцер; усі голови поголені. У цей момент в’язні, замість розглядати це все як надокучливу, але гру, з якою можна примиритися (за 40 доларів у день), сприймають її як глибинно порочну ситуацію та покидають “експеримент” назавжди»[246].

САЙТ СТЕНФОРДСЬКОГО В'ЯЗНИЧНОГО ЕКСПЕРИМЕНТУ: СИЛА ІНТЕРНЕТУ

Використовуючи архівні дані та 42-сторінкове слайд-шоу, сторінка www. prisonexp.org розповідає історію того, що сталося під час шести доленосних днів нашого експерименту. Сайт містить додаткові документи, питання обговорень, статті, інтерв’ю та багато інших матеріалів для викладачів, студентів і всіх зацікавлених у розширенні своїх знань про експеримент і правки до нього — і все це п’ятьма мовами[247]. Він був запущений у грудні 1999 року з експертною допомогою Скотта Плоу та Майка Лестіка.

Якщо заґуґлите за ключовим словом «експеримент», то, ймовірно, побачите, що Стенфордський в’язничний експеримент — на вершині рейтингу сайтів по всьому світу із 291 мільйоном результатів (станом на серпень 2006 року). Схожим чином у серпні 2006 року за ключовим словом «в’язниця» у Google можна було побачити, що веб-сайт Стенфордського в’язничного експерименту розташовувався на другому місці після Федерального Бюро В’язниць США — із показником у більш ніж 192 мільйони результатів.

За звичайний день www.prisonexp.org переглядають понад 25 000 разів, а загалом переглянуто більш ніж 38 мільйонів разів, відколи сайт запущено. На піку уваги медіа до зловживань у в’язниці Абу-Ґрейб у травні та червні 2004 року веб-трафік сайту Стенфордського в’язничного експерименту (та його батьківського сайту www.socialpsychology.org) перевищив 250 000 переглядів сторінки за день. Такий трафік свідчить не лише про зацікавлення широких кіл у психологічних дослідженнях, а й про потребу багатьох зрозуміти, як працює ув’язнення або, якщо більш загально, як працюють влада й утиски. Ці дані також відображають легендарний статус, якого набув цей експеримент у багатьох країнах світу.

Один яскравий і дуже особистий вплив відвідування сайту Стенфордського в’язничного експерименту описано в листі дев’ятнадцятирічного студента психології, який пише про те, яким цінним для нього було ознайомлення з експериментом. Він допоміг хлопцеві переусвідомити жахливий досвід військового табору:

Ще на початку перегляду [сайту Стенфордського в’язничного експерименту] я майже плакав. У листопаді 2001 року, ідучи за своєю дитячою мрією, я долучився до Морської піхоти США.

Якщо коротко, то я став жертвою постійних нелегальних фізичних і психологічних знущань. Як показало розслідування, я зазнав сорока не спровокованих мною побиттів. Зрештою, поступово в мене розвинулися суїцидальні настрої, внаслідок чого я отримав звільнення з табору Морської піхоти США.

Я перебував на базі лише три місяці.

Що я хочу зазначити: манера поведінки і виконання обов’язків ваших охоронців та інструкторів військової муштри у моєму таборі — просто неймовірно схожі. Я був вражений паралелями, порівнюючи ваших охоронців і одного окремого інструктора, якого маю на думці. Зі мною поводилися так само, а іноді навіть гірше.

Одним випадком, який вирізняється серед інших, була спроба зламати солідарність роти. Мене примусили сидіти посередині нашого загону (наших житлових приміщень) і кричати іншим солдатам: «Якби ви, хлопці, швидше рухалися, ми б не робили це годинами», звертаючись до кожного мого товариша, який тримав важку тумбочку над головою. Ця ситуація була дуже схожа на слова «819-й вчинив погано». Після цього випадку та після того, як я вже відбув удома декілька місяців, усе, про що я міг думати, було повернутися туди й показати іншим солдатам: хай як інструктор не доводив би роті, що я поганий солдат, я таким не був. [Як хотів зробити і наш в’язень 819.] Інші ситуації також спадають мені на гадку: віджимання від підлоги як покарання, поголені голови, втрата ідентичності, окрім хіба що звертань до мене як «солдата такого-то», що повторюється у вашому дослідженні.

Суть цього всього в тому, що хоча ваш дослід відбувся 31 рік тому, а прочитавши про нього зараз, я дійшов розуміння, якого не міг мати раніше, навіть після терапії та психологічних консультацій. Те, що ви продемонстрували, справді дало мені прозріння у чомусь, із чим я мав справу впродовж року. Хоча це не виправдання їхньої поведінки, я тепер розумію раціональне підґрунтя дій інструктора як садистських і спричинених жагою влади.

Коротше, дякую вам, докторе Зімбардо.

Повний та ілюстрований опис тренування морського піхотинця можна знайти у книжці «Морська машина» Уїльяма Маре[248].

Є сенс припустити, що в цьому маленькому експерименті щось є. Щось, що має стійку цінність не лише для дослідників соціуму, а й для загальної аудиторії. Я тепер вірю, що є щось особливе у драматичній трансформації людської натури. Не містично-химерне, як перетворення доктора Джекілла на злого містера Гайда, а радше система соціальних норм, влади й ситуації. Мої колеги та я дуже щасливі з того, що змогли «прокласти шлях психології в публічну свідомість» у інформативний, цікавий і розважальний спосіб, який дає можливість усім нам зрозуміти щось із такої засадничої та хвилюючої царини, як людська натура.

Тепер настав час розширити емпіричне підґрунтя за межі нашого екс перименту. У наступних розділах ми розглянемо різноманітні досліджен ня із багатьох джерел, які повніше поінформують про те, як різні ситуації грають роль у перетворенні хороших людей на лиходіїв.

РОЗДІЛ 12

Дослідження суспільної динаміки: влада, конформізм і підпорядкування

Я переконаний, що в усіх людей у певні періоди життя, а в багатьох навіть упродовж всього життя — від народження до пізньої старості, одним із найважливіших рушійних елементів є бажання бути всередині свого кола і жах опинитися поза ним... Серед усіх пристрастей саме прагненню перебувати у внутрішньому колі найкраще вдається ще не таку вже й погану людину схилити до дуже поганих речей.

К. С. Льюїс, «Внутрішнє коло» (1944)[249]

Мотиви й потреби зазвичай нам допомагають, але можуть звести нас на манівці, особливо коли їх породжують, підсилюють або ними маніпулюють ситуативні чинники, силу яких ми не усвідомлюємо. Саме тому зло проникає усюди. Воно спокушає зробити лише маленьке відхилення, невеликий крок убік із життєвої стежки і, мов плямка на дзеркалі заднього бачення, призводить до катастрофи.

Намагаючись зрозуміти трансформації характерів хороших юнаків, учасників Стенфордського в’язничного експерименту, я вже коротко описав кілька психічних процесів, що стали підґрунтям для спотворення їхніх думок, відчуттів, спостережень і дій. Ми спостерігали, як основна потреба у приналежності, контактуванні й прийнятті іншими, що так багато важить для розвитку суспільства й сім’ї, під час Стенфордського в’язничного експерименту перекинулася покірністю новоствореним нормам, і це дало змогу охоронцям ображати в’язнів[250]. Також ми побачили, як основний мотив — узгодити внутрішні переконання і зовнішні прояви — давав змогу вирішити внутрішні конфлікти й раціоналізувати застосування насильства до ближніх[251].

Я представлю докази, що найдраматичніші приклади керованої зміни поведінки і «контролю свідомості» з’явилися не через екзотичні техніки впливу (гіпноз, психотропні речовини, «промивання мізків»), а радше через систематичні маніпуляції найбуденнішими аспектами людської природи в умовах тривалого обмеження свободи[252].

Саме у цьому сенсі я підтримую думку англійського науковця Льюїса — потужний чинник, що змінює людську поведінку і штовхає за межу між добром і злом, виникає із засадничої потреби бути «в», а не «поза». Якщо ми уявимо чинники суспільного впливу у вигляді кіл, де зовнішнє означатиме найменш важливу суспільну сферу, а внутрішнє, центральне, — найважливішу, стане зрозуміло, чому Льюїс надає такого вагомого значення доцентровій притягальній силі другого. «Внутрішнє коло» Льюїса — ілюзорний Камелот[253] приналежності до особливої групи, привілейованої касти, що підвищує наш статус і зміцнює ототожнення. Для більшості з нас ця спокуса очевидна — хто не хоче бути членом групи «обраних»? Хто не хоче відчувати, що пройшов випробовування і визнаний гідним увійти у нове, ексклюзивне суспільне коло?

Вплив ровесників — одна з найпотужніших суспільних сил. Часто цей вплив змушує людей, особливо підлітків, робити дивні речі — усе можливе, аби тільки бути прийнятим. Проте жага увійти до «внутрішнього кола» народжується всередині нас. Зовнішні впливи не настільки потужні, як внутрішнє бажання бути прийнятим. Саме через це люди часто погоджуються на болісну і принизливу ініціацію під час вступу до братств, сект, клубів чи війська. Саме це змушує багатьох людей усе життя пнутися кар’єрною драбиною.

Ця мотиваційна сила подвоюється тим, що Льюїс називає «жахом опинитися поза». Цей страх перед відторгненням, коли так потребуємо прийняття, може паралізувати ініціативність і знищити особисту незалежність. Він здатен перетворити людей — суспільних тварин — на несміливих інтровертів. Уявна загроза опинитися «поза» інколи може змусити робити що завгодно, аби тільки уникнути жахливого покарання. Влада може отримати абсолютну покірність не через нагороди й покарання, а лише за допомогою двосічного меча: спокуси прийняття і загрози відторгнення. Ця людська мотивація є настільки сильною, що навіть незнайомці отримують над нами владу, обіцяючи особливе місце за своїм столом, де подають спільні таємниці — «тільки між нами»[254].

Нещодавно ми спостерігали огидний приклад такої соціальної динаміки, коли було засуджено сорокадвохрічну жінку. Упродовж року вона мала сексуальні відносини з п’ятьма старшокласниками, а на щотижневих секс-вечірках у себе вдома давала їм та іншим підліткам алкоголь і наркотики. Вона сказала поліції, що вчинила так через бажання бути «класною мамою». У своїх свідченнях «класна мама» зізналася слідству, що ніколи не була популярною серед ровесників у школі, організація секс-вечірок дала змогу їй «почуватися частиною групи»[255]. На жаль, вона обрала не те внутрішнє коло.

Льюїс продовжує описувати майстерний процес ініціації, індоктринації добрих людей до внутрішнього кола, що має жахливі наслідки й перетворює їх на «негідників». Я процитую довгий уривок, тому що він красномовно описує, як наділені владою особи можуть непомітно використовувати цей основний мотив, надаючи або забороняючи доступ до свого внутріш нього кола. Хай це буде початком нашої екскурсії по лабораторних експе риментах і польових дослідженнях, у яких глибоко вивчали це явище.

У дев’ятьох із десяти випадків ваш вибір, що може призвести до підлості, не виблискуватиме драматичними барвами. Майже зі стопроцентною впевненістю я можу сказати, що не буде однозначно поганої людини, небезпечного злодія чи підлого хабарника. За чашкою кави чи іншим напоєм між двома невинними жартами із вуст малознайомого, але привабливого чоловіка або жінки — у момент найбільшого вашого страху здатися необтесаним, наївним чи занудним — ви відчуєте прихований за маскою тривіальності натяк. Натяк на щось, що не узгоджується з формальними принципами чесної гри, щось, чого невіглас, простолюдин чи мрійник-ідеаліст ніколи не зрозуміє. Щось, що обурить тільки невдах із вашого оточення, але це те, говорить ваш новий друг, що «ми» (на слові «ми» ви намагаєтеся не червоніти від приємного очікування) — «ми завжди робимо». І ви втягнетеся. Ви втягнетеся не через бажання заробітку чи вигоди, а тільки тому, що чашка так близько до губ, і ви не можете дозволити собі знову опинитися у зовнішньому холодному світі. Адже так жахливо було би знову побачити, як обличчя співрозмовника — це геніальне, дружнє, витончене обличчя — раптом наповнюється холодом і зневагою, і дізнатися, що вам відмовили, коли ви намагалися потрапити до внутрішнього кола. А потім, якщо ви втягнулися, через тиждень буде ще щось віддалене від правил, а через рік — уже взагалі далеке від них, але однаково у такому ж найпіднесенішому і найдоброзичливішому дусі. Це може закінчитися аварією, скандалом, ув’язненням або мільйонними статками, отриманням звання чи нагороди від вашої старої школи. Але ви все одно будете підлою людиною.

ЩО ВИЯВИЛИ ДОСЛІДЖЕННЯ ВПЛИВУ СИТУАЦІЇ

Стенфордський в’язничний експеримент — лише одне із низки дослі джень, які демонструють вплив ситуації й суспільне формування реаль ності. Наш експеримент зосереджувався на силі взаємин між людьми в закритому просторі. Багато інших досліджень, проведених до або піс ля нашого, виявили інші аспекти людської поведінки, що формувалися у непередбачуваний спосіб під дією ситуативних чинників.

Група втягує нас робити речі, які ми ніколи б, мабуть, не робили самі, проте часто її вплив непрямий. У ній моделюється нормативна поведінка, яку бажано наслідувати, і надалі її дотримуватися. Для порівняння, владний вплив — прямий і беззаперечний: «Роби те, що я тобі кажу». Вказівка настільки відверта і безпосередня, що людина може вирішити не коритися і не слухатися лідера. Щоб зрозуміти, що я маю на увазі, поміркуйте над таким запитанням: допоки пересічна добра людина чинитиме спротив авторитету, який вимагає скривдити невинного незнайомця або навіть убити його? Це провокативне запитання лягло в основу контроверсійного експерименту щодо сліпого підпорядкування носієві влади. Дослідження стало дуже популярним через «приголомшливі» результати, і, мабуть, ви про нього вже чули. Проте нас цікавлять не тільки результати, а й процедура, яку ми розглянемо ближче, щоб краще зрозуміти, чому добрих людей вдається схилити до вчинення зла. Ми переглянемо спроби повторення і різні версії цього класичного експерименту і ще раз поставимо важливі для таких досліджень запитання: у чому його зовнішня значимість, які паралелі існують між реальним світом і демонстрацією в лабораторних умовах владного впливу?

УВАГА: МОЖУТЬ СПРАЦЮВАТИ ЕГОЇСТИЧНІ УПЕРЕДЖЕННЯ

Перш ніж детально розглянути дослідження, я хочу застерегти вас щодо одного упередження. Воно може завадити вам зробити правильні висновки з прочитаного. Ми здебільшого вибудовуємо самостверджувальні, егоцентричні й егоїстичні упередження, які дають нам змогу почуватися особливими і, звісно, понадпересічними[256]. Вони відіграють вагоме значення: підвищують нашу самооцінку і захищають від тяжких наслідків життєвих невдач. Дають нам змогу відкинути поразки і пишатися успіхами, відхрещуватися від відповідальності за погані рішення, спостерігати за власним життям крізь «рожеві окуляри». Наприклад, дослідження показують, що 86% австралійців оцінюють результати своєї праці «вище середнього рівня», а 90% американських бізнесменів упевнені, що кращі за свого пересічного колегу по цеху (шкода того бідолашного пересічного невдаху).

Однак ці упередження можуть стати шкідливими, засліпити нас і віддалити від реальності, в якій люди, такі самі як ми, в певних токсичних ситуаціях поводяться погано. Також через ці упередження ми не вживаємо запобіжних заходів, щоб уникнути небажаних наслідків поведінки, припускаючи, що з нами такого не може статися. Тому ми ризикуємо, коли вступаємо в «небезпечні» сексуальні відносини, керуємо машиною, граємо в азартні ігри, підриваємо здоров’я та ін. Крім того, навіть дізнавшись про ці упередження, ми переконані, що на нас вони впливають меншою мірою, ніж на інших людей[257].

Тож існує величезна ймовірність, що, читаючи про Стенфордський в’язничний експеримент і про інші дослідження в цьому розділі, ви вважатимете, що ніколи не вчинили би так на місці учасників експерименту. Ви, безсумнівно, були би винятком з правил. Це переконання є статистично необгрунтованим (проте більшість із нас все одно так вважає). Ба більше, завдяки йому, ви стаєте вразливішими до ситуативних чинників, бо недооцінюєте їхній вплив і переоцінюєте власні можливості. Ви впевнені, що були би добрим охоронцем, бунтівним і незалежним в’язнем, дисидентом, нонконформістом, а насамперед — героєм. Можливо, ви праві, але герої — рідкісне явище. В останньому розділі ми познайомимося із кількома.

Тож прошу пригальмувати ваші егоцентричні упередження, й уявити, що ви вчинили би так само, як і більшість учасників досліджень. Принаймні врахуйте, що не можете бути впевненими, що вчинили би інакше, якби були на їхньому місці і в таких самих умовах. Згадайте відповідь в’язня Клея (416) — того, хто відмовився їсти сосиски — своєму мучителю «Джону Вейну» під час інтерв’ю після експерименту. На саркастичне запитання: «А ти на моєму місці що зробив би?», він скромно сказав: «Я справді не знаю».

Лише коли ми зізнаємося собі, що всі за своєю людською природою перебуваємо під впливом однакових динамічних чинників, що покірність важливіша за необгрунтовану гордість, то зможемо зауважити і зрозуміти власну піддатливість ситуативним чинникам. Згадаймо тут прекрасні слова Джона Донна про взаємозв’язок і взаємозалежність усіх людей:

Усе людство — це окремий твір, створений одним автором; коли одна людина помирає, розділ не викидається із книжки, а перекладається кращою мовою; і кожен розділ має бути перекладений... Так само дзвін, що кличе на проповідь, закликає не тільки проповідника, а й усю громаду: тож дзвін закликає всіх нас... Немає людини як острова, самого по собі... смерть будь-якої людини зменшує і мене, бо я є частиною людства; тому не посилай питати, по кому подзвін: це подзвін по тобі.

(медитації 27)

КЛАСИЧНЕ ДОСЛІДЖЕННЯ ПІДПОРЯДКУВАННЯ ГРУПОВИМ НОРМАМ

Одне із перших досліджень щодо конформізму здійснив 1935 року Музафер Шериф, соціальний психолог турецького походження[258]. Невдовзі після імміграції до США Шериф зауважив, що американці схильні до конформізму, позаяк демократія надає великого значення спільно ухваленим рішенням. Він вигадав незвичний спосіб демонстрації індивідуального підпорядкування груповим стандартам.

До темної кімнати поодинці заводили студентів (хлопців). Єдиним доступним джерелом світла була нерухома цятка світла. Без жодних втручань ззовні у спостерігача проявляється ілюзія автокінетичного руху — після тривалого спостереження цятка нібито починає хаотично стрибати. Шериф знав про це, і просив учасників оцінити довжину стрибків. Спершу кожен учасник визначав її окремо, індивідуальні оцінки суттєво різнилися — від кількох до десятків сантиметрів. Потім досліджувані потрапляли в групу інших учасників, де обговорювали свої оцінки. У процесі спілкування разом оцінки учасників коригувалися у бік середнього значення по своїй групі. Після багатьох групових спроб, учасники проходили тест на груповий конформізм — знову поодинці оцінювали довжину зміщення світла. Цього разу індивідуальні оцінки відповідали створеним у групах нормам і «істотно відрізнялися від початкового індивідуального діапазону».

Шериф також використав таємного працівника, який під виглядом учасника називав різну довжину стрибків світла (від дуже короткої до дуже довгої). Як і передбачалося, досліджувані швидше погоджувалися із твердженнями підступного працівника, ніж наполягали на власних, попередніх цифрах.

АШОВІ ДОСЛІДЖЕННЯ КОНФОРМІЗМУ: ПІДПОРЯДКУВАННЯ ГРУПІ

Соломон Аш (також соціальний психолог) у 1955 році поставив під сумнів висновки Шерифа[259]. Аш вважав, що американці набагато незалежніші, аніж це припускав Шериф, і що вони можуть діяти самостійно, навіть якщо дотримуються протилежної від оточення думки. Він критикував дослідження Шерифа, адже поставлене у ньому завдання було надто неоднозначним, тому легко змінювалося під впливом оцінки групи. Справжній конформізм виникає, тільки коли група підважує базові спостереження і переконання особи — скажімо стверджуючи, що А є Б, хоча це, без сумніву, неправда. Аш очікував, що за таких обставин лише одиниці підкоряться думці групи, а більшість однозначно спротивиться навіть дуже сильному груповому натиску, якщо думка групи буде відверто неправдивою.

Що насправді відбувається з людьми, коли їхнє базове сприйняття світу піддається суспільному натиску? Щоб відповісти на це запитання, дозвольте мені поставити вас на місце типового учасника експерименту.

Вас запрошено на експеримент, де досліджується зорове сприйняття. Спершу ви порівнюєте відносну довжину ліній. Вам показують картку, де зображено три лінії різної довжини. Потрібно визначити, довжина якої з цих трьох ліній дорівнює довжині лінії для порівняння на іншій картці. Одна лінія довша, друга — коротша, а третя — така сама, як на іншій картці. Ви маєте назвати вголос лінію того самого розміру. Виконати таке завдання дуже просто! Ви, як і більшість учасників, припускаєтеся кількох помилок (менше 1%). Проте завдання ви виконуєте не самі. В експерименті бере участь ще група з сімох однолітків, ви — восьмий. Спочатку все гаразд, ваші відповіді збігаються. Потім починають відбуватися дивні речі. У певних спробах всі учасники по черзі вказують на найдовшу або найкоротшу лінію, як на рівну. (Ви про це не знаєте, але семеро інших учасників — працівники Аша, чиїм завданням є давати неправильні відповіді в певних «критичних» спробах.) Коли приходить ваша черга відповідати, ви дивитеся на картку з відрізками, а всі учасники — дивляться на вас. Безсумнівно, ви бачите щось інше, ніж решта групи, але чи скажете ви це вголос? Чи втримаєте позицію і назвете побачене, чи погодитеся із тим, що всі інші вважають слушним? Із вісімнадцяти спроб загалом у дванадцятьох група дає хибну відповідь, в інших шести, перемішаних з попередніми, — відповідь групи правдива.

Якщо ви схожі на більшість із 123 реальних учасників експерименту, у 70% випадків ви підкоритеся загальній думці щодо деяких фальшивих оцінок. Тридцять відсотків підкорилися у більшості спроб і лише четверта частина учасників змогли залишитися незалежними впродовж всього дослідження. Частина учасників повідомляли, що були свідомі відмінностей між тим, що бачили, і тим, що відповідала група, але відчували, що простіше буде погодитися. В інших розбіжності створили внутрішній конфлікт, який вони розв’язували вірою, що група має рацію, а вони самі — помиляються. Усі ті, хто піддалися впливу, недооцінили ступінь свого конформізму і згадували, що значно рідше піддавалися тиску групи, ніж це відбувалося насправді. Вони були впевнені у власній незалежності, хоча їхня поведінка свідчила про протилежне.

Додаткові експерименти показали, що, коли учасник має справу лише з однією особою, що дає фальшиву відповідь, то відчуває занепокоєння, але лишається незалежним. Коли ж мусить суперечити думці більшої кількості — трьох осіб, — кількість помилок збільшується до 32%. Однак крихта оптимізму присутня. Аш винайшов дієвий спосіб зберігати незалежність. Якщо у досліджуваного з’являється партнер, чиї оцінки збігаються з його власними спостереженнями, вплив більшості суттєво послаблюється. Така підтримка зменшує кількість помилок до однієї четвертої порівняно з тестами без партнера. Цей ефект незалежності продовжує діяти, навіть коли партнер виходить з кімнати.

Можна краще зрозуміти, чому люди аж так підпорюються, якщо поглянути на результати дослідів, що підкреслюють два базові механізми соціального конформізму[260]. По-перше, ми підпорядковуємося через інформаційні потреби: інші люди часто мають ідеї, погляди, точки зору і знання, що дають змогу краще керувати кораблем нашого життя, особливо коли ми заходимо в нові порти чи незнані моря. Другий механізм пов’язаний із нормативними потребами: інші з більшою вірогідністю приймуть нас за «своїх», коли ми поділятимемо їхні погляди, ніж коли не погоджуватимемося з ними. Тож ми підкоряємося їхнім поглядам, керовані потужною потребою приналежності, замінюючи відмінності спільним.

КОНФОРМІЗМ І НЕЗАЛЕЖНІСТЬ ПО-РІЗНОМУ ПРОБУДЖУЮТЬ МОЗОК

Нові технології, недоступні в часи Аша, дають змогу поглянути на роль мозку в соціальному конформізмі. Дані досліджень справді інтригують. Що відбувається, коли люди підкоряються? Вони раціонально приймають рішення слідувати за групою, чинити згідно з її нормами? Чи вони несвідомо змінюють своє сприйняття, підпорядковуючи його новій, хоча й помилковій загальній інформації? Щоб отримати відповідь на це запитання, у дослідженні було використано передові технології сканування мозку[261]. Нині дослідники можуть спостерігати за активністю мозку і за допомогою сканера бачити, які ділянки залучено до виконання різних завдань. Ця методика називається функціональною магнітно-резонансною томографією (МРТ). Знання, які психічні функції контролюють різні частини мозку, допомагають зрозуміти, що відбувається, коли вони активуються під час виконання певного експериментального завдання.

Тут показано деталі дослідження. Уявіть, що ви — один із тридцяти двох добровольців, що беруть участь у дослідженні сприйняття. Вам потрібно подумки обертати[262] зображення тривимірних предметів, щоб визначити, чи відрізняються вони від взірця. У приймальні ви зустрічаєте чотирьох інших добровольців, з якими починаєте спілкуватися — граєте у комп’ютерну гру, робите спільні фото і переписуєтеся в чаті. (Усі вони — актори, працівники експериментатора, і невдовзі даватимуть однаково помилкові відповіді, які не збігатимуться з вашими). Вам кажуть лягти в сканер, тим часом інші учасники ззовні дивляться на предмети і разом вирішують, ідентичні вони чи різні. Як і в експерименті Аша, актори під час деяких завдань давали неправильні відповіді, а під час інших — правильні. Щоб ви не зрозуміли, що це актори, правильні й неправильні відповіді чергуються у довільному порядку. При кожному завданні, коли приходить ваша черга, ви бачите відповіді інших. Тож потрібно вирішити, ідентичне зображення зразка чи ні, і вам доводиться обирати: погодитися із групою або вірити власним очам.

Як і в експерименті Аша, ви (як типовий учасник дослідження) підкоритеся тиску групи, надаючи неправильну, але однакову з групою, відповідь у середньому в 41% випадків. Коли ви піддаватиметеся групі й прийматимете неправильну групову оцінку за правильну, на скані вашого мозку це відбиватиметься змінами в деяких ділянках кори, відповідальних за зір і просторову свідомість (збільшується активність усередині правої тім’яної борозни). Неочікувано, немає змін в ділянках переднього мозку, що відповідають за планування, відстежування конфліктів й інші вищі ментальні процеси. З іншого боку, якщо ваші оцінки незалежні й не збігаються з груповими, ваш мозок підсвічується в ділянках, пов’язаних з емоційним спокоєм (праве мигдалеподібне тіло і навколо правого хвостатого ядра). Це означає, що протистояння створює емоційний тягар. Автономія тих, хто підтримує незалежність, потребує психічних затрат.

Головний автор дослідження — нейронауковець Грегорі Бернс, підводить підсумки: «Ми хочемо думати, що бачимо те, у що віримо, але дослідження показує, що ми бачимо те, у що говорить вірити група». Коли думки інших людей кристалізуються у груповий консенсус, вони можуть впливати на наш відбір важливих аспектів зовнішнього світу, включно з питанням про природу Правди. Тільки усвідомлюючи нашу податливість на соціальний вплив, ми можемо починати будувати імунітет від конформізму: для тих випадків, коли нам краще не піддаватися групі.

СИЛА БЕЗСИЛИХ: ВПЛИВ МЕНШОСТІ НА БІЛЬШІСТЬ

Вплив більшості можна знівелювати, коли інакодумця підтримує хоча б одна особа. А чи може меншість вплинути на більшість і створити нові норми, використовуючи ті самі базові психологічні принципи, що зазвичай використовує більшість для ствердження своєї думки?

Психологи із Франції вирішили експериментально це перевірити. Група з шести дівчат виконувала завдання з називання кольорів. Дві спільниці експериментатора послідовно називали блакитний колір зеленим, і зрештою майже третина досліджуваних наслідувала їхній приклад. Проте поки всі були разом, члени більшості не піддавалися організованій меншості. Тільки згодом, виконуючи індивідуальний тест, учасники змінювали судження, пересуваючи показник на спектрі кольорів від блакитного в бік зеленого[263].

Дослідники також вивчали вплив меншості в контексті імітованих засідань присяжних, де незгодна меншість не допускала одностайного прийняття думки більшості. Меншість ніколи не любили, і її вплив спрацьовував поволі і поступово. Вона осягала найкращий результат, коли учасники виявляли чотири властивості: послідовно утримували тверду позицію, були впевнені у собі, уникали догматичного і жорсткого підходу, володіли методами суспільного впливу. За таких умов вплив більшості можуть перекреслити кілька завзятих осіб.

Як ці властивості незгодної меншості, насамперед її наполегливість, дають змогу впливати на більшість? Більшість набуває схильності приймати рішення без використання індивідуальних навичок системного і критичного мислення учасників групи. Беручи під увагу силу впливу групових норм на творення індивідуальних поглядів, індивідуальні навички використовуються в мінімальному обсязі. Натомість опір меншості змушує інших учасників уважніше опрацьовувати інформацію[264]. Дослідження показують, що рішення групи є більш творчими і обдуманими, коли у ній є незгодна меншість, аніж коли такої нема[265].

Якщо меншість здобуває прихильників, навіть коли помиляється, є надія й для меншості, що має рацію. У суспільстві більшість захищає статус-кво, а за інновації й зміни відповідає меншість, незадоволена ситуацією чи здатна побачити нові, творчі, альтернативні рішення актуальних проблем. За французьким теоретиком суспільства Сержем Московісі[266], конфлікт між перспективами стійкої більшості і дисидентської меншості — важлива передумова інновацій і революцій, що спричиняють позитивні суспільні зміни. Індивід постійно задіяний у двосторонньому процесі: адаптується до сформованих суспільних норм, ролей та інструкцій, але також впливає на суспільство для зміни цих норм.

СЛІПЕ ПІДПОРЯДКУВАННЯ НОСІЄВІ ВЛАДИ: ПРИГОЛОМШЛИВИЙ ЕКСПЕРИМЕНТ МІЛҐРЕМА

«Я шукав спосіб зробити експеримент Аша ціннішим для людей. Використаний тест на конформізм — оцінка довжини відрізків — не задовольняв мене. Я думав, чи вдасться групі примусити будь-яку особу до вчинку, значення якого буде для людей вагомішим, наприклад до агресивної поведінки щодо інших, скажімо, завдавати щоразу сильніших ударів струмом. Але щоб вивчити груповий ефект... я мав знати, як поводитиметься людина без групового тиску. У цьому місці мої думки зосередилися на запитанні: як далеко може зайти особа, виконуючи вказівки експериментатора?»

Ці роздуми Стенлі Мілґрема, учня і наукового асистента Соломона Аша, розпочали низку визначних експериментів, що згодом стануть відомими як дослідження «сліпого підпорядкування авторитету». Його зацікавлення цією проблемою виникло із глибокого особистого занепокоєння готовністю, з якою нацисти, виконуючи накази, вбивали євреїв під час Голокосту.

«[Моя] лабораторна парадигма... була науковим виявом загального зацікавлення владним впливом і занепокоєння мого покоління, особливо нас, євреїв, автократіями Другої світової війни... Вплив Голокосту на мою психіку підсилив власне зацікавлення покірністю і визначив форму дослідження цього явища»[267].

Я би хотів відтворити для вас ситуацію, перед якою поставав типовий учасник дослідження. Потім я підсумую результати і коротко опишу десять важливих висновків, що допоможуть зрозуміти зміни поведінки в повсякденному житті. На завершення ми ознайомимося із модифікаціями парадигми, на прикладі аналогій з реального світу (див. в примітках коментарі щодо моїх особистих відносин зі Стенлі Мілґремом[268]).

ПАРАДИГМА ДОСЛІДЖЕННЯ МІЛҐРЕМА

Уявіть, що в недільній газеті ви бачите таке оголошення і вирішуєте зголоситися. До участі у першому дослідженні набирали лише чоловіків, проте жінки знадобилися в наступному, тож я запрошую всіх читачів взяти участь у цьому уявному експерименті.

Оголошення

ЗАПЛАТИМО 4.00$

ЗА ГОДИНУ ВАШОГО ЧАСУ

Потрібні особи для дослідження пам’яті

Для участі в науковому дослідженні пам’яті й процесу навчання запрошуємо 500 чоловіків. Дослідження проводиться у Єльському університеті.

Кожному учаснику заплатимо 4.00$ (плюс 50 центів на дорогу) приблизно за одну годину часу. Ви нам потрібні лише на одну годину — без жодних подальших зобов’язань. Можете вибрати зручний для вас час (ввечері, в будні чи вихідні).

-Відсутні вимоги щодо особливої підготовки, освіти чи досвіду. Нам потрібні:

Робітники заводів

Службовці

Некваліфіковані

Перукарі

Бізнесмени

Клерки

Кваліфіковані фахівці

Телефоністи

Будівельники

Продавці

Офісні працівники робітники

Інші

-Вік учасників від 20 до 50 років. Студенти не можуть взяти участь у дослідженні.

--Якщо ви відповідаєте вимогам, заповніть поданий нижче купон і надішліть його професору Стенлі Мілгрему, факультет психології, Єльський університет, Нью-Гейвен. Точне місце і час проведення дослідження вам повідомлять. Дослідники залишають за собою право відмовити будь-якому кандидату.

--4.00$ (плюс 50 центів на дорогу) вам заплатять одразу після прибуття до лабораторії

-----

ПРОФЕСОРУ СТЕНЛІ МІЛҐРЕМУ, ФАКУЛЬТЕТ ПСИХОЛОГІЇ, ЄЛЬСЬКИЙ УНІВЕРСИТЕТ, НЬЮ-ГЕЙВЕН, КОННЕКТИКУТ.

Я хочу взяти участь у дослідженні пам’яті й процесу навчання. Мій вік — від 20 до 50 років. Я отримаю 4.00 $ (плюс 50 центів на дорогу) у разі участі в дослідженні.

По прибутті до лабораторії у Linsly-Chittenden Hall на території Єльського університету, вас і ще одного кандидата зустрічає дослідник, чиї серйозна поведінка і білий лабораторний халат свідчать про наукову важли вість експерименту. Ви потрапили сюди, щоби допомогти науковій пси хології зрозуміти, як через покарання вдосконалити людську пам’ять і процес навчання. Науковець пояснює вам, чому це нове дослідження важливе з практичного погляду. Завдання просте: один із вас буде «вчи телем», який даватиме «учню» для запам’ятовування пари слів. Під час перевірки вчитель подає слова-ключі, а учень називає відповідні асоці ації. Якщо відповідь правильна, вчитель дає схвальний відгук: «добре» або «правильно». Якщо учень припускається помилки, вчитель одразу карає, натискаючи на важіль грізного на вигляд апарата, і учня вдаряє електричним струмом.

На генераторі ви бачите 30 важелів, починаючи з низької потужності (15V). У кожного наступного важеля на 15 вольт вища потужність. Експериментатор каже, що у разі помилки учня вам потрібно щоразу натискати важіль наступного — вищого рівня. На панелі управління зазначено не лише напругу, а й її словесні описи. Десятий рівень (150V) — «Сильний удар», 13-й рівень (195V) — «Дуже сильний удар», 17-й рівень (255V) — «Інтенсивний удар», 21-й (315V) — «Надзвичайно інтенсивний удар», 25-й рівень (375V) — «Небезпечний для життя удар», а 29-й і 30-й рівні (435V і 450V) позначені зловісним знаком XXX (хардкор болю і влади).

Ви разом з іншим добровольцем тягнете жереб, щоб визначити, хто яку роль отримає. Вам випадає вчитель, а другому учаснику — учень. (Жереби підтасовано, інший учасник — працівник, який завжди отримує роль учня). Це чоловік середнього віку з делікатними манерами і ви допомагаєте провести його до сусідньої кімнати. «Тож зараз ми підготуємо учня до отримання покарання» — дослідник звертається до вас обох. Руку учня прив’язують і до правого зап'ястя прикріплюють електрод. Електрогенератор у сусідній кімнаті передаватиме електричні удари учню у разі його помилки. Ви спілкуєтеся через гучномовець, а експериментатор стоїть поруч з вами. Вам завдають удару третього рівня потужності — 45V, що відчувається як незначне болісне поколювання, тож тепер ви уявляєте, як виглядають рівні струму. Експериментатор подає сигнал розпочинати «дослідження вдосконалення пам’яті».

Спершу ваш учень упорується добре, але потім починає помилятися, і ви натискаєте важелі потужності. Учень скаржиться, що удар стає болісним. Ви дивитеся на експериментатора, який кивком голови велить продовжувати. Зі збільшенням рівня потужності учень вже кричить, що хоче припинити дослідження. Ви сумніваєтеся, але експериментатор наполягає, що у вас немає вибору і ви мусите це робити.

Тепер учень починає скаржитися на слабке серце і ви демонструєте спротив, але експериментатор наполягає на продовженні. Помилки множаться, ви благаєте учня сконцентруватися і давати правильні відповіді, бо не хочете його кривдити струмом високої потужності. Проте ваші поради не допомагають — учень знову й знову помиляється. Зі збільшенням інтенсивності він викрикує: «Я не можу більше, випустіть мене звідси». Потім до експериментатора: «Ви не маєте права тримати мене тут! Випустіть мене!». З вищим рівнем він волає: «Я відмовляюся відповідати! Заберіть мене звідси! Ви не можете мене тут тримати! Ой, як заболіло серце!».

Вочевидь, ви вже не хочете мати нічого спільного з цим експериментом. Ви повідомляєте експериментатора, що відмовляєтеся продовжувати. Ви не той, хто в такий спосіб кривдить інших. Вам хочеться вийти. Але експериментатор і далі наполягає, щоби ви продовжували. Нагадує вам про контракт, вашу згоду на повну участь у дослідженні. Ба більше, він бере на себе відповідальність за наслідки ваших дій. Після ввімкнення 300V ви промовляєте наступне слово, але учень мовчить. «Він не відповідає», — кажете експериментатору. Просите його піти в кімнату і перевірити, чи з учасником все гаразд. Той безпристрасний і не йде перевіряти стан учня, а каже вам: «Відсутність відповіді упродовж певного часу — приблизно п’ять секунд — прирівнюється до помилки», тому що є правило: мовчання карається так само, як помилка.

Коли ви переходите до ще небезпечніших рівнів, з кімнати учня не чути жодного звуку. Мабуть, він знепритомнів, або й гірше! Ви у відчаї і хочете припинити, але жоден аргумент не переконує дослідника перервати експеримент. Вам кажуть дотримуватися правил і продовжувати ставити запитання і вмикати зворотній зв’язок на відповіді.

Тепер уявіть усю свою поведінку в ролі вчителя. Я переконаний, що ви скажете: «Неможливо, аби я так повівся!». Вочевидь, ви би запротестували, збунтувалися і залишили експеримент. Ви ніколи б не продали душу за чотири бакси! А якби ви справді пройшли весь шлях, усі 30 рівнів електричних ударів, а експериментатор вимагав би натиснути важіль з написом «XXX» ще двічі додатково — для ліпшого вимірювання, ви точно зрозуміли би, у що вляпалися. Ні, прошу пана, ні за що, ви грюкнете дверима! Я правий? Тож як, на вашу думку, ви поводитиметеся — скільки важелів натиснете, перш ніж відмовитися? Як далеко зайде пересічна людина з маленького містечка?

РЕЗУЛЬТАТИ, ПЕРЕДБАЧЕНІ ЕКСПЕРТАМИ

Мілґрем описав свій експеримент сорока психіатрам, і попросив їх оцінити відсоток громадян США, які дійдуть до 30-го рівня експерименту. В середньому вони передбачили, що це зробить менш ніж 1%, зазначивши, що поводитися так жахливо можуть лише садисти, а більшість людей відмовляться від участі на десятому рівні — 150V. Ці фахівці з людської поведінки страшенно помилялися. По-перше, вони не звернули уваги на ситуативні детермінанти поведінки в описі процедури експерименту. По-друге, через психіатричну освіту вони занадто концентрувалися на внутрішніх диспозиціях учасників, ігноруючи ситуативні чинники. Вони припустилися засадничої помилки атрибуції!

ПРИГОЛОМШЛИВА ПРАВДА

Насправді, в експерименті Мілґрема до максимальної потужності струму 450V доходило двоє із кожних трьох учасників (65%). Переважна більшість людей, «вчителів», ударяли струмом свого «учня-жертву» знову і знову, попри дедалі розпачливіші прохання зупинитися.

А тепер розв’яжіть таку головоломку: скільки осіб відмовилися продовжувати експеримент, коли потужність струму досягла 330V і в сусідній кімнаті запанувала тиша, тобто обґрунтовано припускали, що «учень» знепритомнів? Хто продовжував би у такій ситуації? Кожна розумна людина перервала б експеримент і відмовилася виконувати вимоги експериментатора й далі вдаряти людину струмом, чи не так?

Ось як один із «учителів» описав власну реакцію: «Я не розумів, що за фігня коїться. Я подумав: а, може, я вбиваю цього хлопця. Я сказав експериментаторові, що не відповідатиму далі за дослідження, і крапка». Коли ж експериментатор запевнив, що вся відповідальність на ньому, занепокоєний вчитель послухався й далі робив все до кінця[269].

Майже кожен, хто дійшов до цього рівня, вчинив так само. Як таке можливо? Якщо зайшли вже так далеко, то навіщо вони продовжували до жахливого кінця? Одна з причин надзвичайної покірності може бути пов’язана з тим, що «вчитель» не знав про інші наявні варіанти завершити експеримент, знав лише, що повинен слухатися експериментатора. Більшість учасників час від часу протестували, хотіли залишити експеримент, але дослідник не дозволяв їм цього, обґрунтовував і підштовхував продовжувати тестування нещасного учня. Зазвичай протест спрацьовує і ви можете вибратися із неприємної ситуації, але у випадку з безпристрасним експериментатором до нього не доходять жодні ваші аргументи. Він наполягає на продовженні. Ви дивитеся на генератор і усвідомлюєте, що найкоротший шлях — дійти до кінця з важелями струму. Кілька швидких натисків, без суперечок з експериментатором і без стогонів тепер вже тихого учня. Вуаля! 450V — найлегший спосіб припинити цей жах, і не треба вступати в конфлікт з авторитетом чи виправляти вже завдані жертві страждання. Все просто: кілька натискань — і ви вільні.

ВАРІАЦІЇ НА ТЕМУ ПІДПОРЯДКУВАННЯ

За рік Мілґрем провів дев’ятнадцять різних досліджень, і кожне було ще однією варіацією головної парадигми: експериментатор — учитель — учень — перевірка пам’яті — удар струмом у разі помилки. У кожному експерименті він контролював іншу соціально-психологічну змінну і спостерігав за її впливом на ступінь підпорядкування несправедливому натиску з боку носія влади. В одному дослідженні брали участь жінки, в інших — він змінював фізичну відстань між експериментатором і вчителем, або між учнем і вчителем, або інші учасники (працівники) починали бунтувати чи проявляли зразкову покірність і ін.

В одній серії експериментів Мілґрем хотів довести, що результати не спричинено впливом авторитету Єльського університету — гордості Нью-Гейвена. Тож він переніс місце проведення дослідження до занедбаного офісного будинку в центрі Бриджпорта, штат Коннектикут, і повторив експеримент як проект приватної компанії, що не має нічого спільного з Єльським університетом. Це не мало значення — учасники і в цих умовах піддалися ситуативному впливу.

Зібрані результати свідчать, що люди — надзвичайно пластичні: майже кожен може повністю підпорядкуватися і майже кожен може опиратися натискам з боку носія влади. Все залежало від ситуативних змінних, що впливали на досліджуваних. Мілґрем виказував, що показник підпорядкування може досягнути 90% з тих, хто дійде до максимальних 450V, але може й опустися до менш ніж 10% — у разі впровадження лише однієї змінної в «сценарій».

Хочете максимального послуху? Зробіть піддослідного членом «групи вчителів», де інший учасник (таємний працівник) натискає важелі напруги, а піддослідний займається іншими аспектами процедури. Хочете, щоби люди опиралися натиску з боку носія влади? Дозвольте їм побачити, як не слухається інший учасник. Досліджувані також відмовлялися вдаряти струмом «учня», якщо той стверджував, що хоче отримати ще один удар: це ж мазохізм, а вони не садисти. Якщо в крісло «учня» сідав експериментатор, досліджувані відмовлялися вдаряти його високим струмом. Вони були більше схильні вмикати напругу, коли учень сидів далеко. В усіх інших варіантах дослідження у пересічних громадян Америки різного віку і зайнятості, чоловіків і жінок, можна було викликати низький, середній чи високий рівень покірності, за допомогою «ситуативних перемикачів» — ніби експериментатор знайшов у їхній психіці «панель управління людиною». Велика вибірка тисячі осіб із дуже різних середовищ дає змогу віднести результати Мілґрема до найвпливовіших досліджень суспільних наук.

Якщо задуматися над довгою й понурою історією людства, то виявиться, що набагато більше огидник злочинів здійснено в ім'я послуху, аніж в ім'я бунту.

Ч. П. Сноу, «Або — або» (1961)

ДЕСЯТЬ УРОКІВ З ДОСЛІДЖЕНЬ МІЛҐРЕМА: ЯК СТВОРИТИ ТЕНЕТА ЗЛА ДЛЯ ДОБРИХ ЛЮДЕЙ

Коротко представимо деякі процедури, що належать до парадигми досліджень Мілґрема, які спокусили так багато пересічних людей кривдити інших. Я хочу провести паралелі з маніпулятивними стратегіями, які використовуються «фахівцями з впливу» в реальному світі, як-от продавці, вербувальники до сект чи армії, фахівці з реклами й інші[270]. З досліджень ми можемо виокремити десять методів:

1. Підготувати певну форму умовного зобов’язання, усного чи письмового, щоби потім контролювати поведінку окремої особи псевдо-легальним способом (у дослідженнях Мілґрема учасники публічно зобов’язувалися дотримуватися експериментальних процедур).

2. Надати учасникам вагому роль («учитель», «учень»), пов’язану з попередньо вивченими позитивними цінностями, це автоматично активує скрипти відповідей.

3. Ввести основні правила, яких потрібно дотримуватися. Спершу правила виглядають справедливими, але згодом можуть свавільно і безособово використовуватися для обґрунтовування бездумного підпорядкування. Крім того, системи керують людьми, створюючи нечіткі правила і змінюючи їх за власним бажанням, водночас наполягаючи на принципі «закон є закон» і вимагаючи його виконання (як це робив дослідник у лабораторному халаті, чи охоронці в Стенфордському в’язничному експерименті, змушуючи в’язня Клея (416) їсти сосиски).

4. Замінювати змістовні назви ситуації, учасників, чи дій (перетворимо «кривдження жертви» на «допомогу експериментатору», і вмикається вища мета — діяльність на благо науки). Неприємна реальність замінюється приємною риторикою, тобто, щоб приховати справжню картину потрібно позолотити обрамлення (таку підміну ми бачимо в рекламі: наприклад, неприємна на смак рідина для полоскання ротової порожнини перетворюється на корисну, бо вбиває мікроби, а смакує так, як і мають смакувати ліки).

5. Створювати можливості, щоб розмити межі відповідальності або звільнитися від відповідальності за негативні наслідки. Відповідатимуть інші, а не виконавець (експериментатор на запитання «вчителя» відповідав, що бере на себе відповідальність за все, що може статися з «учнем»).

6. Розпочинати шлях до найбільшого зла від маленького, здавалося б, незначного першого кроку. Легеньке «нога в дверях» під щораз сильнішим тиском котиться похилою поверхнею донизу[271] (перший електроудар — лише 15 V). Саме так хороших дітей перетворюють на наркоманів — лише один раз понюхати чи зробити одну маленьку затяжку.

7. Поступово далі просуватися по цьому шляху маленькими кроками, різниця між якими залишалася малопомітною. «Ще трохи більше» (кожен наступний вимикач збільшував струм лише на 15V, тому жоден із 30 рівнів покарання не здавався значно небезпечнішим за попередній).

8. Змінювати поступово поведінку авторитетної особи (дослідник в експерименті Мілґрема): від «справедливої» і розсудливої до «несправедливої», вимогливої і навіть ірраціональної. Ця тактика спершу викликає згоду, далі дезорієнтацію, бо ми очікуємо, що друзі й носії влади будуть послідовними. Неусвідомлення цієї трансформації призводить до сліпого підпорядкування (що є частиною багатьох сценаріїв «зґвалтувань на побаченні» чи причиною того, чому зазнавши насильства з боку чоловіка, жінка залишається з ним).

9. Робити «ціну виходу» високою, а процедуру виходу — дуже складною, дозволяти словесну незгоду (у такий спосіб люди підтримують власну самооцінку), але вимагати послуху в поведінці.

10. Запропонувати якусь ідеологію чи «велику брехню», аби виправдати будь-які засоби для досягнення нібито цінної і жаданої мети (в експериментах Мілґрема виправданням або раціональною причиною взяти участь у неприємному завданні стало те, що наука нібито хоче допомогти людям вдосконалити пам’ять шляхом винагородження і покарання). У соціально-психологічних дослідженнях ця тактика відома під назвою «легенди», бо задля чистоти експерименту науковець приховує використані згодом процедури. Її відповідник у реальному світі називається «ідеологією». Зазвичай держави перед початком придушення політичної опозиції чи війни спираються здебільшого на ідеологію «загрози національній безпеці». Коли громадяни бояться такої загрози, вони більше схильні відмовитися від своїх основних прав на користь уряду, який натомість обіцяє безпеку. Класичний аналіз Еріха Фромма у книжці «Втеча від свободи» демонструє нам, що завдяки таким бартерам Гітлер й інші диктатори отримували й утримували владу. Вони заявляли, якщо матимуть більше важелів впливу, то зможуть забезпечити безпеку громадянам, і задля цього останні відмовлялися від деяких своїх основних свобод[272].

Ці процедури використовують у різних ситуаціях впливу, коли наділені владою особи хочуть, щоби інші виконували їхню волю, але знають, що без відповідної психологічної підготовки лише незначна частина погодиться на цілковитий послух. На майбутнє, опинившись в ситуації, де ставкою буде ваша покірність, пригадайте ці десять сходинок, що ведуть до сліпого підпорядкування. Можливо, це допоможе вам зробити крок назад і не проходити весь цей шлях — їхній шлях. Гарний спосіб уникнути злочинів через покірність — не піддаватися впливові носія влади і завжди повністю брати на себе відповідальність за власні вчинки[273].

ВІДТВОРЕННЯ Й РОЗШИРЕННЯ МОДЕЛІ ДОСЛІДЖЕНЬ МІЛҐРЕМА

Завдяки зрозумілій структурі й детально описаному протоколу експеримент Мілґрема повторили чимало незалежних дослідників із різних країн. Нещодавно було опубліковано порівняльний аналіз із восьми повторних експериментів, проведених у США, і дев’яти — у різних країнах Європи, Африки й Азії. У цих окремих дослідженнях рівень підпорядкування учасників із різних країн був порівняно високим. Середній показник покірності в США (61%) майже збігався із середнім рівнем в інших країнах (66%). Для США діапазон показників перебував в межах від 31% (найнижчий) до 91% (найвищий), для інших країн — від найнижчих 28% в Австралії до найвищих 88% у ПАР. Також було підтверджено стабільність показника покірності упродовж кількох десятиліть у різних місцях. Не існувало зв’язку між роком проведення дослідження (1963-1985 рр.) і рівнем підпорядкування[274].

ПОКІРНІСТЬ ВПЛИВОВОМУ І ЛЕГІТИМНОМУ НОСІЮ ВЛАДИ

В оригінальному дослідженні Мілґрема учасники наділяли владою того, хто проводив експеримент, бо він був головним в лабораторії, одягався і поводився як поважний науковець (насправді для цієї ролі найняли шкільного вчителя біології). Як така його влада походила від учасників, які сприймали експериментатора як представника владної системи (в описаній раніше Бриджпортському відтворенні експерименту Мілґрема за відсутності престижної інституції — Єльського університету — відсоток покірності зменшився з 65% до 47,5%, але ця різниця не стала статистично значимою). Кілька пізніших досліджень показали, яким сильним може бути ефект покірності, якщо законні носії влади справді застосовують владу в межах своїх повноважень.

Коли владною особою був викладач коледжу, що давав студентам-добровольцям завдання — натренувати цуценят, корегуючи їхню поведінку за допомогою електричних ударів, йому підкорилося 75% учасників. У цьому дослідженні й «експериментатор-вчитель», й «учень» були «автентичними». Тобто студенти коледжу були «вчителями», що намагалися навчити потішного маленького песика — «учня», — використовуючи генератор струму. Якщо цуценя не давало правильної відповіді у визначений час, то отримувало покарання ударом струму. Як і в експериментах Мілґрема, в процесі тренування застосовували 30 рівнів покарань до 450V. Кожен із учасників (13 дівчат і 13 хлопців) самі бачили і чули, як цуценя скавчить і стрибає по колу на електричній решітці після натискання вимикачів. І так на кожному рівні. Безсумнівно, що кожним натисканням вони кривдили тварину. (Інтенсивність електричних ударів була значно менша, аніж було написано під вимикачами, але доволі сильна, щоби викликати при кожному натисканні виразну болісну реакцію тварини).

Як ви, мабуть, здогадалися, під час експерименту студенти, безперечно, засмучувалися. Дехто з дівчат плакав, хлопці також впадали у розпач. Чи відмовилися вони продовжувати, побачивши на власні очі, як змушують страждати тварину? Для більшості неприємні особисті відчуття не стали досить вагомою причиною, аби перервати експеримент. Приблизно половина хлопців (54%) пройшли весь шлях аж до 450V. Найбільшою несподіванкою став високий результат у підпорядкуванні дівчат. Попри незгоду і сльози 100% студенток коледжу виконали повністю обсяг електричних ударів по цуценяті, доки те намагалося виконати нерозв’язне завдання! Схожі результати показало неопубліковане дослідження за участі старшокласниць. (Дослідження з людьми як «жертвами», включно з експериментами Мілґрема, не виказують різниць у підпорядкуванні з огляду на стать[275]).

Деякі критики експериментів з підпорядкуванням намагалися піддати сумніву результати Мілґрема, аргументуючи швидким розумінням з боку учасників невідповідності електроударів, тож нібито тому вони спокійно продовжували натискати важелі, аж до кінця[276]. Саме здійснене у 1972 році Чарлзом Шеріданом і Річардом Кінґом дослідження розвіяло будь-які сумніви щодо високого рівня покірності в експериментах Мілґрема через те, що ніби учасники не вірили у справжність спричинення жертві-учню страждань. Шерідан і Кінґ продемонстрували стійку залежність між спогляданням болю цуценяти й підпорядкуванням учасника. Цікавий спосіб, в який половина хлопців відмовлялася й далі знущатися з тварини. Вони брехали своєму вчителю, заявляючи, що цуценя навчилося розв’язувати завдання (а воно не мало розв’язання). Бунт через обман. Цікаво також, що, коли схожу групу студентів коледжу попросили передбачити скільки, в середньому, дівчат дійдуть до кінця експерименту, вони назвали дуже далекий від 100% відсоток. (Так само до 1% прогнозували психіатри в досліджені Мілґрема). Це підкреслює один із моїх чільних аргументів: коли люди не беруть безпосередньої участі в події, їм важко правильно оцінити весь вплив ситуативних чинників на поведінку окремої особи.

ПІД ВПЛИВОМ ЛІКАРЯ МЕДСЕСТРИ КРИВДЯТЬ ПАЦІЄНТІВ

Взаємини між учнем і вчителем ґрунтуються на владі авторитету. А наскільки сильним є авторитет у стосунках медсестри і лікаря? Чи складно медсестрі виконати розпорядження впливового, авторитетного лікаря, коли вона усвідомлює, що той помиляється? Щоб з’ясувати це, команда лікарів і медсестер досліджували підпорядкування у своєму середовищі, перевіряючи, що зробить медсестра: запротестує чи виконає незаконну вимогу незнайомого лікаря в реальних умовах — під час чергування в лікарні[277].

Кожна з двадцяти двох медсестер особисто отримувала дзвінок лікаря, працівника їхньої лікарні, якого вона ніколи раніше не зустрічала. Він казав їй негайно вколоти пацієнту препарат, щоби той почав діяти до його приїзду, а рецепт на ліки він підпише вже після прибуття. Вколоти потрібно було 20 мл препарату «Астроген». На етикетці «Астрогену» зазначалося, що нормальна доза — 5 мл, а максимальна — 10 мл. Тобто у телефонній вказівці медик вимагав подвоїти максимальну дозу.

Тож у медсестер виникав конфлікт: виконати прохання незнайомого лікаря і ввести надмірну дозу ліків чи дотриматися прийнятих в медицині правил, що не допускають таких неправомірних розпоряджень. Коли цю дилему представляли як гіпотетичний сценарій дванадцятьом медсестрам цієї самої лікарні, десятеро із них стверджували, що відмовилися б. Коли ж двадцять дві інші медсестри постали перед цим тяжким вибором, очікуючи негайного прибуття лікаря (і можливого гніву через невиконане завдання), майже усі вони виконали розпорядження. Усі, крім однієї, почали готувати медикаменти (насправді це було плацебо), аби ввести пацієнтові, доки експериментатор не зупинив їх. Та єдина неслухняна медсестра заслуговує на підвищення і нагороду за героїзм.

Така неймовірна впливовість не так вже й рідко трапляється. Так само високий рівень сліпого підкорення всемогутньому авторитету лікаря продемонструвало нещодавнє опитування великої вибірки дипломованих медсестер. Майже половина (46%) медсестер зізналися, що пригадують хоча б один випадок, коли «виконали розпорядження лікаря, яке, на їхню думку, могло мати шкідливі наслідки для пацієнта». Ці слухняні медсестри, виконуючи сумнівні розпорядження, приписували собі меншу відповідальність, ніж лікареві. Крім того, вони зазначали, що насамперед основою соціального впливу лікарів є їхня «законна влада», тобто право забезпечувати пацієнта всесторонньою опікою[278]. Вони просто виконували розпорядження, які вважали правомірними, але потім хворий помирав. Щороку тисячі госпіталізованих пацієнтів помирають через помилки медичного персоналу. Я припускаю, що почасти причина цих смертей полягає у сліпому виконанні медсестрами і технічними працівниками хибних розпоряджень лікарів.

КОРИТИСЯ АЖ ДО СМЕРТІ

Потенційний вплив носіїв влади на своїх підлеглих може мати катастрофічні наслідки в багатьох життєвих сферах. Одним із прикладів є динаміка послуху в кабінах пілотів комерційних авіакомпаній, який призвів до багатьох авіакатастроф. У типовому комерційному літаку капітан є головним керівником для першого офіцера і часом для бортового інженера. Вплив такої влади може посилювати військове минуле більшості пілотів, норми і правила польоту, що роблять капітана безпосередньо відповідальним за все, що відбувається на борту. Така влада може призводити до помилок, коли весь екіпаж почувається змушеним приймати «авторитетне розуміння ситуації», навіть коли головний пілот помиляється.

Дослідження тридцяти семи серйозних авіакатастроф з доволі якісним звуковим записом виявило, що у 81% випадків перший офіцер недостатньо стежив за капітаном, або не надто заперечував капітану, коли той помилявся. Аналізуючи більшу вибірку з сімдесяти п’яти авіакатастроф у контексті оцінки деструктивної покірності, автор дослідження стверджує: «Якщо ми припустимо, що недостатній моніторинг і заперечення помилок належать до надмірного послуху, то можемо дійти висновку, що надмірний послух є причиною 25% усіх авіакатастроф»[279].

АДМІНІСТРАТИВНЕ ПІДПОРЯДКУВАННЯ ВЛАДІ

У сучасному суспільстві особи, які обіймають владні посади, рідко карають інших, використовуючи фізичне насильство (як у парадигмі Мілґрема). Розповсюдженішим є опосередкований примус: керівники дають розпорядження підлеглим, які мають їх виконати. Насильство може складатися зі словесних образ, що підривають самооцінку і гідність тих, хто займає слабшу позицію. Носії влади часто застосовують каральні дії, безпосередні наслідки яких непомітні. Наприклад, надають комусь несхвальні рекомендації, знаючи, що це може зіпсувати їхню результативність чи зменшить шанси отримати кращу роботу. Своєрідна форма насильства, яка використовує суспільні чинники.

Команда нідерландських дослідників оцінювала збільшення покори носієві влади власне в таких ситуаціях у серії винахідливих експериментів. Приблизно 500 осіб було залучено до двадцяти п’яти окремих досліджень, що їх проводили з 1982 по 1985 рік в Утрехтському університеті в Нідерландах[280]. У їхній «парадигмі адміністративного підпорядкування» дослідник просив учасника, який виконував роль адміністратора, надати п’ятнадцять «стресових зауважень» претенденту на роботу (натренованому працівнику експериментатора) у сусідній кімнаті. Завданням досліджуваного було провести з кандидатом тестування щодо працевлаштування. За умовами експерименту, якщо той успішно проходить тест — отримує роботу, якщо провалюється — залишається безробітним.

Згідно з наданою інструкцією, адміністратори мусили перешкоджати і робити стресові зауваження на адресу кандидата. Ці п’ятнадцять оціночних зауважень стосувалися результатів тестування, а також принижували особу шукача роботи, як-от: «Це справді було по-дурному з твого боку». Даючи дедалі вразливіші зауваження, адміністратори водночас «тримали кандидата у такому сильному психологічному напруженні, що той не виконував задовільно завдання і, як наслідок, не отримував роботу». До того ж, дослідники наполягали, щоби учасники експерименту продовжували і не зважали на протести кандидата. Кожен спротив адміністратора підраховувався, експериментатор і далі спонукав робити прискіпливі зауваження, і лише після четвертого вияву спротиву дозволяв припинити. Нарешті, і це найважливіше, учасникам експерименту повідомляли, що вміння працювати у стресових умовах не було головною вимогою для отримання роботи, але потрібно дотримуватися процедури, бо це стане в пригоді дослідницькому проекту експериментатора, який вивчає вплив стресу на продуктивність. Кривдження інших і зменшення їхніх шансів на роботу не приносили ніякої суттєвої користі, окрім того, що давали змогу досліднику зібрати деякі дані. У контрольній групі учасники експерименту могли припинити дослідження будь-якої миті.

Коли незалежну порівняльну групу нідерландців попросили передбачити, чи змогли би вони вимовити всі ці стресові зауваження, понад 90% заперечили. І знову «погляд ззовні» виявився помилковим, аж 91% учасників підпорядкувалися вказівкам авторитарного експериментатора до самого кінця. Так само високий рівень екстремального послуху підтримувався, навіть коли учасниками експерименту були працівники кадрових відділів, попри їхній професійний етичний кодекс роботи із клієнтами. Схожі високі показники покірності отримано, коли учасники експерименту одержували детальну інформацію про перебіг експерименту за кілька тижнів до проведення, щоб мати достатньо часу обдумати свою потенційно неприязну роль.

Як нам спонукати до непокори в такій ситуації? Можна вибрати з кількох варіантів: влаштувати бунт кількох осіб перед учасником експерименту, як у дослідженні Мілґрема. Або повідомити учасника про особисту юридичну відповідальність у разі, якщо відібраний кандидат-жертва подасть позов до суду проти університету. Або знівелювати тиск носія влади, який змушує дійти до кінця, як було зроблено в контрольній групі експерименту: там взагалі ніхто не послухався.

СЕКСУАЛЬНА ПОКІРНІСТЬ ПЕРЕД НОСІЄМ ВЛАДИ: ШАХРАЙСЬКИЙ ОСОБИСТИЙ ОБШУК

Шахрайство із особистим обшуком відбулося в багатьох закладах швидкого харчування у США. Цей феномен демонструє поширеність послуху перед анонімним, але схожим на офіційний, носієм влади. Шахрайство полягало в тому, що до закладу телефонує чоловік, просить покликати до телефону помічника менеджера і представляється офіцером поліції на прізвище, скажімо, Скотт. Йому терміново потрібна допомога у зв’язку із крадіжкою, вчиненою працівницею закладу. Він наполягає, щоб під час розмови до нього зверталися, не інакше як «пане офіцере». Раніше він зібрав дані про внутрішні процедури й особливості закладу. Він також знає, як отримувати потрібну інформацію, ставлячи правильні запитання, як це роблять сценічні чарівники або «читачі думок». Він, безсумнівно, вправний шахрай.

Зрештою, «офіцер Скотт» виманює у помічника менеджера ім’я привабливої молодої нової працівниці, яка, за його словами, дещо вкрала в крамниці і переховує крадене при собі. Він хоче, аби її закрили у підсобному приміщенні й утримували там, доки він або його люди не приїдуть за нею. Працівницю замикають, а «офіцер» розмовляє з нею по телефону і пропонує обрати: або інша працівниця закладу тут і зараз проведе особистий обшук, або її доставлять до відділку і там обшукають поліцейські. Звісно, дівчина обирає обшук на місці — вона знає, що невинна, і їй не має чого приховувати. «Офіцер Скотт» просить помічницю менеджера роздягнути дівчину і провести обшук. У її задньому проході й вагіні шукають вкрадені гроші чи наркотики. При цьому «офіцер» наполягає, аби йому описували перебіг «обшуку», а камери спостереження записували всі деталі. Але це тільки початок кошмару для невинної дівчини, а для телефонного підглядача — забави в секс і владу.

Колись я був судовим експертом у справі, де схожий основний сценарій включав у себе примушення наляканої вісімнадцятирічної старшокласниці до виконання щораз неприємніших і сексуально принизливих вчинків. Її змушують голою танцювати і підскакувати. «Офіцер» просить асистентку менеджера покликати якогось старшого чоловіка стерегти дівчину, а самій повертатися до виконання робочих обов’язків. Ситуація стає дедалі принизливішою: «офіцер» вимагає, щоб дівчина почала мастурбувати, а потім зайнялася оральним сексом зі старшим чоловіком, що її «стеріг», доки поліція помалу їхала до них. Сексуальне знущання тривало кілька годин, доки всі чекали на приїзд поліції, чого, звісно, ніколи не трапилось.

Цей химерний вплив віддаленого носія влади змусив багатьох людей порушити політику їхньої компанії, ймовірно, власних моральних і етичних принципів. Привів до сексуального насильства і приниження чесної набожної молодої працівниці. Як наслідок, звільнено працівників закладів, декого звинувачено у вчиненні злочинів, на фірми подано судові позови, жертви пережили серйозні психічні травми, а організатора цієї й інших схожих афер — колишнього тюремного працівника — спіймали і зрештою засудили.

Природно, що, чуючи про таке шахрайство, ми зосереджуємося на особистісних характеристиках жертви і кривдників. Ми вважаємо їх наївними, примітивними, легковірними і дивними людьми. Однак, коли ми дізнаємося, що така ситуація повторилася 68 разів у 32 штатах, у різних закладах шести мереж, і у такий спосіб обдурили стількох помічників менеджера, а жертвами стали і жінки, і чоловіки, наш аналіз має зміститися із простого обвинувачення окремих осіб на вплив ситуативних сил. Тож не можна недооцінювати вплив «носія влади». Він може викликати покірність у такій мірі і в такому вигляді, що це важко навіть уявити.

Донну Саммерс, помічницю менеджера в McDonald's у Маунт-Вашинґтон, штат Кентуккі, втягнули у такий страшний телефонний розіграш, і через це її звільнили. Вона висловлює одну з головних думок «Ефекту Люцифера» про силу ситуативних чинників: «Дивлячись на це ззовні, ти заявляєш: я би цього не зробила. Але якщо опинилася б у тій ситуації, в той момент, хіба ти знаєш, як би вчинила? Не знаєш»[281].

У своїй книжці «Готуючи фастфуд: з вогню у полум'я» канадська соціологиня Естер Рейтер доходить висновку, що покірність перед начальством — найцінніша риса серед працівників закладів швидкого харчування. Нещодавно в інтерв’ю вона сказала: «На конвеєрній роботі працівників навмисно відучують думати аби приймати рішення. Вони мусять бути додатками до машини». Ден Яблонські, спеціальний агент ФБР у відставці, приватний детектив, який розслідував деякі випадки цього шахрайства, каже «Ми з вами можемо тут сидіти і засуджувати цих людей, називати їх повними ідіотами. Але вони не проходили тренінгів із вмикання здорового глузду. Їх вчили говорити і думати: «Чим я можу вам допомогти?»[282].

МІСЦЕВИЙ НАЦИЗМ: ЧИ МОГЛО ТАКЕ СТАТИСЯ У ВАШОМУ МІСТІ?

Згадайте, Мілґрем розпочав дослідження, бо хотів зрозуміти, чому так багато «добрих» громадян Німеччини взяли участь у жахливих вбивствах мільйонів євреїв. Замість пошуків диспозиційних тенденцій у характері німецького народу, які б пояснювали, як дійшло до геноциду, він вірив, що провідну роль відіграли ситуативні чинники. Покірність носієві влади була «токсичним триггером» жахливих вбивств. Після завершення досліджень Мілґрем зробив переломні наукові висновки, що підступний і переконливий вплив послуху може трансформувати пересічного американця у працівника концентраційного табору: «Якщо в США встановити систему концентраційних таборів, як відбулося у нацистській Німеччині, то в кожному американському містечку можна було би знайти достатньо тих, хто би там працював»[283].

Розгляньмо коротко цей жахливий прогноз через призму п’яти дуже різних, але захопливих досліджень щодо схожості нацистів і пересічних людей, які охоче зголошуються на боротьбу проти проголошеного «національного ворога». Перші два — демонстрації, проведені винахідливими вчителями у старшій і початковій школі. Третє — дослідження мого колишнього студента, яке показує, що американські студенти насправді схвалили б «остаточне розв’язання», якщо би якась владна особа достатньо добре обґрунтувала таку дію. І ще два — безпосередні дослідження членів СС і німецької поліції.

ВИХОВАТИ НАЦИСТІВ В АМЕРИКАНСЬКІЙ ШКОЛІ

Учні старшої школи в Пало-Альто на уроках історії, як і багато з нас, не могли збагнути нелюдськість Голокосту. Як міг процвітати такий расистський і смертоносний суспільно-політичний рух? Як пересічний громадянин міг не знати чи бути байдужим до страждань, що їх нацисти завдавали єврейським співгромадянам? їхній винахідливий учитель — Рон Джонс — вирішив змінити спосіб проведення занять, відходячи від традиційної методики в бік навчання через досвід.

Перед початком він повідомив класові, що вони зімітують деякі аспекти досвіду німців наступного тижня. Попри це попередження, рольовий «експеримент», що відбувався впродовж наступних п’яти днів став серйозною справою для учнів і шоком для вчителя, не згадуючи вже про директора школи і батьків. Симуляція і реальність сплелися — учні створили тоталітарну систему переконань і примусового контролю, яка неабияк скидалася на створений Гітлером нацистський режим[284].

Спочатку Джонс встановив нові жорсткі правила для класу, що слід було виконувати без жодного супротиву. Кожна відповідь учня мала обмежуватися максимум трьома словами і розпочинатися з «пане», і під час відповіді учень чи учениця мусили стояти струнко біля своєї парти. Коли ніхто не заперечив ці й інші нові правила, атмосфера в класі почала змінюватися. Красномовніші й освіченіші учні втратили свої позиції і поступилися популярністю менш балакучим і фізично сильнішим. Класовий рух отримав назву «Третя хвиля». Було впроваджено привітання стисненою у формі чаші долонею із гаслами, які по команді вигукували в унісон. Щодня з’являлося нове потужне гасло: «Сила в дисципліні», «Сила в спільноті», «Сила в дії» і «Сила в гордості». Мусив з’явитися ще один — його залишили на потім. Таємне рукостискання ідентифікувало «своїх», а на критиків писали доноси про «зраду». Після гасел з’явилися дії — виготовлення плакатів, які розвішували по школі, приймання нових членів, навчання інших учнів обов’язкової постави при сидінні та інше.

Спершу невелика група з двадцяти учнів на уроці історії швидко розрослася до понад ста палких прибічників «Третьої хвилі». Учні перейняли завдання, зробивши його своїм власним. Вони видавали особливі членські картки. Декого з найуспішніших учнів попросили покинути заняття. Нова авторитарна група висловлювала захоплення й ображала колишніх однокласників, коли тих виводили з класу.

Потім Джонс зізнався своїм послідовникам, що вони належать до загальнодержавного руху, що має на меті відшукати учнів, які прагнуть боротися за політичні зміни. Він сказав їм, що вони — «елітарна група молодих людей, яких обрали допомогти в цій справі». На наступний день запланували віче, де кандидат на пост президента мав по телебаченню заявити про створення нової програми молоді «Третьої хвилі». Понад двісті учнів заповнили шкільний зал і з нетерпінням очікували цього оголошення. Радісні члени Хвилі, вбрані у білі сорочки-уніформи зі зробленими вдома нарукавними пов’язками, розвісили плакати по всьому залу. Кремезніші учні охороняли входи, друзі вчителя, вдаючи репортерів і фотографів, кружляли серед маси «справжніх прихильників». Було увімкнено телевізор, і всі чекали й чекали важливого оголошення щодо подальшого загального маршу парадним кроком уперед. Вони скандували — «Сила в дисципліні!».

Замість оголошення вчитель увімкнув фільм про з’їзд НСДАП в Нюрнбергзі. Історію Третього рейху показали у моторошних картинах. «Кожен мусить визнати свою провину — ніхто не може стверджувати, що в жоден спосіб не брав участі». Це був останній кадр фільму і кінець симуляції. Джонс пояснив усім зібраним учням причину проведення симуляції, що зайшла значно далі, ніж він спершу очікував. Він сказав, що новим гаслом для них стане: «Сила в розумінні». І закінчив висновком: «Вами маніпулювали. Ваші власні бажання завели вас туди, де ви зараз перебуваєте».

У Рона Джонса виникли проблеми з адміністрацією: батьки виключених із групи учнів подали скаргу, що новий режим ображав і погрожував їхнім дітям. Проте він дійшов висновку, що для багатьох молодих людей це був важливий життєвий урок, де вони особисто пересвідчилися, як легко їхня поведінка може радикально трансформуватися через покірність впливовому носієві влади в подібних до фашизму умовах. Згодом у своїй статті про «експеримент» Джонс зазначив «за чотири роки мого викладання в школі Кабберле ніхто і ніколи не зізнався, що брав участь у віче “Третьої хвилі”. Це було чимось таким, що ми всі хотіли забути». (Через кілька років після звільнення зі школи Джонс почав працювати в Сан-Франциско з учнями, які потребували спеціальної освіти. Потужна документальна вистава під назвою «Хвиля» про симуляцію нацистського досвіду продемонструвала деякі аспекти трансформації добрих дітей у псевдо-Гітлерюгенд[285].)

МАЛЕНЬКІ БЕСТІЇ У ПОЧАТКОВІЙ ШКОЛІ: КАРІ ОЧІ ПРОТИ ГОЛУБИХ

Вплив влади ґрунтується не тільки на можливості давати накази і вимагати послуху від послідовників, але й на можливості визначати реальність і змінювати звичні способи мислення і реагування. Яскравий приклад: Джейн Елліотт, популярна вчителька початкових класів у маленькому містечку Райсвілл, штат Айова. Вона розмірковувала, як пояснити білим дітям із маленького фермерського містечка, де майже немає меншин, що означає «братерство» і «толерантність». Вона вирішила зробити так, щоб діти побували у ролі невдах і переможців, відчули, що означає бути жертвою, а що — винуватцем упередженого ставлення[286].

Учителька довільно, спираючись тільки на колір очей, визначила одну частину класу кращою, а іншу — гіршою. Вона почала із оголошення, що люди з голубими очима кращі за тих, у кого карі. Вона надала різні «докази», що це підтверджували: Джордж Вашингтон мав голубі очі, ближчий приклад — батько одного з учнів (який, судячи зі скарг учня, бив свого сина) має карі очі.

Віднині, сказала пані Елліотт, діти з голубими очима будуть особливими, «кращими», а кароокі — «гіршими». Начебто розумніші голубоокі отримали особливі привілеї, а кароокі — обов’язок виконувати правила, що закріплювали їхню другосортність, зокрема носити спеціальний комірець, що давало змогу іншим здалеку розпізнати їхній низький статус.

Голубоокі діти, які раніше дружили із «поганими» кароокими, тепер відмовилися із ними бавитися, і запропонували повідомити шкільну адміністрацію про те, що кароокі можуть красти речі. Невдовзі на перервах почали відбуватися бійки, один хлопець зізнався, що дав іншому «під дих», бо «той назвав мене карооким так, ніби я чорний, ніби я негр». За один день кароокі діти почали гірше вчитися, стали пригніченими, похмурими й агресивними. Вони описували себе як «сумних», «злих», «дурних» і «посередніх».

Наступного дня все змінилося до навпаки. Пані Елліотт повідомила клас, що вона помилилася — насправді це кароокі кращі, а голубоокі — гірші. Вона надала нові хитромудрі докази на підтримку цій монохромній теорії добра і зла. Голубоокі тепер переключилися у власних описах із попередніх ярликів «радісний», «добрий» і «гарний» на зневажливі, на кшталт тих, що використовували напередодні кароокі. Старі дружні зв’язки між дітьми тимчасово розірвалися, на їхнє місце прийшла ворожнеча. Так тривало аж до кінця цього проекту, коли з дітьми провели ретельний дебрифінг того, що відбувалося, і вони повернулися до свого повного радості класу.

Учителька була шокована швидкою і цілковитою переміною багатьох своїх учнів, яких, як вона думала, дуже добре знала. Пані Елліотт дійшла висновку: «Ці чудові вдумливі діти, які завжди дружили один із одним, перетворилися на нещадних маленьких третьокласників, що дискримінували своїх однолітків... Це було жахливо!».

СХВАЛЕННЯ «ОСТАТОЧНОГО РОЗВ'ЯЗАННЯ» НА ГАВАЙЯХ: ЗВІЛЬНЕННЯ СВІТУ ВІД НЕПРИСТОСОВАНИХ

Уявіть, що ви — студент Гавайського університету. Разом із 570 іншими студентами відвідуєте одну з великих вечірніх шкіл психології. Цього вечора ваш учитель з виразним голландським акцентом змінює звичну тематику лекції, щоби пояснити, що через демографічний вибух (гаряча тема 1970-х років) з’явилася загроза національній безпеці[287]. Цей викладач описує загрозу для суспільства, яку створює швидке збільшення кількості фізично і психічно непристосованих осіб. Проблему було переконливо представлено як важливий проект, схвалений науковцями, що має на меті добро для людства. Вас просять допомогти в «застосуванні наукових процедур для знищення інтелектуально і фізично непристосованих». Ба більше, викладач обґрунтовує потребу вчиняти дії, аналогічні смертельним покаранням, аби стримати брутальні злочини. Він просить вас висловити свої думки, бо ви разом з іншими зібраними тут особами маєте високий рівень інтелекту, гарну освіту і визнаєте високі етичні цінності. Вам приємно думати, що ви належите до цієї обраної групи. (Пригадайте описану К.С. Льюїсом приманку «Внутрішнього кола».) Щоби остаточно розвіяти сумніви, викладач запевняє, що, перш ніж вчинити будь-які дії з непристосованими людськими створіннями, буде проведено значно ретельніші дослідження.

Зараз йому потрібні лише ваші погляди, рекомендації та особисті думки, якими ви поділитеся разом з іншими студентами в аудиторії, заповнивши просту анкету. Ви починаєте відповідати на запитання, вас переконали, що це нова, життєво важлива проблема, для вирішення якої важить ваш голос. Ви старанно відповідаєте на кожне з семи запитань і виявляєте, що існує певна схожість між вашими відповідями і відповідями інших осіб з групи.

Дев’яносто відсотків згодні, що завжди одні особи будуть пристосованішими для виживання, ніж інші.

Щодо знищення непристосованих: 79% хочуть, щоб одна людина відповідала за прийняття рішення про смерть, а друга його виконувала. 64% воліють забезпечити анонімність тим, хто натискав би кнопку, де лише б одна кнопка спрацьовувала серед багатьох одночасно натиснутих. 89% вважають, що використання безболісного наркотику було б найефективнішим і найгуманнішим способом спричинити смерть.

Якби закон вимагав участі, 89% допомогли б у прийнятті рішення, тимчасом як 9% краще б допомогли з виконанням рішення, або з обома процесами. Лише 6% студентів відмовилися відповідати.

Найнеймовірніше, що 91% респондентів (студентів) погодилися з висновком, що «за надзвичайних обставин слушною справою стало би знищення всіх визнаних небезпечними для загального добробуту!».

Зрештою несподівано, що 29% підтримали б це «остаточне розв’язання», навіть якщо воно застосовувалося би до членів їхніх родин[288]!

Ці американські студенти (вечірнє відділення, а отже вони старші за звичайних студентів) були готові схвалити план вбивства всіх інших, кого би якийсь носій влади визнав менш пристосованими до життя, ніж вони самі — і це лише після короткої презентації їхнього впливового вчителя. Тепер нам зрозуміліше, як звичайні, і навіть освічені, німці могли охоче підтримати «остаточне розв’язання» Гітлера щодо євреїв, яке повторювалося багато разів під час навчання і підсилювалося систематичною державною пропагандою.

ІНДОКТРИНАЦІЯ ЗВИЧАЙНИХ ЧОЛОВІКІВ ДО НАДЗВИЧАЙНИХ УБИВСТВ

Один із найяскравіших прикладів, що ілюструє моє дослідження, як звичайних людей втягують у злі справи, чужі їхній попередній історії й моральним цінностям, походить із видатного відкриття історика Крістофера Броунінга. Він підрахував, що у 1942 році приблизно 80% жертв Голокосту були ще живими, а через одинадцять місяців — було вже мертвих 80%. За цей короткий період Endsolung («остаточне розв’язання» Гітлера) зміцнилося появою у Польщі великої кількості мобільних загонів, що здійснювали масові вбивства. Цей геноцид вимагав мобілізації масштабної машини вбивств, і водночас працездатні німецькі солдати були потрібні на виснажливому радянському фронті. Більшість польських євреїв жили в маленьких містечках, а не великих містах, тож питання, яке Броунінг уявно ставив німецькому командуванню, звучало: «де в цей критичний рік війни вдалося знайти робочу силу для такого вражаючого, з погляду логістики, досягнення в масових убивствах?»[289].

Відповідь він знайшов у архівних матеріалах щодо нацистських воєнних злочинів, де занотовано дії 101 резервного поліцейського батальйону, що складався приблизно з п’ятисот чоловіків із Гамбурга. Це були сімейні люди старшого віку, застарі для призову в армію. Вони походили із робітників і низів середнього класу, не мали досвіду роботи у військовій поліції. Це були новобранці, відряджені до Польщі без жодного попередження чи роз’яснення щодо виконання секретної місії — повного винищення всіх євреїв у віддалених поселеннях. Тільки за чотири місяців вони особисто застрелили щонайменше 38 000 євреїв, а інших 45 000 депортували до табору смерті в Треблінці.

Спершу командир повідомив їм, що батальйон повинен виконати складну місію. Проте додав, що будь-хто може відмовитися страчувати тих чоловіків, жінок і дітей. Записи свідчать, що спершу приблизно половина поліцаїв відмовилися і дали змогу іншим резервістам займатися масовими вбивствами. Однак з часом переміг процес соціального моделювання — залучені до розстрілів резервісти викликали почуття про вини у тих, хто відмовився, і водночас діяв звичний конформістський тиск групи: «як на нас дивитимуться бойові товариші?». До кінця смер тоносної мандрівки майже 90% членів 101 батальйону сліпо підкоряли ся командиру й власноруч розстрілювали євреїв. Багато хто із гордістю позував для фотографій, що робилися зблизька і під час самого вбивства євреїв. Як і на фотографіях знущання з в’язнів в Абу-Ґрейб, на своїх «трофейних фото» ці поліцаї приймали позу гордих винищувачів єврейської загрози.

Броунінг підкреслює, що не існувало якогось особливого відбору, ані самовідбору до батальйону, особистих інтересів чи кар’єризму, які пояснювали би влаштовані ними масові вбивства. Навпаки, всі вони були настільки «звичайними», наскільки це можна уявити — доки не опинилися в новій ситуації, де отримали «офіційний» дозвіл і заохочення знущатися з тих, кого назвали «ворогами». У проведеному Броунінгом глибокому аналізі цих щоденних злочинів найочевиднішим є те, що ці пересічні чоловіки належали до потужної авторитарної системи, країни політичної поліції, що ідеологічно обґрунтовувала винищення євреїв, і перебували під впливом інтенсивної індоктринації моральних принципів дисципліни, лояльності і обов’язку перед державою.

Цікавим для мого зауваження, що експериментальні дослідження можуть мати важливе значення для реального світу, є порівняння Броунінгом механізмів, задіяних у далекій країні і віддаленому часі, з психічними процесами, виявленими під час дослідження покірності Мілґрема і нашого Стенфордського в’язничного експерименту. Далі автор звертає увагу: «Зауважений Зімбардо спектр поведінки охоронців надзвичайно схожий на поведінку груп, що виникли в 101 резервному поліцейському батальйоні» (стор. 168). Він показує, як деякі з них зробилися садистично «жорстокими і безжалісними», насолоджуючись вбиванням, інші залишалися «безжалісними, але справедливими» у «виконанні правил», а меншість кваліфікувалася як «добрі охоронці», які відмовлялися вбивати і робили малі послуги євреям.

Психолог Ервін Стауб, який дитиною вижив під час нацистської окупації Угорщини в «Захищеному домі»[290], визнає, що в особливих випадках більшість людей схильні до крайнього насильства і вбивств. У спробі зрозуміти походження зла, що проявляється в геноцидах і масовому насильстві у всьому світі, Стауб доходить висновку: «Зло, що виникає зі звичайного мислення і твориться звичайними людьми, є нормою, а не винятком... Велике зло повстає зі звичайних психічних процесів, що поступово прогресують до щораз більших порушень психіки». Він підкреслює, що звичайні люди можуть потрапити в ситуацію, де вчитимуться робити злі вчинки, як того вимагає вища влада: «Коли ми стаємо частиною системи, вона починає формувати наш світогляд, нагороджує вірність панівним поглядам, а незгоду робить психічно вимогливою і тяжкою»[291].

Переживши жахіття Аушвіцу, Джон Стейнер (мій дорогий друг і колега-соціолог) десятиліття потому повернувся до Німеччини, де опитав сотні колишніх нацистів, членів СС: від рядових до генералів. Він хотів зрозуміти, що змушувало цих чоловіків щоденно чинити таке неймовірне зло. Стейнер відкрив, що здебільшого ці люди отримали високі результати на F-шкалі, яка вимірює авторитарність, тому й приєдналися до наявної в СС субкультури жорстокості. Він окреслив їх «сплячими» — людьми з певними латентними рисами, які можуть ніколи не проявитися, хіба що виняткова ситуація активує їхні насильницькі схильності. Він доходить висновку, що «найбезпосереднішою детермінантою поведінки есесівців виявилася ситуація», яка перетворювала «сплячих» на активних убивць. На основі масиву даних із проведених ним інтерв’ю Стейнер стверджував, що ці чоловіки, як до, так і після вчинених ними жахіть, вели звичайний спосіб життя, не проявляючи насильницьких схильностей[292].

Стейнерівський величезний досвід контактів із багатьма есесівцями на особистому і науковому рівнях дав змогу зробити два важливі висновки про вплив інституцій і виконання насильницьких ролей: «Інституційна підтримка насильницьких ролей, вочевидь, має суттєвіший вплив, ніж ми звикли вважати. Коли існує прихована, а особливо явна суспільна підтримка таких ролей, вони починають притягувати осіб, які можуть отримувати задоволення, чинячи насильство, і перетворюватися у роботі і відчуттях на псевдо-катів».

Далі Стейнер описує, як виконувана роль може взяти гору над рисами характеру: «Стало очевидним, що не кожен, хто відіграє насильницьку роль, мусить мати садистичні риси характеру. Ті, хто продовжували відігравати непритаманну їм від природи роль, часто змінювали цінності (ставали схильними підпорядковуватися тому, чого чекали від них у цих ролях). Були також ті, хто відкрито ототожнював себе з СС і отримував задоволення від свого становища. Зрештою існували й такі, хто не приймав і відчував відразу до того, що їм наказали робити. Вони намагалися компенсувати це, принагідно допомагаючи ув’язненим» (працівники СС кілька разів рятували життя Стейнера).

Важливо усвідомити, що багато сотень тисяч німців, які в часи Голокосту творили зло, чинили так не тільки через обов’язок виконувати накази влади. Покірність системі влади, що видавала дозволи і нагороди за вбивства євреїв, вибудовувалася на підґрунті широко поширеного антисемітизму, який в ті часи існував в Німеччині й інших європейських країнах. Згідно з аналізом історика Даніеля Голдхагена, ці поширені упередження спрямовували по вертикалі влади і передавали звичайним німцям, які стали «добровільними гітлерівськими катами»[293].

Ненависть німців до євреїв справді була однією із причин Голокосту, проте аналіз Голдхагена має два недоліки. По-перше, історичні дані свідчать, що з початку дев’ятнадцятого століття антисемітизм в Німеччині послабшав, порівняно з сусідніми країнами, як-от Франція і Польща. Він також помиляється, применшуючи вплив Гітлерівської авторитарної системи — мережі, що прославляла расистський фанатизм, і конкретні, створені владою ситуації, як-от концентраційні табори, де механізували геноцид. Це взаємодія особистих цінностей німецьких громадян і ситуативних можливостей, створених системою фанатичних упереджень, перетворила так багато людей на добровільних або примусових катів задля своєї держави.

БАНАЛЬНІСТЬ ЗЛА

У 1963 році соціальна філософиня Ханна Арендт опублікувала класичну нині працю — «Банальність зла, Суд над Айхманом в Єрусалимі». Вона провела детальний аналіз судового процесу проти Адольфа Айхмана, нациста, який особисто відповідав за організацію вбивств мільйонів євреїв. Лінія захисту дій Айхмана була схожою на свідчення інших нацистських лідерів: «Я тільки виконував накази». Як це окреслила Арендт: «...а що стосується сумління, він [Айхман] чудово пам’ятав, що відчував би докори, лише якби не виконав отриманих наказів, тобто не відправив би мільйони чоловіків, жінок і дітей на смерть із великим завзяттям і найпедантичнішою ретельністю»[294].

Проте в представленому Арендт описі Айхмана найбільш вражає те, що він зусібіч видається повністю пересічним.

Півдюжини психіатрів визнали його «нормальним». «У будь-якому разі нормальнішим, ніж я почуваюся після його обстеження», — так начебто заявив один із них, а інший виявив, що Айхманів внутрішній світогляд і його ставлення до дружини та дітей, матері й батька, братів, сестер і друзів було «не лише нормальним, а й взірцевим» (с. 53).

За результатами проведеного аналізу справи Айхмана Арендт доходить свого відомого висновку:

Клопіт з Айхманом полягав саме в тому, що існувало так багато людей, схожих на нього, більшість з яких не були ані збоченцями, ані садистами, і в тому, що вони були і залишаються неймовірно і водночас жахливо нормальними. З погляду наших правових інституцій і наших моральних стандартів судження, ця нормальність лякала набагато більше за усі жахи разом узяті, бо з неї випливало... що цей новий тип злочинця... вчиняє свій злочин за умов, які роблять майже неможливим для нього знати чи відчувати, що він чинить зло (с. 321).

Так, наче в ті останні хвилини [Айхманового життя] він підсумовував урок, якого навчила нас ця тривала історія людських злодіянь — урок моторошної, сформованої думками і словами, банальності зла (с. 295).

Використане Арендт словосполучення «банальність зла» лишається актуальним і нині — геноцид вибухає в різних куточках світу, а тортури і тероризм ніде не поділися. Ми воліємо не думати про цю фундаментальну істину, вважати божевілля лиходіїв і безглузде насильство тиранів наслідком їхніх персональних схильностей. Цей спосіб мислення першою піддала сумніву Арендт, спостерігаючи гнучкість, з якою соціальні сили можуть довести нормальних людей до страшних вчинків.

МУЧИТЕЛІ Й КАТИ: ПАТОЛОГІЧНІ ТИПИ ЧИ СИТУАТИВНИЙ ІМПЕРАТИВ?

Безсумнівно, здатність людей систематично знущатися з інших чоловіків і жінок є однією із найтемніших сторін нашої природи. Мої колеги і я дійшли висновку, що серед мучителів, які роками роблять свої брудні справи, інколи можна виявити осіб зі схильностями до зла. Така ситуація вважалася нормою багато років у Бразилії, де поліцейські з дозволу влади, аби отримати «визнання», використовували тортури до «підривних елементів» чи «ворогів держави».

Ми розпочали з тих, хто застосовував тортури, намагаючись зрозуміти їхню психіку і вплив на них зовнішніх обставин. Проте нам довелося розширити аналіз на їхніх приятелів по зброї, які добровільно чи через призначення стали членами ескадронів смерті. Вони мали «спільних ворогів»: чоловіків, жінок і дітей, співгромадян і навіть сусідів, яких «Система» оголосила ворогами — соціалістами чи комуністами, які створюють загрозу національній безпеці. Декого потрібно було негайно ліквідувати, інших, хто могли знати секретну інформацію, треба було спершу змусити видати її під тортурами, і тільки тоді вбити.

Виконуючи завдання, мучителі могли почати використовувати продукти «злого генія», втілені у вдосконалюваних століттями знаряддях тортур (від інквізиції до урядів різних країн). Проте щоб дати раду з конкретним ворогом і переламати його волю, потрібно було імпровізувати. Дехто стверджує, що невинен і відмовляється визнавати провину, або ж проявляє надмірну впертість і не боїться найстрашніших тортур. Щоб мучителі почали добре виконувати своє ремесло, потрібен час і щораз краще знання людських слабостей. Для порівняння — завдання ескадронів смерті значно простіше. Сховавшись під балаклавою, з рушницями і підтримкою групи, вони могли виконувати свій громадянський обов’язок швидко і безособово: «служба є служба». Для поліцейського, який вдається до катувань, робота ніколи не буде тільки службою. Катування завжди вимагають особистих взаємин. Важливо зрозуміти і вибрати вид й інтенсивність тортур, які найбільше підходять певній особі в певний час. Помилка у виборі чи заслабке катування означає відсутність зізнання. Занадто сильні тортури — і жертва помре до свого зізнання. В обох ситуаціях мучитель не досягає мети і накликає на себе гнів начальства. Вміння ж обирати правильний вид і ступінь тортур, аби отримати потрібну інформацію, приносить солідну винагороду і похвалу начальства.

Який тип людей може займатися такими справами? Чи повинні вони бути садистами і соціопатами, щоб день у день, упродовж багатьох років, розривати тіла і знущатися зі своїх ближніх? Чи ці «працівники індустрії насильства» були виродками людства — погане насіння, злий цвіт і гнилий плід? Чи можна припустити, що вони можуть бути нормальними людьми, яких запрограмували виконувати жахливі дії за допомогою знаних і відтворювальних тренувальних програм? Чи можемо ми визначити набір зовнішніх умов, ситуаційних змінних, що перетворюють людей на мучителів і вбивць? Якщо простежимо причину цих лиходійств, і вона лежить не у внутрішніх дефектах, а швидше пояснюється зовнішніми чинниками — політичними, економічними, соціальними, історичними і досвідними складниками поліційного вишколу, — ми зможемо зробити загальні, незалежні від культури і середовища висновки. Можемо виявити робочі механізми, відповідальні за цю неймовірну трансформацію людей.

Соціологиня і експертна з Бразилії Марта Хаґґінс, грецька психологиня і експертна з тортур Міна Гарітос-Фатоурос і я провели поглиблені інтерв’ю з кількома десятками колишніх мучителів у різних округах Бразилії (опис методики і детальні результати цього дослідження можна знайти у нашій статті[295]). Міка раніше провела схоже дослідження катів, які пройшли вишкіл грецької військової хунти[296]. Результати її і нашого дослідження є схожими[297]. Ми виявили, що інструктори відсіюють садистів під час вишколу, бо вони некеровані, і, отримуючи задоволення від завдавання болю іншим, забувають про мету допиту, забувають отримати зізнання. Тож з усіх даних, які ми змогли отримати, члени ескадронів смерті чи мучителі в жодному разі не були ненормальними чи девіантними до початку виконання нових ролей. Також вони не проявляли жодних девіантних схильностей чи патологій упродовж багатьох років після закінчення «місії смерті». Їхня переміна повністю пояснюється впливом багатьох ситуативних і системних чинників — як-от пройдений спеціально для нової ролі вишкіл, група підтримки товаришів по зброї, прийняття ідеології національної безпеки, нав’язана віра, що соціалісти і комуністи є ворогами їхньої держави. Інші ситуативні змінні, що мали вплив на нову поведінку: нав’язування відчуття обраності, буття вищими і кращими за працівників цивільної служби, нагороди і почесті за виконання особливих завдань, секретність — про обов’язки знають тільки товариші по зброї, — постійний тиск начальства, яке вимагає результатів, попри втому і особисті проблеми.

Ми описали багато випадків, що підтверджують пересічність і нормальність людей, які брали участь у наймерзенніших акціях з санкції уряду і за таємної підтримки ЦРУ в часи Холодної війни (1968-1985) проти радянського комунізму. Звіт під назвою «Тортури в Бразилії», виданий учасниками Католицької єпархії Сан-Паулу, надає детальну інформацію про те, що агенти ЦРУ інтенсивно брали участь у навчанні бразильської поліції методам застосування тортур[298]. Така інформація збігається із відомими даними про систематичні курси проведення допитів і застосування тортур в «Школі Америк», де навчалися агенти і поліцейські з країн-партнерів по боротьбі зі спільним ворогом — комунізмом[299].

Проте ми із колегами вважаємо, що такі дії можуть повторитися будь-якої миті в будь-якій країні, де виникає одержимість ідеями національної безпеки. Перед страхами і ексцесами сучасної «війни з тероризмом» у багатьох великих містах велася інша, безкінечна «війна зі злочинністю». У відділі поліції Нью-Йорка ця війна породила феномен «Командос департаменту поліції Нью-Йорка» (NYPD). Цій поліцейській команді дали свободу дій у відстежуванні ймовірних ґвалтівників, злодіїв і грабіжників. Вони носили футболки з особливим гаслом: «Немає кращого полювання, ніж полювання на людину». Їхній бойовий клич звучав: «Ніч — наша». Ця професійна культура нагадувала культуру досліджуваних нами бразильських поліцейських, які застосовували тортури. Одним із найвідоміших їхніх звірств було вбивство мігранта з Африки (Амаду Діалло із Гвінеї), в якого всадили понад 40 куль, коли він намагався дістати гаманець, щоб показати документи[300]. Інколи «трапляється жахлива ситуація», але зазвичай можна ідентифікувати ситуативні механізми і системні сили, що до неї призвели.

ТЕРОРИСТИ-СМЕРТНИКИ: НЕСВІДОМІ ФАНАТИКИ ЧИ УСВІДОМЛЕНІ МУЧЕНИКИ?

Неймовірно, але перетворення поліцейських у мучителів можна порівняти з перетворенням молодих палестинців зі студентів у смертників, які мають на меті убивства невинного ізраїльського цивільного населення. Преса нещодавно висвітлювала результати системного аналізу як стають смертниками[301].

Хто приймає таку фатальну роль? Це бідна, відчайдушна, соціально ізольована, неграмотна молодь без кар’єри, без майбутнього? Анітрохи! За результатами найновішого дослідження чотирьохсот членів Аль-Каїди, три чверті з них походять з вищого або середнього класу. Дослідження, проведене судовим психіатром Марком Сейджменом, також знаходить інші докази нормальності цих молодих смертників. Більшість із них (90%) походять із благополучних сімей. Дві третини відвідували коледж, дві третини були одружені, більшість мали дітей і працювали в наукових чи інженерних галузях. Сейджмен робить висновок: «У багатьох розуміннях — це найкраща і найвидатніша частина їхнього суспільства»[302].

Злість, бажання помсти і обурення несправедливістю, яку вони відчувають, є мотиваційними триггерами рішення — померти заради «вищої мети». «Люди бажають смерті, коли задоволення двох фундаментальних потреб наближається до точки зникнення», — вважає психолог Томас Джойнер у трактаті «Чому люди вчиняють самогубство». Першу потребу ми вже зазначили як центральну для конформізму і соціальної влади — потреба приналежності чи зв’язку з іншими. Друга — потреба почуватися ефективним чи мати вплив на інших[303].

Багато років інтенсивно вивчаючи цей феномен, ізраїльський психолог Аріель Мерарі виокремлює певні кроки на стежці до вибухової смерті[304]. Спершу старші члени екстремістських груп ідентифікують молодих людей, які проявляють сильний патріотичний запал на антиізраїльських вічах або через підтримку ісламських або палестинських акцій. Далі їх запрошують обговорити, як сильно вони люблять свою країну і ненавидять Ізраїль. Їм пропонують пройти вишкіл. Ті, що погоджуються, стають частиною маленької і секретної групки з трьох-п’яти осіб. Вони вчаться таємницям ремесла від старших: виготовленню бомб, маскуванню, розрахунку часу вибуху і вибору жертв.

Зрештою вони беруть на себе публічне зобов’язання, записуючи на відеокасету декларацію «живого мученика» за іслам («аль-шахід-аль-хаі»). В одній руці вони тримають Коран, в іншій — рушницю, а знаки над головою проголошують їхній новий статус. Це відео підтверджує їхній фінальний крок, його відсилають їхнім родинам. Їм також повідомляють «велику брехню», що не лише вони отримають місце біля Аллаха, але й завдяки їхньому мучеництву для їхніх рідних знайдеться місце біля пророка. Вбивчий трунок підсолоджується істотним фінансовим стимулом або щомісячною пенсією для сім’ї смертника.

Їхні фотографії звеличуються на плакатах, які розклеюють на всіх стінах громади у разі успішного виконання місії — щоби надихати наступну групу смертників. Щоби придушити страх перед болем від ран, нанесених вибухом цвяхів й інших частин бомби, новобранців запевняють, що перш ніж перша крапля їхньої крові долетить до землі, вони сидітимуть біля Аллаха, відчуваючи тільки насолоду. Смерть є певною — їхні розуми дбайливо підготовлені зробити те, що в звичайних умовах є немислимим. Звісно, риторика дегуманізації служить запереченням людяності і невинності жертв.

У такий системний спосіб пересічні розгнівані молоді хлопці і дівчата перетворюються на героїв і героїнь. Їхні смертельні акції моделюються на самопожертву і цілковиту посвяту в слушній справі пригноблених. Це повідомлення голосно і чітко надсилається наступним кадрам молодих самогубців-смертників.

Ми бачимо, як ця програма використовує різноманітні принципи соціальної й мотиваційної психології з метою обернення колективної ненависті у специфічну добре прораховану програму індоктринації й вишколу осіб, що перетворює молодь на живих мучеників. Вони не є божевільними чи безсердечними, просто мають зовсім інший рівень чутливості і спосіб мислення, ніж ми призвичаїлися бачити серед молоді в більшості країн.

Французький режисер П’єр Регов у процесі підготовки до фільму «Смертники» провів інтерв’ю з багатьма утримуваними в ізраїльських в’язницях палестинцями, яких зловили перш ніж вони підірвали бомби. Його висновки резонують із представленим нами тут аналізом: «Кожен із них намагався мене переконати, що, з морального погляду, це була слушна справа. Ці діти не бажають чинити зла. Ці діти бажають чинити добро... Результатом цього промивання мізків були діти, які всередині лишалися дуже добрими і так сильно вірили, що мусили вчинити щось величне»[305].

Самогубство чи вбивство будь-якої молодої особи є глибокою раною на тілі людської сім’ї, і ми, дорослі з усіх країн, маємо об’єднатися, щоб запобігти цьому. Жертва життям молодих людей з ідеологічних причин має вважатися неприпустимим загальнолюдським злом.

НАС ТЕРОРИЗУЮТЬ «ДОСКОНАЛІ СОЛДАТИ 9/11» І «ЗВИЧАЙНІ БРИТАНСЬКІ ХЛОПЦІ»

Варто навести ще два приклади «пересічності» масових убивць. Перший походить із результатів поглибленого дослідження викрадачів літаків 11 вересня 2001 року, чиї самогубні терористичні атаки в Нью-Йорку і Вашингтоні забрали життя майже 3000 невинних мирних жителів. Другий — зі звітів лондонської поліції про підозрюваних смертників, відповідальних за теракти в лондонському метро і двоповерховому автобусі в червні 2005 року, внаслідок чого загинуло і було серйозно поранено багато людей.

Ретельне дослідження портретів кількох терористів 9/11, проведене і описане репортером Террі МакДермотом у книжці «Досконалі солдати», підкреслює, якими звичайними були ці чоловіки у повсяденному житті[306]. Дослідження привело до зловісного висновку: «Ймовірно, в світі існує ще дуже багато таких людей». Одна рецензія на цю книжку повертає нас до тези Арендт про банальність зла, адаптованої до ери глобального тероризму. Оглядач New York Times Мічіко Какутані пропонує приголомшливий постскриптум: «Карикатурні зображення змовників 9/11 як “геніїв зла” чи “фанатиків з дикими очима” замінюють “ідеальними солдатами” — несподівано пересічними особами, які, безсумнівно, могли би бути нашими сусідами, чи сидіти поруч у літаку»[307].

Цей моторошний сценарій реалізувався в пізніших скоординованих атаках у лондонському громадському транспорті — командою смертників, «пересічних убивць», непримітних пасажирів метро чи автобуса. Для друзів, родичів і сусідів з Лідса (місто в північній Англії) ці молоді мусульмани були «звичайними британськими хлопцями»[308]. В їхній попередній історії вони не проявляли жодних ознак небезпеки. Навпаки, «звичайні хлопці» могли легко адаптуватися у місті, на роботі. Один із них був здібним гравцем у крикет, який кинув алкоголь і жінок, аби вести благочестивіше життя. Другий був сином місцевого підприємця, власника рибного бару. Ще один — консультантом, який ефективно працював із дітьми з особливими потребами, перед тим став батьком і переїхав з сім’єю в новий будинок. На відміну від викрадачів літаків 9/11, які збуджували певні підозри як іноземці, які цікавилися курсами пілотів, ці молоді хлопці були місцевими і ніколи не порушували закону. «Це зовсім на нього не схоже. Хтось, мабуть, промив йому мізки і заставив це зробити», — сказав приятель одного з них.

«Найстрашнішим у таких смертниках є їхня цілковита нормальність», — робить висновок Ендрю Сілк, експерт у цій галузі[309]. Він зазначає, що жодна судова експертиза тіл смертників не виявила слідів алкоголю чи наркотиків. Вони виконували свою місію з ясним розумом і самовідданістю.

Як ми переконалися, щойно якийсь учень здійме стрілянину в навчальному закладі, як це було в старшій школі «Колумбайн»[310] у США, ті, хто завжди думав, що добре знає злочинця, зазвичай говорять: «Він був таким хорошим хлопцем, із гарної родини... неможливо повірити, що він це зробив». Це повертає нас до питання, яке я поставив у першому розділі — як добре ми насправді знаємо інших людей? І як наслідок — чи знаємо ми себе настільки добре, щоб бути впевненими у тому, як поведемося у новій ситуації, під сильним ситуаційним тиском?

ОСТАТОЧНИЙ ТЕСТ СЛІПОЇ ПОКІРНОСТІ НОСІЄВІ ВЛАДИ: КОМАНДА ВБИТИ СВОЇХ ДІТЕЙ

Востаннє виводячи за межі штучних лабораторних експериментів і соціальну психологію зла, наведу приклад з реального життя, з джунглів Ґаяни, де релігійний лідер зі США 28 листопада 1978 року переконав понад дев’ятсот послідовників вчинити групове самогубство або дозволити родичам і друзям їх убити. Джим Джонс, пастор конгрегації Храму народів Сан-Франциско і Лос-Анджелеса вирішив створити в цій південноамериканській країні соціалістичну утопію, де братерство і толерантність стали б важливішими за матеріалізм і расизм, які він так ненавидів у США. Однак невдовзі після зміни місця діяльності Джонс перетворився з турботливого духовного «отця» великої протестантської конгрегації на ангела смерті — воістину космічна трансформація, достойна самого Люцифера. Тут я хочу лише провести паралель між підвальною лабораторією Мілґрема в Нью-Гейвені й цим полем смерті у джунглях[311].

Мрії багатьох убогих членів Храму народів про нове краще життя в обіцяній утопії розвіялися у прах, коли Джонс увів обов’язок довготривалих примусових робіт, розставив озброєних охоронців, встановив повне обмеження громадянських свобод, напівголодні пайки їжі і призначав щоденні, рівнозначні з тортурами, покарання за найменші порушення хоч якого із безлічі встановлених ним правил. Стурбовані родичі переконали одного конгресмена разом із журналістами навідати і перевірити комуну. Коли інспекція покидала поселення, Джонс організував на них замах. Згодом він зібрав майже всіх членів секти і виголосив довгу промову, в якій закликав усіх покінчити з життям, випивши отруєний ціанідом напій Kool-Aid[312]. Тих, хто відмовилися, змусили випити або застрелили при спробі втечі охоронців, але, як виявилося, більшість послухалася лідера.

Безсумнівно, Джонс був егоцентричним маніяком: він записував на магнітофон всі свої промови, проповіді і навіть сеанси тортур, включно з останньою годинною проповіддю із закликом до самогубства. У ній він спотворює реальність, бреше, благає, проводить фальшиві аналогії, апелює до ідеології й майбутніх трансцендентних життів, категорично наполягає виконувати його накази, а його поплічники роздають смертельну отруту понад дев’ятьом сотням зібраних довкола членів. Фрагменти його виступу останньої години дають уявлення про техніку «продажу смерті», яку він використовував, щоб викликати цілковите підкорення божевільному носієві влади:

Будь ласка, приймімо ліки. Це просто. Це легко. Це не спричинить конвульсій [звісно, спричинить, особливо у дітей]...

Не лякайтеся смерті. Ви побачите, сюди приїдуть люди. Вони катуватимуть наших дітей. Вони катуватимуть наших людей.

Вони катуватимуть наших стареньких. Ми не можемо цього допустити... Будь ласка, заради Бога, ми ж не можемо зволікати?

Чи можемо ми зволікати з цим лікуванням? Не відаєте, що ви вчинили. Я намагався... Будь ласка. На Божу хвалу, поспішаймо.

Ми жили — жили і кохали так, як ніхто з людей. Наш світ був настільки великим, наскільки це можливо. Давайте просто з цим покінчимо. Давайте покінчимо з агонією світу [аплодисменти]... Хто хоче відійти разом зі своєю дитиною — має право відійти. Я думаю, це гуманно. Я хочу відійти — я хочу бачити, як ви відходите... Не треба боятися. Не треба боятися. Це друг. Це друг... сидячи покажіть взаємну любов до ближнього. Відійдімо ж. Відійдімо. Відійдімо [Діти плачуть]... Складіть своє життя з гідністю. Не здавайтеся у сльозах й агонії. У смерті нема нічого... це тільки пересадка в інший літак. Не будьте такими. Припиніть істерики... Ми не можемо так померти. Ми мусимо померти гідно. У нас не буде вибору.

Зараз ми маємо вибір... Діти, дивіться, це просто допоможе вам відпочити. О, Боже [Діти плачуть]. Мамо, мамо, мамо, мамо, мамо, прошу. Мамо, прошу, прошу, прошу. Не робіть цього. Складіть ваше життя з вашою дитиною [Текст повністю доступний онлайн; див. прим.][313].

І вони це зробили, вони померли для «Тата». Влада харизматичних тиранів, як-от Джима Джонса чи Адольфа Гітлера триває, навіть якщо вони зроблять страшні вчинки стосовно своїх послідовників, навіть після їхнього краху. В думках послідовників кожне, навіть найменше вчинене раніше ними добро, починає переважати всю спадщину злих вчинків. Розважмо приклад молодого хлопця, Гаррі Скотта, який слідом за своїм батьком приєднався до Храму народів, але через непослух його виключили. У телефонному дзвінку на радіопередачу «Тато про тебе подбає: останній із Джонстауна» (ведучий Джеймс Рестон-молодший, Національне громадське радіо США) Гаррі описав, як його карали за порушення правил. Його били, шмагали батогом, сексуально принижували, змушували переносити найгірший страх — удава, що повзав по усьому тілу. Чи він ненавидів Джима Джонса? Аніскільки, він залишався «істинним вірянином» і «відданим послідовником». Попри отруєння батька на тому зібранні в Джонстауні і пережиті особисто жорстокі приниження, він і далі захоплювався, ба навіть любив свого «тата» Джима Джонса. Навіть всемогутня партія з роману Джорджа Орвелла «1984» не могла би похвалитися такою перемогою.

Тепер маємо вийти за межі конформізму і покірності перед носієм влади. Вони й справді сильні чинники, але лишень запускають процес. У протистоянні потенційних жертв і злочинців, на кшталт охоронців і в’язнів, катів і жертв тортур, терористів-смертників і цивільних жертв, діють процеси, що змінюють психологічні характеристики і одних, й інших. Деіндивідуалізація знеособлює злочинців, знімаючи з них особисту відповідальність і самоконтроль. Це має їм змогу діяти без гальмівних обмежень совісті. Дегуманізація нівелює людяність потенційних жертв, перетворює їх на тварин чи «пусте місце». Також дослідимо, які обставини перетворюють очевидців лиходійств на пасивних спостерігачів, а не героїчних борців, що активно допомагають жертвам, чи б’ють на сполох. Цей шматок зла бездіяльності є наріжним каменем лиходійств, що дає злочинцеві змогу повірити, ніби інші особи, обізнані в тому, що відбувається, хоча своїм мовчанням приймають і схвалюють його дії.

Нашому дослідженню соціальної динаміки конформізму і покірності добре пасує висновок професорки психології з Гарварду Мазарін Бенаджі:

Внесок соціальної психології у розуміння людської природи — відкриття, що сили, сильніші за нас самих, визначають наше психічне життя і наші дії. Головною із цих сил є влада суспільних обставин[314].

РОЗДІЛ 13

Дослідження суспільної динаміки: деіндивідуалізація, дегуманізація і зло бездіяльності

У нашій історії він убачав самі змови, заколоти, убивства, страти, революції та заслання, що є найгіршими наслідками зажерливості, розбрату, лицемірства, зрадництва, жорстокості, люті, безумства, злостивості, заздрощів, розпусти та чванливості... я не можу не дійти висновку, що більшість ваших співвітчизників являють собою плем'я гидкої черви, найшкідливішої з усієї, яка лишень будь-коли плазувала по землі.

Джонатан Свіфт, «Мандри Гулівера»[315]

Либонь Свіфтова повна осуду оцінка нашого людського роду — роду єгу — трохи перебільшена, але ви лише подумайте, що цю критику було написано за кілька століть до геноцидів по всьому сучасному світі, задовго до Голокосту. Його погляди відображають основний мотив західної літератури: великого падіння людства з початкового стану досконалості, яке почалося із непослуху Адама перед Богом, коли він піддався спокусі Сатани.

Соціолог і філософ Жан-Жак Руссо розвинув тему згубного впливу суспільних сил. Він змальовує людину як «благородного первісного дикуна», чиї чесноти змарніли внаслідок контакту із зіпсованим суспільством. Протилежний погляд трактує людей не як невинних жертв всесильного і згубного суспільства, а вважає їх злими від народження — генетично поганим насінням. Наш вид керується розпусними потребами, надмірним апетитом і ворожими імпульсами, доки освіта, релігія і родина не перетворять його представників на раціональних, розумних і співчутливих осіб або доки держава своєю владою не нав’яже їм дисципліну.

Який погляд підтримуєте ви у цій дискусії, що триває багато століть? Ми народжуємося добрими, і нас псує зле суспільство, чи ми народжуємося лихими — і добре суспільство нас виправляє? Перш ніж віддати голос, розважте альтернативну точку зору. Можливо, кожен з нас може стати святим або грішником, альтруїстом або егоїстом, лагідним або жорстоким, покірним або бунтівником, злочинцем або жертвою, в’язнем або охоронцем. Можливо, соціальні обставини, у яких ми опиняємося, вирішують, які саме з багатьох психічних рис і можливостей нам розвивати. Досліджено, що стовбурові клітини ембріона можуть перетворитися майже у будь-які види клітин і тканин, а звичайні клітини шкіри можна перетворити у стовбурові. Ідея розширити ці біологічні дані й те, що нам відомо про еластичність людського мозку, до концепції «еластичності» людської природи видається заманливою[316].

Якими ми є, визначають ширші системи, що керують нашим життям — заможність і бідність, географія і клімат, історична епоха, культурні, політичні й релігійні впливи, а також ситуації, в яких ми опиняємося щодня. Ці сили зі свого боку взаємодіють із нашими базовими особистісними і біологічними чинниками. Раніше я стверджував, що можливість відхилень притаманна багатогранному людському розуму. Імпульс до зла й імпульс до добра разом утворюють найфундаментальніший дуалізм нашої природи. Така концепція пропонує складніший і повніший образ причин людських учинків.

Раніше ми дослідили вплив групового конформізму і підпорядкування носієві влади, що може опанувати і знищити ініціативність особи. Настав час розглянути важливі результати досліджень, пов’язаних з деіндивідуалізацією, дегуманізацією й апатією свідка або «злом бездіяльності». Ця інформація доповнить засади розуміння того, як пересічну добру людину, можливо, навіть вас, любі читачі, можна спонукати до заподіяння зла іншим, і навіть до таких поганих вчинків, що це не вкладається в будь-які межі порядності чи моралі.

ДЕІНДИВІДУАЛІЗАЦІЯ: ЗНЕОСОБЛЕННЯ І ДЕСТРУКТИВНІСТЬ

Роман Вільяма Ґолдінґа «Володар мух» порушує питання, як проста зміна зовнішнього вигляду особи може викликати значні зміни в її поведінці. Добрі британські хлопці, церковні хористи, перетворюються на кровожерних маленьких чудовиськ, просто розфарбувавши свої обличчя. Коли на їхньому безлюдному острові починає бракувати харчів, група хлопців на чолі з Джеком Меррід’ю намагається вбити свиню, але вони не можуть завершити розпочате, тому що вбивство заборонено їхньою християнською мораллю. Тож Джек вирішує намалювати на обличчі маску. Коли він бачить своє нове відображення у воді, з ним відбувається моторошна зміна:

Вражено дивився він, уже не на себе, а на страшного незнайомця. Вихлюпнув воду, схопився на ноги, збуджено зареготав. Не у воді, а над його міцним тілом була маска, що привертала погляд і відштовхувала. Джек затанцював, його сміх переріс у кровожерне гарчання. Він пострибав до Вілла, і маска стала ніби чимось від нього незалежним, за нею Джек ховався, звільнившись від сорому та людської самосвідомості. Щойно інші хлопці з ватаги Джека також замаскувалися, розмалювавши свої обличчя, то з легкістю змогли виконати слова пісні «Бий свиню! Горла — ріж! Кров — пусти!»[317]. Коли цей раніше невідомий їм вчинок убивства живого створіння здійснено, вони починають смакувати приємність від убивання як тварин, так і людей, яких вони вважали ворогами, особливо інтелігентного хлопця на прізвисько «Роха». Сильний встановлює закон, і, коли на Ральфа, лідера добрих хлопців, оголошується полювання, настає справжнє пекло.

Чи є психологічно правильним припущення, що зміна зовнішнього вигляду особи може кардинально змінити її поведінку? Намагаючись відповісти на це запитання, я провів низку досліджень, які сприяли розвитку нової сфери зацікавлення психології — деіндивідуалізації й антисоціальної поведінки[318].

ПРИГОЛОМШЛИВА ПОВЕДІНКА ЗНЕОСОБЛЕНИХ ЖІНОК

Основна процедура першого експерименту використовувала правдоподібну «легенду» і створювала у досліджуваних студенток коледжу враження, ніби вони наносять болісні удари струмом іншим жінкам. Вони мали багато можливостей бити струмом кожну із двох жінок, яких бачили і чули через одностороннє дзеркало. Половину обраних студенток-добровольців у випадковий спосіб закріплювали за групою, де панували умови знеособлення (деіндивідуалізація), другу половину — за групою, де їхню індивідуальність було збережено (індивідуалізація). Кожна із десяти груп піддослідних в умовах деіндивідуалізації складалася із чотирьох студенток, їхній зовнішній вигляд було приховано під капюшоном і завеликим лабораторним халатом, імена замінено цифрами: від одиниці до четвірки. Експериментатор ставився до них як до знеособленої групи, а не як до окремих осіб. Процедури було введено нібито для маскування їхньої невербальної поведінки, щоб інші не могли бачити їхні реакції. Студенткам із контрольної групи дали жетони з іменами, що давало їм змогу почуватися унікальними, але всі інші умови залишалися ідентичними. Піддослідні з обох груп — деіндивідуалізованої й контрольної — діяли у групах по чотири особи. За умовами експерименту вони завдавали поспіль двом «жертвам» ударів струмом у 20 випробуваннях.

За легендою, ці жінки брали участь у дослідженні креативності під дією стресу. Завданням студенток-добровольців було створювати їм стресові умови за допомогою болісних ударів струмом, доки я як експериментатор проводив тестування креативності в сусідній кімнаті, за одностороннім дзеркалом.

На відміну від парадигми Мілґрема, не було безпосереднього примусу до агресивних дій з боку носія влади, тому що я не вступав із ними в контакт упродовж усіх підходів із застосуванням ударів струмом. Студентки могли бачити мене через вікно спостереження, як і кожну з двох жінок, які нібито виконували завдання на креативність. До того ж, не існувало тиску групового конформізму, бо вони не контактували між собою і перебували в сусідніх, відокремлених кабінах. Зрештою, не було навіть спонукання виконувати завдання з огляду на процедуру експерименту. Якщо хтось із чотирьох учасниць групи ударяв струмом, то «жертва» показувала, ніби відчуває біль — достатній рівень стресу для впливу на її креативність. Тож незавдавання удару не було ані послухом, ані незгодою. Хтось з учасниць міг просто пасивно спостерігати за тим, як інші вдаряють «жертву» струмом, а не бити струмом.

Насамперед цікавила тривалість дії — як довго кожна учасниця продовжуватиме натискати вмикач струму після появи сигналу готовності. Тобто вони приймали рішення не про те, чи натискати кнопку, а про те, чи забрати палець із вимикача швидко, чи продовжувати натискати і завдати «жертві» довшого удару. Звісно, вони могли би й відмовитися виконувати інструкцію і жодного разу не натиснути вмикач (жодна із них цього не зробила).

У записаних на касеті інтерв’ю одну з жінок було представлено дуже приємною, іншу — справжньою «мегерою». Так зробили з метою формування в уяві піддослідних різного ставлення до них. Насправді це були працівниці експериментатора, навчені поводитися так, ніби їх боляче б’є струмом. Коли «електрошокова лампочка» вмикалася, вони грали переконливу виставу для студенток.

Щоб переконати, що це дійсно боляче, перед початком дослідження кожній зі студенток дали спробувати удар на собі (75V), хоча в перебігу експерименту електричний струм не застосовували. У кожному із 20 випробувань одна жінка мала визначити, чи вдарятиме і як довго вдарятиме струмом іншу жінку, яка нібито страждала від їхніх дій. Потім друга «жертва» змінювала першу, і починалися наступні 20 випробувань. Позаяк кожна з чотирьох учасниць піддослідної й контрольної групи перебувала у відокремленій кабіні, її «приятельки» не могли безпосередньо впливати на її поведінку. Проте вони мали відчуття перебування в групі, бо перед тим разом слухали записи розмов із «жертвами». Важливо зазначити, що, окрім маніпуляцій зі змінною знеособлення, усі інші елементи дослідження залишалися ідентичними.

Результати були однозначними: жінки в умовах деіндивідуалізації били струмом «піддослідних» удвічі частіше за тих, хто належав до контрольної групи. Ба більше, вони завдавали однакову кількість ударів обом «жертвам», представленим як «приємна» і «неприємна». Коли вони тримали палець на вимикачі, їхні попередні думки про «піддослідних» не мали значення. Також вони послідовно збільшували тривалість удару струмом для обох жінок упродовж 20 тестових завдань, затримуючи палець на вимикачі щораз довше, доки їхні жертви крутилися і стогнали від болю. Жінки у контрольній групі, навпаки, розрізняли жінок як «приємну» і «неприємну», і з плином часу завдавали «приємній» менше болісних ударів, ніж «неприємній».

Ігнорування знеособленими учасницями попереднього відчуття симпатії чи антипатії до двох «піддослідних» тієї миті, коли їм випадав шанс завдати болю, свідчить про драматичну зміну їхнього мислення у стані деіндивідуалізації. Подовження тривалості ударів з болісними наслідками, мабуть, свідчить про щораз інтенсивніше емоційне збудження. Спричинена збудженням поведінка стає емоційним підкріпленням, і кожна дія стимулює сильнішу, менш контрольовану реакцію. Із попереднього суб’єктивного досвіду, вона виникає не із садистичних мотивів чи бажання скривдити інших, а ймовірніше з наявного тієї миті збудливого відчуття власного домінування і контролю над іншими.

Цю засадничу парадигму повторили зі схожими результатами в багатьох лабораторних і польових дослідженнях — з використанням знеособлених масок, створенням білого шуму чи киданням у жертв пінопластових кульок. Учасниками експериментів ставали студенти, школярі й навіть бельгійські військовослужбовці. Схоже подовження електричних ударів було зауважено в дослідженні, де, завдаючи ударів струмом, учителі навчали своїх учнів-жертв — у процесі вони також щораз збільшували тривалість ударів[319].

Стенфордський в’язничний експеримент, як ви пригадуєте, також було побудовано на деіндивідуалізації — сонцезахисні дзеркальні окуляри й військова форма в охоронців. Із цих усіх досліджень випливає один важливий висновок: усі чинники чи ситуації, завдяки яким люди почуваються знеособленими, коли ніхто не знає або не хоче знати, ким вони є, зменшують відчуття особистої відповідальності, і тим самим формується потенціал до поганих вчинків. Це робиться особливо помітним у поєднанні зі ще одним чинником — коли ситуація чи якась інституція надає людям дозвіл на антисуспільні чи агресивні дії стосовно інших осіб, як в описаних тут дослідженнях, то люди готові братися за зброю. Натомість, якщо ситуація, завдяки знеособленню, провадить тільки до зменшення зосередженості на собі й заохочує просоціальну поведінку, люди готові любити одне одного (на вечірках знеособлене сприйняття один одного часто сприяє спілкуванню). Тож з психологічного погляду спостереження Вільяма Ґолдінґа щодо знеособлення й агресії є правильним, хоча вони пов’язані у дещо складніший і цікавіший спосіб, аніж він зобразив.

«Певно, мій одяг думку цю мені навіяв»

Вільям Шекспір, «Зимова казка»[320]

Знеособленням можна наділяти інших не лише за допомогою масок, а й через трактування людей в окремій ситуації. Коли люди ставляться до вас не як до унікальної особистості, а лише як до когось «іншого» або як до гвинтика системи, коли вас ігнорують, також з’являється відчуття знеособлення. Відсутність особистої упізнаваності також стимулює антисоціальну поведінку. Коли дослідник ставився до одних студентів-добровольців людяно, а до інших як до «піддослідних морських свинок», вгадайте, хто його обікрав, коли той вийшов з кімнати? Після дослідження студенти залишалися на якийсь час на самоті в кабінеті професора, де стояла повна ваза монет і ручок. Ті, до яких ставилися знеособлено, набагато частіше щось цупили з неї, ніж ті, до кого ставилися людяно[321]. Доброзичливість може бути чимось більшим, ніж просто нагородою.

АГРЕСИВНІСТЬ УЧНІВ ПІД ЧАС ХЕЛЛОВІНУ

Що відбувається, коли діти йдуть на незвичайну хелловінську вечірку, де вдягають костюми і отримують дозвіл від вчителів на агресивні ігри, за які отримують призи? Чи знеособлення, разом із заохоченням до агресії, провадитимуть дітей до агресивнішої поведінки?

Учні початкової школи відвідали спеціальну експериментальну хелловінську вечірку, організовану вчителями під наглядом соціального психолога Скотта Фрейзера[322]. На ній їм пропонували багато ігор, і в кожній діти могли виграти жетони. Наприкінці вечірки ці жетони можна було обміняти на подарунки. Що більше жетонів виграєш, то кращий подарунок можеш отримати, тож мотивація виграти якнайбільше жетонів була високою.

Половина ігор були неагресивними, інша частина передбачала поєдинки між двома дітьми. Для прикладу, в неагресивній грі для виграшу потрібно було швидко запхати м’ячик до трубки. У потенційно агресивній змагалися двоє учнів, хто швидше витягне м’ячика із трубки. При цьому зазвичай зауважували, як суперники штурхали одне одного. Агресія не була надмірною, але виступала на початкових етапах фізичного протистояння дітей.

План експерименту передбачав тільки одну групу, де поведінка кожної дитини була і досліджуваною, і контрольною. Така процедура відома як А-В-А — попереднє вимірювання/впровадження змінної/повторне вимірювання. Діти спершу гралися без костюмів (А), потім у костюмах (В), потім знову без костюмів (А). Спершу вчителі повідомили, що костюми ще не привезли, і діти почали бавитися, не чекаючи доставки. Коли ж їх доправили, діти перевдягалися в різних кімнатах і завдяки цьому ставали знеособленими. По тому вони змагалися в тих самих іграх, але вже в костюмах. У третій фазі діти знімали костюми (нібито аби передати їх дітям на іншій вечірці), і далі бавилися. Кожна частина тривала приблизно годину.

Результати показують приголомшливу силу знеособлення. Щойно діти вдягли костюми, агресивність серед них істотно зросла. Загальна тривалість агресивних ігор, порівняно з неагресивними, подвоїлася (з 42% в А до 86% у В). Також цікавий ще один результат: агресія не оплачується. Що більше часу дитина витратила на такі забави, то менше жетонів вона зібрала впродовж цього етапу вечірки. Участь в агресивній забаві забирає більше часу, ніж у неагресивній, і лише один гравець виграє. Зрештою ті діти, які грали в агресивні ігри, отримали загалом менше нагород. Проте це не мало значення для переодягнених і знеособлених дітей. На другому, переодягненому і найагресивнішому, етапі було здобуто найменше жетонів: у середньому тільки 31 жетон, порівняно з 56 жетонами у першій фазі.

Третій важливий результат — високий рівень агресивності не переносився із фази В до останнього A-етапу, показники якого збігалися з результатами на першій стадії експерименту. Відсоток агресивної поведінки зменшився до 46%, а кількість здобутих жетонів зросла до 79 на одну дитину. Отже, ми можемо дійти висновку, що спричинена знеособленням зміна поведінки не викликала диспозиційних внутрішніх змін чи схильностей, а лише стала відповіддю на зовнішні чинники. Змініть ситуацію — і поведінка одразу попрямує за нею. Використання процедури А-В-А також зробило очевидним, що знеособлення було істотним для різкої зміни поведінки в кожному часовому інтервалі. Знеособлення сприяло агресії, навіть коли її наслідки не допомагали дістати нагороду — збільшити кількість жетонів для отримання кращого подарунку. Агресивність стала нагородою самій собі. Віддалені цілі програли миттєвому задоволенню (ми побачимо схожий феномен, розбираючи деякі зловживання в Абу-Ґрейб).

У схожому польовому дослідженні виявлено, що діти, які під час Хелловіну в саморобних костюмах відвідують сусідів із пропозицією «ласощі чи капості», більше схильні красти дрібниці у знеособленому вигляді, аніж коли їх можна упізнати. Друзі дослідника розмістили на вулиці вази з цукерками або монетами і підписали їх «візьми одну». Крадіжкою вважалося недотримання обмеження. Деякі діти приходили самі, інші з друзями. Господар або навмисно не цікавився іменами прихованих під масками дітей (знеособлення), або вітався і просив сказати, хто ховається за ними (упізнаваність)[323].

У такому природному середовищі досліджено поведінку понад семисот дітей. Найбільше порушень виявлено в знеособлених групах (57%), далі йшли знеособлені одинаки й упізнавані групи (по 21%), найменше серед упізнаваних дітей, які ходили самі (8%). Вочевидь, що навіть для останніх спокуса легких грошей і солодощів була надто сильною. Проте додавання лише одного чинника — знеособлення, перетворило поодиноку спокусу на надмірну жагу більшості дітей привласнити чуже добро.

МУДРІСТЬ КУЛЬТУРИ: ЯК ЗМУСИТИ ВОЇНІВ УБИВАТИ НА ВІЙНІ, АЛЕ НЕ ВДОМА

Залишмо лабораторію й забави на дитячих вечірках і повернімося до реального світу, де питання знеособлення і насильства може набувати ваги життя і смерті. З особливою уважністю ми поставимося до відмінностей між тими спільнотами, де молодих солдатів відправляють на війну без зміни їхного зовнішнього вигляду, й іншими спільнотами, яким притаманні ритуали змінювання зовнішності унаслідок розмальовування обличчя й тіла або маскування воїнів (як у «Володарі мух»). Чи зміна зовнішнього вигляду істотно впливає на ставлення до ворогів?

Антрополог Р.Дж. Уотсон[324] зацікавився цим питанням після прочитання моєї статті про деіндивідуалізацію. Він використав дані з Ареальної картотеки людських взаємин, де зберігаються звіти про різні культури світу, надані антропологами, місіонерами, психологами та ін. Уотсон зіставив відомості про спільноти, де воїни змінювали або не змінювали зовнішній вигляд, перш ніж йти на війну, із обсягами вбивств, катувань чи каліцтв їхніх жертв — безсумнівно, жахливі й єдині в своєму роді залежні змінні.

Результати однозначно підтверджують гіпотезу — знеособлення сприяє деструктивній поведінці, якщо надається дозвіл на заборонені в мирному житті прояви агресії. Війна сприяє узаконенню дозволу вбивати чи ранити противників. Уотсон дізнався, що серед 23 спільнот із доступними даними щодо двох змінних воїни змінювали зовнішній вигляд лише у п’ятнадцяти. Ці спільноти були найдеструктивнішими — аж 80% (12 з 15) із них дуже жорстоко поводилися з ворогами. На відміну від них, у семи із восьми суспільств, де воїни не змінювали зовнішній вигляд перед битвою, не було зафіксовано такої агресивної поведінки. Іншими словами, у 90% випадків, коли воїни жорстоко вбивали, катували чи калічили жертв, вони попередньо змінювали свій зовнішній вигляд і неособлювалися.

Мудрість культури навчає: головним чинником, під дією якого зазвичай неагресивні молоді люді перетворюються на воїнів, готових убивати за наказом, є зміна їхнього зовнішнього вигляду. Здебільшого війна — це коли старші чоловіки переконують молодих кривдити і вбивати інших молодих людей. Робити це простіше молодикам, коли вони спершу змінять свій зовнішній вигляд, вдягнувши військову форму чи маску або розмалювавши обличчя. Отримавши в такий спосіб знеособлення, вони позбуваються звичного внутрішнього співчуття і бажання непокоїтися про інших. Після виграної війни культура наказує воїнам повернутися до свого мирного статусу. Ця зворотна зміна супроводжується зняттям уніформи, масок, змиванням фарб і поверненням до своєї колишньої особистості й мирної поведінки. У певному розумінні вони брали участь у моторошному соціальному ритуалі, де несвідомо використовується парадигма А-В-А, яку застосував Фрейзер у хелловінському експерименті. Коли упізнавані — мирні, потім знеособлені — убивають, а коли знову стають упізнаваними — знову мирні.

Певні середовища викликають відчуття тимчасового знеособлення у тих, хто в них живе чи діє, навіть без зміни зовнішності. Щоб продемонструвати, як навколишні умови знеособлюють і сприяють міському вандалізмові, моя дослідницька команда провела просте польове дослідження. Я згадував про нього у першому розділі. Ми залишили дві машини: одну в Бронксі, біля кампусу Нью-Йоркського університету, другу — біля Стенфордського університету в Пало-Альто. Ми фільмували і фотографували акти вандалізму щодо цих машин, вигляд яких виразно вказував на їхню покинутість (зняті номери, піднятий капот). У знеособленому середовищі Бронксу за 48 годин кілька десятків осіб, минаючи автомобіль пішки чи за кермом, затримувалися й нівечили його. Здебільшого це були доволі добре вбрані дорослі люди, які знімали з машини цінні речі чи просто нищили її — і все це серед білого дня. У Пало-Альто, навпаки, за тиждень жоден перехожий не вчинив жодного акту вандалізму над покинутим автомобілем. Цей приклад став єдиним емпіричним доказом, процитованим на підтримку теорії міської злочинності, відомої як «Теорія розбитих вікон». Умови середовища викликають у декого з членів суспільства відчуття знеособлення, адже ніхто в наявній спільноті не знає, хто вони такі, тому й не пізнає особу й її людські риси. Коли так відбувається, ми сприяємо їхньому перетворенню на потенційних вандалів і вбивць.

ДЕІНДИВІДУАЛІЗАЦІЯ ПЕРЕТВОРЮЄ АПОЛЛОНІВСЬКЕ НАЧАЛО НА ДІОНІСІЙСЬКЕ

Припустімо, що «добра» сторона людини полягає в раціональності, порядку, узгодженості дій і мудрості Аполлона, а «погана» — у хаосі, дезорганізації, ірраціональності й надмірній розбещеності Діоніса. Головною рисою Аполлона є здатність обмежуватися і стримувати пристрасті, їй протиставляється безмежна розпуста і хтивість Діоніса. Люди можуть ставати злими, потрапивши у ситуації, де блокуються, призупиняються чи спотворюються когнітивні чинники контролю, які зазвичай керують поведінкою в суспільно бажаний і прийнятний для особи спосіб. Це спричинює численні наслідки, серед яких «зависання» сумління, самосвідомості, відчуття особистої відповідальності, обов’язку, моральності, вини, сорому, страху, аналізу причин і наслідків своїх дій.

Двома головними стратегіями завершення цієї трансформації є: (а) редукція сигналів щодо соціальної відповідальності особи (ніхто не знає і не цікавиться, ким я є) і (б) послаблення схильності оцінювати власні дії. Перша елімінує турботу про соціальну оцінку і схвалення, створюючи відчуття знеособлення (процес деіндивідуалізації). Вона ефективна, коли особа перебуває в середовищі, що підтримує знеособлення і розмиває особисту відповідальність. Друга стратегія призупиняє самоспостереження і послідовність його здійснення, покладаючись на техніки зміни стану свідомості. Це супроводжується вживанням алкоголю чи наркотиків, сильним емоційним збудженням, гіперінтенсивними діями, надмірною концентрацією на теперішньому (коли минуле і майбутнє втрачають значення) і перенесенням власної відповідальності на інших.

Деіндивідуалізація створює унікальний психологічний стан, у якому поведінка потрапляє під контроль негайних ситуативних вимог, біологічних потягів і гормональних змін. Замість роздумів, людина діє. Пошук негайного задоволення домінує над відтермінуванням винагороди, продумані рішення програють бездумним емоційним реакціям. Стан збудження часто й ініціює, й призводить до деіндивідуалізації. Ефект посилюється новими і неструктурованими ситуаціями, коли типові навички реагування і риси характеру втрачають свою вагу. Вразливість особи до суспільних патернів і ситуативних сигналів зростає, тому й стає легко, як творити любов, так і війну — все залежить від вимог і стимулів ситуації. У крайніх випадках втрачається відчуття добра і зла, зникають думки про відповідальність за протиправні дії, чи про пекло — за аморальні[325]. З призупиненням внутрішніх обмежень поведінка опиняється повністю під контролем ситуації, зовнішнє переважає над внутрішнім. Доступне і можливе переважає над правильним і справедливим. Моральний компас окремих осіб і груп розмагнічується.

Перехід від ментальності Аполлона до ментальності Діоніса може бути швидким і непередбачуваним. Як наслідок, добрі люди роблять злі вчинки, живуть у розширеному теперішньому моменті, не задумуються про наслідки своїх дій. Звичні запобіжники жорстокості й імпульсів лібідо стираються деіндивідуалізацією. У мозку наче відбувається коротке замикання, що відключає здатність планувати й приймати рішення — функції лобової кори, — а контроль переймають примітивніші частини лімбічної системи, особливо центри агресії й емоцій в мигдалеподібному тілі.

ЕФЕКТ МАРДІ ҐРА[326]: КОЛЕКТИВНА ДЕІНДИВІДУАЛІЗАЦІЯ ЯК ЕКСТАЗ

Серед богів Давньої Греції Діоніс був унікальним. Вважалося, що він створює новий рівень реальності, який підважує традиційні погляди і спосіб життя. Він уособлював силу визволення людського духу від його традиційних обмежень раціонального дискурсу і системного планування, і водночас силу руйнування: надмірну хіть, задоволення особистих потреб без соціального контролю. Він був богом сп’яніння, богом безумства, богом сексуальної розгнузданості і жаги до бійок. Панування Діоніса охоплює всі стани людини, пов’язані з утратою самосвідомості, розсудливості, розладами усвідомлення лінійності часу і відмовою від власного «Я» в потуранні тій частині людської природи, що відкидає моральні кодекси поведінки і громадянську відповідальність.

Марді Ґра сягає корінням язичницьких, дохристиянських обрядів, нині римо-католицька церква відзначає цей день в останній вівторок напередодні Великого посту («Жирний вівторок» чи «Масляний вівторок»), день перед попільною середою[327]. Це церковне свято знаменує початок християнського богослужбового періоду постування з його жертовністю і поміркованістю, що закінчиться через 46 днів на Великдень. Марді Ґра розпочинається на 12-й день після Різдва, коли три царі відвідали новонародженого Ісуса Христа.

На практиці Марді Ґра — це свято нестриманості й пошуків миттєвих задоволень, свято «вина, жінок і співу». Турботи й обов’язки забуваються, доки святкувальники догоджають своїй чуттєвій природі на спільних гульбищах. Це вакханальне гуляння звільняє від звичних обмежень поведінки і думок про наслідки своїх учинків. Однак всередині всі усвідомлюють, що це святкування минуще і з приходом посту його замінить ще суворіше, ніж зазвичай, стримування своїх потреб і вад. Ефект Марді Ґра — це тимчасова відмова від традиційних когнітивних і моральних обмежень особистої поведінки, коли група гуляк-однодумців вирішує веселитися тут і зараз, не думаючи про наслідки і обов’язки. Це і є деіндивідуалізація в групі.

ДЕГУМАНІЗАЦІЯ І ВІДКЛЮЧЕННЯ МОРАЛІ

Дегуманізація є засадничим поняттям для нашого розуміння нелюдського ставлення до інших людей. Вона виникає щоразу, коли одні особи починають вважати інших вилученими із моральної категорії «людина». Об’єкти цього психологічного процесу втрачають свій людський статус в очах дегуманізаторів. Вилучаючи якихось осіб або групи із того, що зветься людством, ми відмовляємося від моральних принципів, які зазвичай керують відносинами між людьми.

Дегуманізація посідає чільне місце в упередженнях, расизмі й дискримінації. Вона таврує інших, приписуючи їм «зіпсовану ідентичність». Наприклад, соціолог Ервінґ Ґофман[328] описує, як соціально дискредитують людей з обмеженими можливостями, бо вважають їх неповноцінними людьми.

У таких умовах стає можливим, що нормальні, морально здорові люди, і навіть ідеалісти, вдаються до ницих і жорстоких учинків. Позбавлення інших осіб людських рис автоматично сприяє нелюдським діям. Тож золоте правило спотворюється: «Чини іншим те, що забажаєш». Легко бездушно і грубо поводитися з дегуманізованими «об’єктами», ігнорувати їхні благання і потреби, використовувати їх для власних цілей і навіть знищувати, якщо вони дратують[329].

Один японський генерал звітував, що його солдати легко проводили масові вбивства цивільного населення під час вторгнення в Китай напередодні Другої світової війни, «бо ми думали про них як про речі, а не як про схожих на нас людей». Безсумнівно, те саме відбувалося і під час різанини в Нанкіні в 1937 році. Пригадайте, як жінка, що організувала масові зґвалтування тутсі (згадується у першому розділі), описувала жертв — вони були просто «комахами», «тарганами». Влаштований нацистами геноцид євреїв почався з пропагандистських фільмів і плакатів, які створили в країні образ цих ближніх як нижчих форм царства тварин, як паразитів, як ненажерливих щурів. У США безліч випадків лінчування темношкірих натовпами білих також не вважали злочинами проти людства — це ж були не люди, а лише «ніґери»[330].

Масові вбивства сотень невинних в’єтнамських цивільних у Сонґмі відбувалися під знаком дегуманізаційної мітки «косоокий», яку використовували американські солдати для означення всіх цих не схожих на них азіатів[331]. Учорашні «косоокі» трансформувалися в нинішніх «чурок» і «хачів» в Іракській війні, й уже нові солдати принижують відмінних від них мирних жителів і військових. «Ти просто намагаєшся забути про факт, що вони також людські істоти і бачиш у них лишень ворогів, — каже сержант Меджія, який відмовився повертатися до дій, які він вважав огидними. — Називаєте їх “чурками”, так? Тож ви робите все можливе, аби полегшити вбивства і знущання з них»[332].

Такі мітки і пов’язані з ними образи можуть мати суттєвий мотиваційний вплив. Це підтверджує вражаючий лабораторний експеримент, про який ми вже згадували у першому розділі. Тож опишемо його детальніше.

ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНА ДЕГУМАНІЗАЦІЯ: СТУДЕНТИ-«ТВАРЮКИ»

Мій колега зі Стенфордського університету Альберт Бандура разом зі своїми студентами здійснив грандіозний експеримент, який переконливо демонструє, як сильно дегуманізаційні мітки (прізвиська) сприяють знущанню з інших[333].

Сімдесятьох двох студентів-добровольців із сусідніх коледжів поділили на «команди супервайзерів», що складалися з трьох осіб. Їхнім завданням було карати за неправильні рішення інших студентів, нібито піддослідних, які всі разом ухвалювали рішення. Звісно, насправді досліджувалася поведінка студентів-супервайзерів.

У кожному із 25 випробувань супервайзери чули, як «піддослідні» (які нібито перебували в сусідній кімнаті) обговорювали і разом ухвалювали рішення. Супервайзери отримали інформацію, завдяки якій могли оцінити правильність прийнятих рішень у кожній спробі. Щоразу за ухвалення поганого рішення команда супервайзерів карала, застосовуючи електрошок. Вони могли обирати інтенсивність удару від помірної (1 рівень) до максимальної (10 рівень), причому удар отримував кожен учасник команди, яка ухвалила рішення.

Супервайзерам повідомили, що задля підвищення об’єктивності учасників із різних соціальних верств залучили до експерименту, хоча кожна команда «досліджуваних» досить однорідна. Так вчинили, щоб позитивне чи негативне таврування, до якого потім вдалися, могло стосуватися цілої групи.

Дослідники маніпулювали двома змінними: якою міткою позначали «жертв», і чи відчували супервайзери особисту відповідальність за завдавання ударів струмом. Добровольців у випадковий спосіб приписали до трьох груп з огляду на мітки, що давалися «жертвам», — дегуманізуючі, гуманізуючі та нейтральні — і до двох груп за відповідальністю — індивідуальну і розмиту.

Давайте спершу звернемо увагу на вплив і спосіб надання міток. Потім ми розглянемо, як ступінь особистої відповідальності впливав на ситуацію. Кожна група учасників-супервайзерів, зайнявши місця в лабораторії «випадково» мала можливість підслухати розмову по внутрішньому зв’язку між експериментатором і асистентом про анкети, нібито заповнені учасниками, яких потрібно контролювати. Асистент коротко зазначав, що вказані в анкеті особисті характеристики членів групи підтверджують висновки того, хто їх завербував. В умовах дегуманізації їх називали «бандою тупих тварюк». В умовах гуманізації навпаки — «вразливими, достойними і порядними людьми». У третій нейтральній групі, асистент не цитував жодних характеристик.

Потрібно підкреслити, що учасники дослідження не спілкувалися із «жертвами», тому особисто не могли оцінити «людяність» чи адекватність останніх. Мітки були почутими атрибуціями стосовно інших молодих студентів, за припущенням, також добровольців, які в цій ситуації відігравали приписану їм роль. Тож, чи впливали якось ці мітки на те, як супервайзери карали інших учасників експерименту, за якими нібито спостерігали? (Насправді «інших» взагалі не було, лише звичайний аудіозапис, який імітував зворотний зв'язок.)

Виявилося, що мітки прижилися і надто впливали на ступінь покарання. «Жертви», позначені дегуманізаційними мітками, отримували інтенсивніші електричні удари, інтенсивність яких лінійно зростала десять спроб поспіль. У середньому по кожній групі піддослідних вона сягала сьомого рівня (з десяти максимально можливих). Позначені позитивними мітками учасники отримували найменше ударів струмом, а показник нейтральної групи опинився десь посередині.

Ба більше, під час першого випробування між трьома експериментальними групами не було різниці за інтенсивністю завданих електричних ударів — усі були майже на одному, низькому рівні. Якби дослідження закінчилося тієї миті, ми дійшли би висновку, що мітки не мають жодного впливу. Проте із завершенням кожного наступного випробування, коли множилися так звані помилки, інтенсивність електричних ударів у трьох групах зростала. Так званих «тварюк» карали щоразу потужнішим струмом. Результати збігалися з тим, як знеособлені студентки збільшували інтенсивність ударів струмом у моєму дослідженні вище. Зростання із плином часу проявів агресії як практично, так і теоретично свідчить про ефект самозміцнення переконань. Можливо, задоволення приносить не так завдавання болю, як почуття влади і контролю в ситуації панування — коли інші отримують по заслугах. Дослідники пов’язують цей ефект із впливом міток на позбавлення інших осіб людських рис.

Перевага цього дослідження — довільні позитивні мітки спонукали ставитися до «піддослідних» із більшою повагою, адже їх вже добре оцінив якийсь носій влади. Названі «гідними» особи отримували найслабші удари струмом. Тож здатність гуманізації протидіяти жорстокості набуває такої самої теоретичної й суспільної ваги, як і феномен дегуманізації. Цю важливу інформацію про силу слів, міток, риторики, стереотипів можна використати з доброю або злою метою. Нині потрібно дещо оновити прислів’я «Слово не стріла, а ранить глибше», перефразувавши і розширивши його: «Слово може врятувати людину, слово може і вбити».

Нарешті, чи можна говорити про залежність між інтенсивністю ударів і ступенем особистої відповідальності? Струм був потужнішим, коли учасники вірили, що це спільна постанова їхньої групи, ніж коли інтенсивність удару залежала від особистого рішення кожного. Як ми вже зауважили раніше, розмиття відповідальності в будь-якій формі послаблює стримувальні важелі — не завдавати шкоди іншим. Як і передбачалося, найпотужніших ударів струмом (і найбільшої уявної шкоди) було завдано за низької особистої відповідальності учасників у поєднанні з дегуманізацією їхніх «жертв».

Коли команда Бандури оцінювала, як учасники обґрунтовували свої дії, з’ясувалося, що дегуманізація спонукала до самовиправдовування, що, своєю чергою, призводило до збільшення покарань. Спираючись на отримані результати, як люди відключають звичні самообмеження шкідливої для інших поведінки, Бандура створив концепцію «відключення моралі».

МЕХАНІЗМИ ВІДКЛЮЧЕННЯ МОРАЛІ

Ця концепція грунтується на припущенні, що люди вибудовують моральні стандарти в процесі виховання і в результаті нормальної соціалізації. Вони функціонують як провідники просоціальної поведінки і засоби стримування антисоціальних проявів, за визначенням рідних і суспільного оточення. З часом зовнішні моральні стандарти, прищеплені батьками, вчителями й іншими поважними особами, засвоюються як коди власної поведінки. Люди розвивають особистий контроль над думками й діями, і цей самоконтроль приносить задоволення і надає відчуття власної гідності. Люди вчаться застосовувати санкції до самих себе, аби не допустити негуманних дій і сприяти гуманним вчинкам. Такі механізми саморегуляції не є незмінними чи статичними стосовно персональних моральних стандартів. Радше це схоже на динамічний процес, в якому моральні самообмеження здатні вибірково активуватися для прийнятної дії, чи навпаки вимикатися у разі негідного вчинку. Просто відключивши в певні моменти, в певних місцях чи з певною метою свої звичні етичні норми, особи і групи можуть забезпечити відчуття наявності моральних стандартів. Це відбувається так, ніби моральність перемикається на нейтральну передачу і люди рухаються за інерцією, не думаючи, що можуть збити пішохода, аж доки знову не увімкнуть «вищу» передачу і не повернуться до усвідомлення моральних норм.

Концепція Бандури заглиблюється далі в роз’яснення специфічних психологічних механізмів, які запускає особа, вибірково відключаючи самообмеження поведінки, щоб конвертувати свої шкідливі вчинки в морально прийнятні. Цей процес для людей надзвичайно важливий, і Бандура переконує, що він допомагає пояснити не лише політичне, військове насильство чи терористичні акти, а й «повсякденні ситуації, в яких порядні люди заради власних інтересів зазвичай вчиняють шкідливі для інших дії»[334].

Кожен із нас може морально відключитися від будь-яких своїх деструктивних чи лихих вчинків, скориставшись чотирма когнітивними механізмами.

По-перше, ми можемо змінити визначення нашої поведінки зі шкідливої на благородну. Наприклад, сформувати виправдання за дії, сприйнявши їх як моральний обов’язок, що освячує насильство. Або провести корисні порівняння, де нашим, праведним, діям протиставляється лиха поведінка ворогів (ми їх лише катуємо, а вони нас убивають). Або використовуємо евфемізми, аби вибілити реальність, сповнену жорстоких дій. («Супутні втрати» означає, що цивільне населення було стерто на порох під час бомбардування, а «дружній вогонь» — що солдата вбили через недбальство або злий умисел приятелів.)

По-друге, ми можемо мінімізувати відчуття безпосереднього зв’язку між нашими діями й їхніми шкідливими наслідками, розмиваючи або витісняючи особисту відповідальність. Нас не діймає совість, якщо ми не сприймаємо власні вчинки як злочини проти людства.

По-третє, ми можемо змінити спосіб, в який ми думаємо про шкоду, завдану нашими діями. Ми можемо ігнорувати, спотворювати, мінімізувати або не вірити в негативні наслідки нашої поведінки.

Насамкінець, ми можемо змінити наше сприйняття жертв, змальовуючи їх як тих, хто заслуговує покарання, звинувачуючи їх у наслідках, і, звісно, дегуманізуючи їх — вони ж не заслуговують людського ставлення.

РОЗУМІННЯ ДЕГУМАНІЗАЦІЇ НЕ ВИПРАВДОВУЄ ЇЇ

Важливо ще раз підкреслити, що аналогічні психологічні аналізи ніколи не мали на меті виправдовувати чи вибілювати аморальну і злочинну поведінку. Розбираючи психологічні механізми, що їх використовують люди з метою відокремлення моральних норм від своєї поведінки, ми отримуємо більше можливостей стримати цей процес, наголошуючи на значимості моральної активності для побудови співчутливішого і гуманнішого суспільства.

Перш ніж продовжити, важливо підкреслити, що люди при владі зазвичай відхиляють спроби аналізу ситуативних чинників у питаннях, пов’язаних з великими державними інтересами. Але один нещодавній випадок такої спрощеної диспозиційної оцінки змусив би посміхнутися навіть суддів-інквізиторів.

Держсекретар Кондоліза Райс — професор політичних наук Стенфордського університету, спеціалізується на радянських військах. Її освіта мусила би зробити її чутливою до системного аналізу складних політичних проблем. Проте під час інтерв’ю із Джимом Лерером у його передачі NewsHour (28 липня 2005 року) ця перспектива не лише провалилася, а й Райс стала чемпіонкою з використання догматичного спрощено-диспозиційного підходу. Після запитання ведучого, чи раптом закордонна політика США не сприяє тероризму більше, ніж прибирає його, Райс пішла в наступ. Вона назвала таке мислення «спекулятивним виправдовуванням». До того ж наголосила, що тероризм пов'язаний із «поганими людьми»: «Коли ми вже припинимо виправдовувати терористів і говорити, що їх хтось до цього змушує? Ні, вони просто погані люди, які прагнуть вбивати. І вони хочуть вбивати в ім’я збоченої ідеології, яка насправді не є ісламом. Її подають як якусь образу. Мова йде не про якусь образу. Це спроба знищення, а не побудови. І допоки всі в світі не називатимуть це зло на ім’я, і не перестануть їх виправдовувати, ми матимемо проблеми».

Я - БІЛЬШЕ ЛЮДИНА, НІЖ ТИ. УПЕРЕДЖЕННЯ ІНФРАГУМАНІЗМУ

Окрім утиску інших, «з-поза групи», накидання їм тваринних рис, ми ще й відмовляємо їм у будь-якій «людській сутності». Зовнішньогруповий інфрагуманізм — це явище, яке почали досліджувати нещодавно: воно означає, що люди схильні приписувати унікальні людські риси своїй групі та заперечувати таку наявність у інших. Це одна із форм емоційного упередження[335].

Проте ми заглиблюємося далі і стверджуємо, що бачимо в собі більше людського, аніж у будь-кому іншому, і це стосується навіть членів нашої групи. Ми маємо інфрагуманізаційні упередження щодо членів інших груп, яких вважаємо недолюдьми, але ми також схильні вважати себе більше людьми, ніж усіх довкола. Ми заперечуємо унікальні людські риси і навіть людську природу інших, відповідно до нашого власного егоцентричного стандарту. Це самогуманізаційне упередження доповнює інфрагуманізм. Такі тенденції здаються досить загальними і багатовимірними. Команда австралійських учених завершила своє дослідження цього явища видозміненою відомою цитатою давньоримського письменника Теренція. Він із гордістю заявив: «Ніщо людське мені не чуже». Цей вислів іронічно перекрутили: «Ніщо людське мені не чуже, але щось людське є чужим тобі»[336]. (Малоймовірно, що таке імперативне «Я» існує у колективістських культурах, але ми чекаємо на результати нових досліджень, щоб дізнатися про межі цього егоцентризму.)

СТВОРЕННЯ ДЕГУМАНІЗОВАНИХ ВОРОГІВ ДЕРЖАВИ

До нашого арсеналу засобів, що спонукають зазвичай добрих чоловіків і жінок до поганих вчинків, належить додати також створені державами задля підбурювання власних громадян. Ми вже познайомилися із деякими, коли розмірковували, як держави готують молодих людей до участі у військових діях і водночас налаштовують інших громадян на підтримку агресивних воєн. Особливий тип когнітивного обумовлення, застосовуваний в пропаганді, допомагає завершити ці складні трансформації. Пропаганда створює «образ ворога» через національні медіа (за участі урядів), щоб підготувати свідомість солдатів і громадян до проявів ненависті до всіх тих, хто підпадає під категорію «ворог». Таке ментальне програмування є найпотужнішою зброєю солдата. Без нього він ніколи не візьме іншу людину на приціл. Воно викликає відчуття вразливості серед громадян, які можуть уявити, що за життя на них чекає після можливої перемоги ворога[337]. Цей страх переростає у ненависть, і люди готові до будь-яких дій, аби тільки зменшити загрозу. У боротьбі з ворожою небезпекою вони готові відправити на смерть власних дітей.

У книжці «Обличчя ворога» Сем Кін[338] розповідає, як за допомогою візуальної пропаганди створюються архетипи ворогів. Держави здебільшого використовують їх проти тих, кого визнають небезпечними, «іншими», «чужими», «ворогами». Такі візуальні образи створюють одностайну суспільну параною, зосереджену на ворогах, що завдають шкоди жінкам, дітям, домівкам, Богові, способу життя, знищують засадничі вірування й цінності. Таку пропаганду повсякчас використовують в усьому світі. Попри національні відмінності, цю пропаганду можна віднести за категорією до методик, що допомагають створити образ homo hostilis (ворожої людини). Коли у свідомості членів праведного племені формується образ нового злого ворога, то він водночас є і агресором, і безликим, і ґвалтівником, і безбожником, і варваром, і жадібним, і злочинцем, і катом, і терористом, й абстрактним або дегуманізованим звіром. Малюються жахливі картини, де власний народ пожирають страшні звірі: змії, щурі, павуки, комахи, ящери, величезні горили, восьминоги і навіть «англійські свині».

Остаточними наслідками дегуманізації обраних інших може бути наша готовність чинити з ними немислимі речі, щойно їх офіційно оголосять небажаними ворогами. Понад 65 000 громадян США насильно стерилізували упродовж 1920-40 років, коли прихильники євгеніки використали наукові аргументи для очищення людської раси, бажаючи звільнити її від усіх осіб із небажаними рисами. Хотілося би вірити, що такі погляди мав лише Адольф Гітлер, а не один із найшанованіших американських юристів — Олівер Уенделл Холмс. Він стверджував (у 1927 році), що закон про примусову стерилізацію не суперечить Конституції, і є цінним для суспільства:

Краще для цілого світу, замість чекати, доки покарають деградоване потомство за вчинені злочини, чи воно саме помре з голоду через свою імбецильність, дати суспільству запобігти продовженню роду тих, хто явно непристосований. Трьох поколінь імбецилів вже достатньо[339].

Пригадайте наведені у 12 розділі дослідження за участі студентів Гавайського університету, які були готові схвалити у разі потреби «остаточне вирішення» — знищити непристосованих, і навіть членів власної родини.

І Сполучені Штати, і Англія довгий час провадили таку «війну зі слабкими». В обох країнах були свої красномовні й впливові прихильники євгеніки, науково обґрунтовані плани щодо позбавлення свого народу від непристосованих, і надання привілеїв «найпристосованішим»[340].

ЗЛО БЕЗДІЯЛЬНОСТІ: ПАСИВНІ СВІДКИ

Бездіяльність добрих людей — єдине, що потрібно для тріумфу зла.

Едмунд Берк, британський державний діяч

Ми мусимо зрозуміти, що пасивно миритися з несправедливою системою означає з нею співпрацювати, а, отже, ставати співучасником її лихих дій.

Мартін Лютер Кінґ-молодший[341]

Розмірковуючи на тему зла, ми зазвичай зосереджуємося на насильницьких, руйнівних діях злочинця, однак відсутність дій також може бути формою зла — коли потрібно допомогти, не погодитися з чиєюсь думкою, не підкоритися чи викрити несправедливість. Один із найважливіших і найменш визнаних учасників зла — не головний лиходій, а німий хор — ті, хто дивляться, але не бачать, слухають, але не чують. Їхня тиха присутність на сцені лиходійств ще більше розмиває туманну межу між добром і злом. Далі ми запитуємо: чому люди не допомагають? Чому люди не діють, коли необхідна поміч? Чи їхня пасивність — це лише власний дефект байдужості? Чи, можливо, тут знову діє соціальна динаміка, яку можна дослідити?

ВИПАДОК КІТТІ ДЖЕНОВЕЗЕ: СОЦІАЛЬНІ ПСИХОЛОГИ СПІШАТЬ НА ПОРЯТУНОК, АЛЕ ПОНЕВЧАСІ

У великих урбанізованих центрах, на кшталт Нью-Йорка, Лондона, Токіо чи Мехіко, кожен оточений буквально десятками тисяч осіб. Ми оминаємо їх на вулицях, сидимо поруч у ресторанах, кіно, автобусах і потягах, стоїмо з ними в чергах, але не нав’язуємо жодних контактів, ніби насправді їх не існує. Для молодої жінки у Квінсі їх справді не існувало, коли вони потребувала їх найбільше.

Понад півгодини 38 поважних законослухняних громадян у Квінсі (Нью-Йорк) спостерігали, як вздовж Кью-Гарденс вбивця переслідував і наносив удари ножем жінці під час трьох окремих нападів. Двічі голоси перехожих і вмикання світла у спальнях переривали і лякали його. Щоразу він повертався, знаходив її й різав знову. Жодна людина не зателефонувала під час нападу в поліцію, один свідок подзвонив після смерті жертви. [New York Times, 13 березня 1964 року].

Проведений нещодавно повторний аналіз деталей цієї справи ставить під сумнів кількість осіб, які насправді спостерігали за розвитком ситуації й усвідомлювали, що відбувається, бо свідками здебільшого були літні люди, яких уночі розбудив галас. Проте жодних сумнівів, що чимало мешканців цього доглянутого, зазвичай тихого, майже передміського району чули сповнені жаху крики, але ніяк не допомогли.

Заледве кілька місяців по тому відбулася ще одна жахлива подія, яка яскраво змальовує, якими відчуженими і байдужими можуть бути перехожі. Вісімнадцятирічну секретарку били, душили, роздягали і ґвалтували в офісі. Вирвавшись від мучителя, гола і закривавлена, вона побігла сходами вниз до вхідних дверей із криком: «Допоможіть! Допоможіть! Він мене зґвалтував!». На жвавій вулиці зібралося приблизно сорок осіб, які спостерігали, як ґвалтівник волік її назад сходами вгору, щоб продовжити свої знущання. Ніхто не прийшов на допомогу! Тільки поліцейський патруль, що випадково проїжджав поруч, запобіг продовженню знущань і можливій смерті (New York Times, 6 травня 1964 року).

ДОСЛІДЖЕННЯ ВТРУЧАННЯ ВИПАДКОВИХ ПЕРЕХОЖИХ

Соціальні психологи зауважили тривожний сигнал і розпочали серію нових досліджень щодо поведінки випадкових перехожих. Вони піддали сумніву безліч версій, спрямованих на пошуки негативних диспозицій у бездушних очевидців подій у Нью-Йорку, і намагалися зрозуміти, що в самій ситуації гальмує просоціальну поведінку пересічних людей. У той час і Бібб Латане, і Джон Дарлі[342] були професорами відповідно Колумбійського і Нью-Йоркського університетів, тож опинилися в епіцентрі подій. Вони провели польові дослідження в різноманітних місцях: метро, перехрестях вулиць, а також у лабораторіях.

Результати їхніх досліджень непередбачувані: що більше свідків ситуації, то менше шансів, що будь-хто з них поспішить на допомогу. Пасивні учасники великої групи спостерігачів вважають, що хтось інший може допомогти або допоможе. Тож коли людина сама або ще з кимось одним, вона почувається більше зобов’язаною допомогти. Сама присутність інших розмиває почуття особистої відповідальності. Особистісні тестування учасників не показали істотного зв’язку між будь-якими рисами особистості й швидкістю чи ймовірністю надання допомоги[343].

Мешканці Нью-Йорка, Лондона чи будь-якого іншого великого міста будь-де в світі допоможуть із вищою ймовірністю, якщо їх безпосередньо попросити про це, або коли вони перебуватимуть самі чи лише з кількома іншими особами. Що більше присутніх, які можуть допомогти, то сильніше наше переконання, що на допомогу поспішить хтось інший, а отже, ми не мусимо діяти і якось ризикувати собою. Відсутність допомоги виникає не стільки через бездушність, а радше через страх за власне життя в агресивних умовах. Водночас цей хтось не вважає ситуацію серйозною, боїться зробити помилку і видатися ідіотом чи просто не бажає втручатися «не в свою справу». Також з’являється нова групова норма невтручання.

ПОТРІБНА ДОПОМОГА? ПРОСТО ПОПРОСІТЬ

Мій колишній студент Том Моріаріті переконливо продемонстрував, що простота ситуації може заохотити нью-йоркських очевидців допомогти діями[344]. Розігрувалося два сценарії, коли спільниця Тома залишала гаманець на столику в громадській їдальні, де товпилася купа людей, або радіоприймач на килимку посеред переповненого пляжу. Потім ще один член його команди намагався вкрасти гаманець чи радіоприймач, а Том записував на камеру дії тих, хто перебував на місці вдаваного злочину. У половині випадків справді ніхто не втрутився і злодюжці дозволяли піти. Проте в решті випадків майже кожен поспішав на допомогу і запобігав злочину. Що стало причиною такої різниці?

У перших випадках жінка до свого відлучення майже не вступала з сусідами в контакт. Натомість в других вона просто просила найближчу людину подивитися за гаманцем чи радіо, доки її небуде. Цей прямий запит створив соціальне зобов’язання захищати майно незнайомки — обов’язок, який всі вповні виконали. Потрібна допомога? Просто попросіть. З великою ймовірністю вам допоможуть навіть байдужі й черстві жителі Нью-Йорка чи інших мегаполісів.

Результати цього дослідження виокремлюють іншу тему, яку ми піднімали — соціальні ситуації створюють і можуть змінити люди. Ми не роботи, які функціонують за ситуаційними програмами, і ми можемо будь-що запрограмоване в нас змінити своїми креативними і конструктивними діями. Проблема у тому, що ми надто часто приймаємо чужі визначення ситуації й норми, а не хочемо самі ризикнути їх змінити і відкрити нові можливості поведінки. Одним цікавим наслідком таких досліджень щодо пасивних і відповідальних очевидців стала поява порівняно нової сфери соціальної психології — досліджень допомоги й альтруїзму (добре узагальнені в монографії Дейвида Шредера і його колег[345]).

НАСКІЛЬКИ ДОБРІ САМАРИТЯНИ, КОЛИ ПОСПІШАЮТЬ?

Група соціальних психологів переконливо продемонструвала, що ненадання допомоги незнайомцеві у разі потреби радше залежить від ситуативних чинників, ніж вадливих схильностей[346]. Це одне з моїх улюблених досліджень, тож зіграймо ще раз у гру, де ви будете досліджуваним.

Уявіть, що ви — студент духовної семінарії Принстонського університету і готуєтеся стати священиком. Ви йдете виголосити проповідь про доброго самаритянина, яку запишуть на відеокамеру, а сам запис використають у психологічному дослідженні ефективної комунікації. Ви досить добре знаєте 10 розділ Євангеліє від Луки. Це проповідь про єдину людину, яка затрималася і допомогла жертві розбійників на дорозі з Єрусалима до Єрихона. Євангеліє каже, що він отримає нагороду на Небесах за те, що на Землі був добрим самаритянином — біблійна наука для всіх нас про чесноти альтруїзму.

Тож уявіть, що дорогою з факультету психології до студії відеозапису ви минаєте незнайомця, який лежить скулений на землі і стогне. Без сумніву він потребує допомоги! Чи можете ви уявити будь-які причини, які завадили би вам затриматися і стати добрим самарянином, особливо, якщо ви подумки повторюєте цю притчу?

Повернімося в часі до факультету психології — вам сказали, що ви запізнюєтеся на запис і мусите поспішати. Всіх учасників дослідження, семінаристів, розділили на дві групи: учасникам однієї із них повідомляли, що у них лишилося мало часу, іншої — що до запису вдосталь часу. Але чи має значення брак часу, якщо ви (чи будь-хто інший) — добра людина, майже свята, і саме зараз розмірковуєте про допомогу незнайомцеві в біді, як це зробив колись добрий самаритянин? Я залюбки поб’юся об заклад, що ви вважаєте, ніби така дрібниця не має значення. Звісно, ви затримаєтеся і допоможете, не зважаючи на обставини. Й інші семінаристи також допоможуть жертві в біді.

Вгадуємо далі — якщо ви прийняли парі, то програли. З погляду жертви висновок такий: ніколи не будь жертвою чи нужденним, коли люди запізнюються чи поспішають. Майже всі семінаристи — аж 90% — проґавили негайну і чарівну нагоду стати добрим самаритянином, бо спішили виголосити проповідь про нього. Вони пережили конфлікт інтересів: допомога науці чи допомога жертві. Наука перемогла, а жертва залишилася страждати. (Як ви здогадуєтесь, роль жертви зіграв колега експериментатора.)

Що більше часу мали семінаристи, то більше зростала ймовірність, що вони нададуть допомогу. Тому ситуаційна змінна — поспіх — стала головним чинником, що визначав, хто надасть допомогу, а хто ні. Не було потреби шукати диспозиційних пояснень поведінки тих семінаристів, які не надали допомоги (присвоювати їм такі риси як: безсердечність, цинізм чи байдужість, як це робили у випадку свідків трагедії нещасної Кітті Дженовезе). У повторному дослідженні отримали такі самі результати, навіть коли семінаристи поспішали виконати менш важливе завдання — більшість із них не затрималася допомогти. Висновок з цього дослідження — замість запитувати, хто допоміг, а хто ні, краще шукати, які соціальні і психологічні особливості ситуації вплинули на це[347].

ІНСТИТУЦІОНАЛЬНЕ ЗЛО БЕЗДІЯЛЬНОСТІ

У ситуаціях, коли вчиняється зло, є злочинці, жертви й уцілілі. Однак часто присутні й спостерігачі або особи, які знають, що відбувається, але не приходять на допомогу чи не протистоять злу, і своєю бездіяльністю дають йому вершитися.

Це добрі поліцейські, які не протидіють своїм колегам, коли ті б’ють «правопорушників» на вулицях чи у відділках. Це добрі єпископи або кардинали, які покривають гріхи парафіяльних священиків через турботу про імідж католицької церкви. Вони знали, що було неправильно і нічого не зробили, щоб насправді протистояти злу, й у такий спосіб давали змогу збоченцям грішити роками (в результаті церкві довелося сплатити мільярди доларів компенсацій і втратити багатьох розчарованих вірян)[348].

Це також добрі працівники Enron, WorldCom, Arthur, Andersen і багатьох інших корумпованих корпораціях, які відвертали погляди, коли бухгалтерські книги підроблялися. Ба більше, як я зазначив раніше, в Стенфордському в’язничному експерименті були добрі охоронці, які ніколи не заступалися за в’язнів, не переконували злих охоронців ставитися до них поблажливіше. Тим самим вони неявно потурали зростанню знущань. Та я й сам спостерігав за всіма лиходійствами і заборонив лише фізичне насильство, дозволивши психічному переповнити наш тюремний підвал. Я потрапив у пастку рольового конфлікту між дослідником і суперінтендантом, я був перевантажений їхніми подвійними вимогами, що затуманило мій погляд. Я не бачив наявних перед моїми очима страждань. Я також був винен у злі бездіяльності.

На рівні держав така бездіяльність, коли потрібно діяти, сприяє розквіту масових убивств і геноциду, як це було в Боснії, Руанді чи нещодавно в Дарфурі. Народи, як і окремі особи, не хочуть вступати у конфлікти і часто заперечують серйозність загрози і потребу негайних дій. Вони також більше схильні вірити пропаганді правителів, ніж благанням жертв. До того ж завжди існує внутрішній тиск на політиків з боку тих, хто «має там справи», із вимогою перечекати.

Один із найсумніших відомих мені випадків інституційного зла бездіяльності відбувся у 1939 році. Уряд США і президент-гуманіст Франклін Рузвельт не дозволили кораблю, переповненому єврейськими біженцями, зайти у будь-який американський порт. Пароплав St. Louis приплив із Гамбурга до Куби з 937 людьми на борту, що тікали від Голокосту. Попри попередню домовленість кубинський уряд відмовився їх прийняти. Упродовж дванадцяти днів біженці й капітан корабля розпачливо намагалися отримати дозвіл на вхід до порту Маямі, що виднівся з судна. Отримавши заборону на вхід у цей чи будь-який інший порт США, корабель поплив назад через Атлантичний океан. Деяких біженців прийняли в Британії й інших країнах, але більшість із них загинула в нацистських концентраційних таборах. Лишень уявіть — бути так близько до свободи, а потім померти в рабстві.

Коли некомпетентність поєднується із байдужістю й нерішучістю, результатом стає неспроможність діяти, коли саме дія є запорукою виживання. Катастрофа через ураган Катріна в Новому Орлеані (серпень 2005 року) — це класичний приклад повної нездатності системи мобілізувати свої ресурси, щоб запобігти загибелі багатьох громадян. Попри завчасні попередження про наближення катастрофи, влада міста, штату й держави не зайнялася підготовкою до евакуації й організацією допомоги тим, хто не міг втекти самостійно. Крім того, органи влади і місцевого самоврядування не змогли у відповідний спосіб повідомити про загрозу (через політичні розбіжності на самій вершині). Через відсутність вчасної реакції адміністрації Буша, власні некомпетентність і недосвідченість очільники Федерального управління з надзвичайних ситуацій і Міністерства національної безпеки США не змогли задіяти Національну гвардію, резервні армійські підрозділи, Червоний Хрест, поліцію, Повітряні сили, щоб забезпечити доставку харчів, води, медикаментів і всього необхідного сотням тисяч тих, хто врятувалися і виживали у злиднях упродовж багатьох днів і ночей. Рік потому більша частина міста все ще перебувала в занепаді: спустошені повністю квартали, тисячі зруйнованих будинків. Поїздка цими опустілими районами краяла мені серце. Критики стверджують, що причиною бездіяльності системи стали расові й класові питання. Вціліли здебільшого афроамериканці з нижчого класу, і їх не змогли евакуювати. Це зло бездіяльності відповідальне за смерті, відчай і розчарування багатьох мешканців Нового Орлеану, можливо, навіть всіх тих, хто ніколи не повернеться додому[349].

І ТИ, БРУТЕ?

Кожен із нас мусить поцікавитися, чи у відповідний момент нам вистачить мужності дотриматися наших переконань і бути свідомими очевидцями? Чи діятимемо або битимемо на сполох, побачивши, як хтось порушує чиюсь гідність? Проте ми вже бачили в попередніх розділах, що існує величезний тиск підкоритися і стати командним гравцем, аби не розхитувати човен. Ми переконалися, що значно легше не ризикувати отримати покарання і не кидати виклик системі. Часто ці чинники подвоюються тиском з боку владних систем, які непрямо намагаються переконати своїх працівників чи підлеглих, що за певних, особливих обставин, неетичне і незаконне поводження є доцільним. І ці обставини визначають вони. Багато з нещодавно висвітлених в пресі скандалів на найвищому рівні — в уряді, збройних силах і бізнесових колах, — відкрили токсичну суміш «неофіційно» виставлених вимог підвладним, що прагнули потрапити до «внутрішнього кола». Усі вони супроводжувалися мовчазною згодою тисяч працівників.

«Токсичні лідери зачаровують багатьох. Здебільшого ми стверджуємо, що ненавидимо їх. Утім, ми часто стаємо їхніми послідовниками або, щонайменше, толеруємо їх як наших роботодавців, директорів, депутатів, духівників чи вчителів. Коли токсичні лідери не з’являються самі собою, ми часто їх шукаємо. Інколи ми навіть їх створюємо, підштовхуючи добрих лідерів до межі токсичності». У своєму проникливому аналізі динамічних відносин між лідерами і їхніми послідовниками в книжці «Привабливість токсичних лідерів» Жан Ліпман-Блюмен нагадує, що краще розпізнати ранні симптоми токсичності у керівників і лікувати їх, ніж пасивно вбирати їхню спокусливу отруту[350].

Упродовж віків саме бездіяльність тих, хто міг діяти; байдужість тих, хто повинен знати краще; мовчання голосу справедливості тоді, коли він мав найбільше значення, сприяли тріумфу зла.

Хайле Селассіє, останній імператор Ефіопії

ЧОМУ ТАК ВАЖЛИВІ СИТУАЦІЇ Й СИСТЕМИ

У психології поширений трюїзм, що взаємодія особистості й ситуації породжує поведінку — люди завжди чинять з огляду на різні ситуативні контексти. Люди водночас є і продуктом свого різноманітного оточення, і творцями середовища, в якому живуть[351]. Ми не пасивні об’єкти, якими керують непередбачувані обставини. Люди зазвичай вибирають, в якому оточенні перебувати, а якого уникати. Вони можуть змінювати обставини своєю присутністю й діями. Впливати на інших у суспільній сфері й трансформувати навколишнє середовище у мільярд способів. Зазвичай ми активні агенти, що впливають на перебіг подій нашого життя і творять власну долю[352]. Крім того, на нашу поведінку і суспільство суттєво впливають як основні біологічні механізми, так і культурні цінності й практики[353].

З погляду медицини, освіти, права, релігії й психіатрії, як і майже всіх основних західних інституцій, людина незалежна. Усі ці інституції створили і підтримують міф про те, що люди завжди контролюють свою поведінку, чинять з вільної волі й раціонального вибору, а тому й відповідальні за всі свої дії. Поки невизнана недієздатною особа чинить погано, вона повинна знати, що отримає покарана за свої злодіяння. Ситуативні чинники вважаються набором не надто суттєвих зовнішніх обставин. При оцінюванні причин будь-якої поведінки прихильники диспозиційного підходу шукають їх в особистості, не звертаючи увагу на ситуацію. Цей погляд нібито віддає належне гідності людей, які мають внутрішню силу давати відсіч усім спокусам і ситуативним спонукам. Той, хто не згоден з цією концепцією, вважає, що така перспектива заперечує реальну людську вразливість. Усвідомлення наших слабкостей на тлі потужності розглянутих у цій книжці ситуативних сил є першим кроком до зміцнення нашого опору небажаним впливам і створення ефективних стратегій захисту для окремих осіб і цілих спільнот.

Ситуаційний підхід має нас всіх заохотити до глибокої покори, коли ми намагаємося зрозуміти «немислимі», «неймовірні» чи «беззмістовні» акти зла — насильство, вандалізм, тероризм смертників, тортури чи зґвалтування. Замість негайної втечі на позиції високої моралі, яка віддаляє нас, хороших людей, від тих, поганих, і відкидає аналіз причин їхньої поведінки, ситуаційний підхід дає їм шанс на «атрибуційне милосердя». Він свідчить, що будь-який, добрий чи поганий вчинок, могли би зробити і ми з вами — за відповідних зовнішніх обставин.

Наша система справедливості занадто покладається на загальноприйняті (поточні) погляди щодо причин вчинення злочину. Зазвичай беруться до уваги тільки мотиваційні і особистісні детермінанти. Настав час системі правосуддя враховувати вагомі докази, здобуті поведінковими науками, що свідчить про потужний вплив соціального контексту як на протизаконні, так і на високоморальні вчинки. Мої колеги, Лі Росс і Донна Шестовськи, запропонували детальний аналіз викликів, які сучасна психологія ставить перед юридичною теорією і практикою. Вони доходять висновків, що юридична система має перейняти патерн наукової і практичної медицини, використовуючи здобутки актуальних досліджень властивого і невластивого функціонування розуму і тіла:

Система кримінального правосуддя не може й далі керуватися ілюзією міжситуативної сталої поведінки, помилковими концепціями про вплив диспозиційних і ситуаційних чинників на поведінку, або неспроможністю думати логікою взаємодії «особа і ситуація», або навіть зручними, але значною мірою фантастичними концепціями вільної волі, так само, як і не має керуватися загальноприйнятими колись поглядами про чари чи одержимість демонами[354].

СИТУАТИВНІ ІДЕНТИЧНОСТІ

Наші особисті ідентичності зумовлено суспільством. Ми залежимо від того, де живемо і працюємо, що їмо, кого кохаємо. Дізнавшись комбінацію ваших «статусних чинників» — етнічної групи, суспільного класу, освіти, релігії та місця проживання, можливо передбачити широкий спектр ваших підходів і поведінки точніше, ніж просто знаючи ваші риси особистості.

Наше відчуття ідентичності здебільшого ґрунтується на тому, як інші ставляться до нас, упізнають чи ігнорують, хвалять чи карають. Хтось робить нас боязкими і сором’язливими, інші стимулюють нашу сексуальну привабливість і домінування. У деяких групах ми стаємо лідерами, і водночас в інших — переходимо у ранг послідовників. Ми живемо, виправдовуючи або нівелюючи очікування інших. І ці очікування часто стають самовтіленими пророцтвами. Самі цього не усвідомлюючи, ми часто поводимося так, що підтверджуємо враження інших від нас. Ці враження можуть творити нову реальність нашої поведінки[355].

ЧИ ВИЗНАЮТЬ ВАС ЗДОРОВИМ СЕРЕД БОЖЕВІЛЬНИХ?

Ситуації формують нашу соціальну ідентичність навіть тоді, коли очевидно, що вони не справжні. Пригадайте дослідження-симуляцію в психіатричній лікарні Елджіна (12 розділ), де пацієнти не витримали жорстокого поводження персоналу. Проте вони не були справжніми пацієнтами, а просто працівниками лікарні, перевдягненими у пацієнтів. Так само в Стенфордському в’язничному екперименті, кожен знав, що охоронці лише студенти коледжу, які також могли би отримати роль в’язнів цієї імітованої в’язниці. Чи їхня справжня ідентичність мала якесь значення? Насправді ні, як ви вже переконалися, і то лише через кілька днів. Вони перетворилися на свої ситуативні ідентичності. До того ж, перебуваючи у тому місці, я також став в’язничним суперінтендантом у своїй ході, манері спілкування, спотвореному мисленні.

Деякі ситуації «надають змісту» призначеним людям ролям. Кожна особа, перебуваючи на сцені, має бути в тому образі, якого вимагає роль. Уявіть, як би вас, цілком нормальну людину, раптом закрили в ізоляторі психіатричної лікарні. Ви опинилися там, бо працівник лікарні помилково діагностував у вас «шизофренію». Цей діагноз базувався на тому, що ви поскаржилися йому, що «чуєте голоси», нічого більше. Ви вірите, що не маєте там перебувати і розумієте, що найкраще для вас, аби вас випустили — почати поводитися настільки нормально, наскільки ви тільки можете. Очевидно, що персонал швидко зрозуміє про допущену помилку, що ви не психічнохворий і вас випишуть додому. Так?

Якщо ви опинитеся в такій ситуації, то навіть не розраховуйте на це. Вас можуть ніколи не випустити. Такі результати захопливого експерименту іншого мого колеги зі Стенфорду, Дейвида Розенана, із прекрасною назвою: «Бути здоровим у божевільні»[356].

Дейвид разом із сімома колегами пройшли через описаний вище сценарій, зголошуючись на прийоми до різних психіатрів, яким скаржилися, що чують голоси, глухі звуки, не надаючи при цьому жодних інших незвичних симптомів. Кожного із них направили до їхніх територіальних лікарень, і щойно їх одягли в лікарняні піжами пацієнтів, вони почали поводитися дуже виховано і якомога нормальніше. Їх цікавило, як швидко персонал лікарні зрозуміє, що вони психічно здорові й скаже їм «бувайте».

Проста відповідь у випадку кожного з восьми учасників дослідження — ніколи! Якщо ви потрапили в місце для божевільних, ви маєте бути божевільним, бо психічно здорові не потрапляють до лікарні для божевільних. Так виглядало міркування, що базувалося на ситуативній ідентичності. Щоб експериментаторів випустили на волю, знадобилося кілька тижнів і допомога юристів та фахових колег. До того ж опісля доведення психічної стабільності усіх восьми учасників у лікарняній картці кожного було написано однаковий висновок: «Полегшення симптомів шизофренії». Це означає, що попри все персонал лікарень і далі вірив, що їхнє божевілля може одного дня ще вибухнути — тож не викидайте лікарняний халат у смітник!

ОЦІНКА ВПЛИВУ СИТУАЦІЇ

Щоб відчути на суб’єктивному рівні, як ситуація змінює вас чи інших, треба бути її учасником. Погляд ззовні нічого не дасть. Абстрактні знання про ситуацію, навіть дуже ґрунтовні, не відображають емоційного тону обставин, невербальних сигналів, усталених норм, активності еґо і збудження, викликаного активною участю в ситуації. Це різниця між участю в телешоу глядачем і гостем. Це одна з причин, чому навчання через досвід має такий потужний ефект, як ми це бачили в описаних раніше шкільних демонстраціях місіс Елліотт і Рона Джонса. Чи пригадуєте ви, що сорок психіатрів, яких попросили передбачити результати експериментів Мілґрема, істотно недооцінили потужного впливу носія влади? На їхню думку, тільки 1% людей дійде до максимальної позначки в 450V. Ви бачили, як далеко це було від реальності. Вони не змогли оцінити вплив ситуативних чинників, які змусили пересічних людей вчинити таке, чого за нормальних обставин вони би не зробили.

Наскільки важлива влада ситуації? У нещодавньому огляді досліджень соціальної психології, проведених за останні 100 років, було проаналізовано понад 25 000 дослідів за участі 8 мільйонів осіб[357]. Цей амбітний проект використав статистичний метааналіз, де кількісно підсумовано результати різних досліджень, які показують масштаби і послідовність їхніх результатів. Загальний результат 322 окремих метааналітичних показників свідчить, що цей масив даних суспільних досліджень є доказом достовірного і значного впливу соціальних ситуацій на поведінку.

Цей набір даних було проаналізовано повторно вже з відібраними дослідженнями щодо соціальних змінних і принципів, що функціонують у ситуаціях, коли пересічні люди займаються катуванням. Дослідниця з Принстонського університету Сьюзен Фіск виявила 1500 чинників, які спричинюють постійний і надійний вплив ситуаційних змінних на поведінку. Вона доходить висновку: «Дані соціальної психології підкреслюють вплив соціального контексту, іншими словами — вплив ситуацій між людьми. Соціальна психологія накопичила в різних дослідженнях столітні знання про те, як люди впливають одні на одних — як добре, так і погано»[358].

ЗАГЛЯДАЮЧИ НАПЕРЕД: ДІЖКА З МЕДОМ І ЛОЖКА ДЬОГТЮ

Настав час зібрати наші аналітичні знаряддя і перенестися до далекої країни — до Іраку. Там ми спробуємо зрозуміти незвичайний феномен наших днів: задокументовані у цифровому форматі знущання над затриманими мешканцями Іраку у в’язниці Абу-Ґрейб. Увесь світ вразило те, що відбувалося у тюремному відділенні в блоці 1А, у цій маленькій крамничці жахів, де вчинялися злочини проти людства. Як таке могло статися? Хто відповідальний? Навіщо було робити фотографії, які стали доказом власних злочинів? Ці й інші запитання місяцями цікавили громадськість. Президент США пообіцяв «повністю розібратися» у цій справі. Безліч політиків й експертів із виглядом знавців оголосили, що все це через «ложку дьогтю». Тих, хто вдавався до катувань, представили просто купкою садистичних «баламутних солдат».

Наша мета — наново дослідити, що сталося і як до цього дійшло. Тепер ми вже готові вийти за межі звичного диспозиційного аналізу, який звинувачує кількох поганих — «ложку дьогтю» — у буцімто добрій «діжці меду», і розглянути справу з погляду ситуаційних чинників — самої «діжки». Ми також розглянемо висновки кількох незалежних розслідувань цих зловживань. Це виведе нас за межі ситуативних чинників і зробить предметом нашого аналізу політичну і воєнну системи.

РОЗДІЛ 14

Знущання і тортури в Абу-Ґрейб: зрозуміння і персоніфікація жахіття

Приклад Стенфордського експерименту є повчальною історією для всіх військових тюрем... Психологи хотіли зрозуміти, як і чому люди й групи, які зазвичай діють гуманно, за певних обставин можуть поводитися інакше.

Звіт незалежної комісії Шлезінґера[359]

Вашингтон, 28 квітня 2004 року. У столиці я представляв Асоціацію американських психологів на зборах Ради президентів наукових товариств. Окрім подорожей, я рідко маю нагоду дивитися телевізійні новини серед тижня. Перемикаючи канали в готельному номері, я оторопів, натрапивши на це. У передачі «60 minutes II»[360] на телеканалі CBS показували страшні фото. Голих чоловіків складено в піраміду, а американські солдати поруч посміхаються над стогом своїх в’язнів. Жінка-солдат тягне голого в’язня на собачій прив’язі, обмотаній довкола його шиї. В’язні з жахом дивляться на німецьких вівчарок — виглядає, що вони зараз нападуть. Ніби в порнографічному слайд-шоу одні зображення змінювали інші: голі в’язні змушені мастурбувати перед жінкою-солдатом, вона курить і тримає піднесену в заохоченні долоню, в’язнів змушують імітувати оральний секс.

Здавалося немислимим, що американські солдати мучили, принижували і катували затриманих, змушуючи їх до гомоеротичних позицій. Однак вони це робили. Наступні приголомшливі кадри на екрані: в’язні стоять вигнуті в незручних позиціях з зеленими мішками або рожевими жіночими трусами на голові. Хіба це були ті чудові молоді люди, яких Пентагон вислав за море на славну місію — нести демократію і свободу в Ірак, нещодавно звільнений від тирана і ката Саддама Хусейна?

Вражало, що на багатьох знімках цього жахливого шоу, злочинці стояли поруч із жертвами. Творити лихі вчинки — одна справа, але фіксувати свою участь у такий промовистий і переконливий спосіб — зовсім інша. Про що вони думали, коли робили ці «трофейні фото»? Нарешті з’являється зображення, що скоро стане символом психологічних тортур. В’язень з мішком на голові стоїть на картонній коробці, з витягнутих рук звисають прикріплені до пальців електричні дроти. Його переконали (сержант Дейвис), що якщо його ноги не витримають і він впаде з коробки, то отримає смертельний, як на електричному стільці, удар. Мішок йому трохи зсунули з голови, тож він бачив під’єднані до стіни дроти. Насправді ці фальшиві електропроводи мали на меті страшити, а не завдавати фізичного болю. Ми не знаємо, як довго цей чоловік в мішку тремтів з абсолютного страху за своє життя, але можемо уявити, як його травмував цей досвід, і поспівчувати йому.

Щонайменше кільканадцять зображень проскочили на екрані. Я хо тів вимкнути телевізор, але не міг відірвати погляд, зневолений силою цих кадрів, неймовірністю цих кадрів. Перш ніж почати висувати гіпоте зи про можливі причини такої поведінки солдатів, я вже був перекона ний, як і решта країни, що тортури були роботою тільки кількох «ложок дьогтю». Голова Об’єднаного комітету начальників штабів США генерал Річард Б. Маєрс у телевізійному інтерв’ю заявив, що ця інформація його здивувала, а кадри злочинних знущань приголомшили. Проте він впев нений, що немає доказів їхньої «систематичності». І що це робота окремої горстки «негідних солдатів». За словами цього авторитетного військового речника, всі решта 99,9 відсотків американських воїнів за океаном по водилися зразково. Тому не варто бити на сполох через поведінку менш ніж одного відсотка — тих солдатів з ґанджем, що вдавалися до гидких знущань.

«Відверто кажучи, думаю, ми всі розчаровані діями цих кількох, — сказав бригадний генерал Марк Кіммітт під час інтерв’ю в передачі “60 Minutes II”. — Щодня ми піклуємося про наших солдатів, але щиро кажучи, не завжди пишаємося нашими солдатами». Дуже зручно — знати, що лише кілька паскудних солдатів з-поміж усіх тих, хто служать охоронцями в безлічі військових тюрем США, вдавалися до таких немислимих і безглуздих злодіянь[361].

Хвилинку. Як міг Генерал Маєрс знати, що це був поодинокий випадок ще до завершення ґрунтовного розслідування в системі військових тюрем в Іраку, Афганістані, Кубі? Справу щойно викрито, і щоб дати таку оцінку, не вистачило би часу для проведення ретельного розслідування. Було щось тривожне в цій авторитетній заяві, у цьому виправдовуванні Системи і звинуваченні кількох на самому дні діжки. Його слова нагадують публічні заяви начальників поліції щоразу, коли викривають поліцейські зловживання щодо підозрюваних, — звинуватити кількох негідників поліцейських, аби відвернути увагу від норм і звичних практик, що таємно застосовуються у відділках чи управліннях поліції. Цей поспіх пояснювати поведінку «поганих хлопців» диспозиційними властивостями лише кількох порушників — спільна риса всіх охоронців Системи. У такий самий спосіб адміністрація школи і вчителі звинувачують особливо «деструктивного» учня, аніж знайти час і провести аналіз поганого впливу нудного розкладу занять чи слабких викладацьких знань деяких учителів, які могли провокувати таку поведінку.

Міністр оборони Доналд Рамсфелд назвав учинки «жахливими» і «такими, що суперечать цінностям нашого народу». «Фото військового персоналу США, які побачила громадськість, без сумніву образили і обурили всіх у Міністерстві оборони, — сказав він. — Кожного кривдника потрібно покарати, процедури доопрацювати, а їхні проблеми виправити». Потім він виголосив заяву, в якій непрямо знімав відповідальність з армії за незабезпечення відповідних тренувань і підготовки резерву військової поліції до такої тяжкої місії: «Якщо хтось не розуміє, що чинити таке, як показано на цих фотографіях, неправильно, жорстоко, брутально, непристойно і це суперечить американським цінностям, то навіть не можу уявити, які тренінги можуть навчити цьому»[362]. Проте Рамсфелд також швидко замінив визначення цих дій на «знущання», а не «тортури». Він сказав: «Те, що відбулося є знущанням, яке, на мою думку, технічно відрізняється від тортур. Я не збираюся використовувати слово «тортури»[363]. Одну хвилинку, а що Рамсфелд розуміє під словом «технічно»?[364]

Позаяк у всьому світі ці фотографії безперервно з’являлися в найкращий ефірний час по телебаченню, на перших шпальтах газет, журналів, інтернет-видань, президент Буш негайно розпочав безпрецедентну кампанію «ремонтно-відновлювальних робіт», щоб захистити репутацію своєї армії і своєї адміністрації, особливо Міністра оборони. Він зобов’язався старанно організувати незалежне розслідування, яке розбереться в справі «аж до самого дна». Мене цікавило, чи розпочне президент також розслідування, яке дістанеться до «верхівки» цього скандалу, щоб ми змогли побачити картину повністю, а не лише рамку. Виглядало на те, адже призначений ним командувач операцій коаліційних сил в Іраку, бригадний генерал Марк Кліммітт публічно заявив: «Сидячи тут хочу сказати, що це був єдиний відомий нам випадок зловживань щодо в’язнів, але ми знаємо, що траплялися й інші інциденти, відколи ми перебуваємо в Іраку». (Чи не суперечить це запевненням генерала Маєрса, що це був поодинокий випадок, а не систематичні інциденти?)

До речі, завдяки скандалу з Абу-Ґрейб виявлено дуже багато випадків зловживань, тортур і вбивств. За словами підполковника Джона Скінера з Міністерства оборони США, до квітня 2006 року відкрито понад чотириста окремих розслідувань для перевірки поданої інформації.

Дві інші реакції на фотографії знущань варті нашої згадки: перша належить відомій медіа персоні, друга демонструє «обурення» американського конгресмена. Для архіконсервативного ведучого ток-шоу Раша Лімбо фотографії, на кшталт піраміди оголених в’язнів, не значать нічого більшого за коледжські каверзи. «Це ніяк не відрізняється від того, як відбувається ініціація до «Черепа і кісток» [Таємне братство Єльського університету], і ми збираємося через це знищити людські життя, і ми хочемо перешкоджати зусиллям армії, а потім збираємося їх розтрощити [обвинувачених військових], бо вони мали забаву. Ви знаєте, ці люди щоденно на лінії вогню. Я говорю про осіб, що приємно провели час, цих людей. Ви коли-небудь чули про емоційну розрядку? Чули про потребу випустити пару?»[365]

Тортури є емоційною розрядкою? Катарсисом для емоційно перевантажених військових? Приємно проведеним часом із невеличким випусканням пару? Це були судження впливової зірки про моторошні тортури. Тільки є одна маленька різниця між сценою з «пекельної ночі» братчиків і сценою тортур Абу-Ґрейб. І вона в тому, що братчики в своєму бажанні долучитися до спільноти мають вибір — і далі витримувати дідівщину чи ні. Вони не суб’єкти примусу, що не надавали попередньої згоди на такі приниження і муки, чинені ворожими, окупаційними силами.

Сенатор Джим Інхоф (республіканець, штат Оклахома), член сенатського комітету зі збройних сил, перед яким звітував міністр Рамсфелд, обурився. Щоправда, він визнав, що був «обуреніший обуренням», яке викликали світлини, ніж тим, що на них було зображено. Він поклав провину на жертв (які заслужили таке ставлення) і на пресу за публікування фото. «Ці в’язні, знаєте ж, вони там сидять не за порушення правил дорожнього руху. Якщо вони в блоці 1-А, або 1-В, то ці в’язні — це вбивці, терористи, бунтівники. У багатьох з них, імовірно, американська кров на руках, а ми тут так стурбовані поводженням з цими індивідумами». Він продовжував свої атаки, аргументуючи, що публікуючи фото у всьому світі преса провокує подальші агресивні нападки на США[366].

Пентагон використовував таку аргументацію в спробі заблокувати вихід зображень. Проте у внутрішньому рапорті генерал-майор Доналд Райдер підважує погляд, що в’язні були насильниками. Він зазначав, що деяких іракців утримували тривалий час лише тому, що вони висловили «незадоволення чи ворожість» щодо військових сил США. Інший звіт ясно доводить, що багато арештантів були «невинними цивільними» (за словами начальниці в’язниці, бригадного генерала Дженіс Карпінскі). Їх затримували під час військових зачисток місцевостей, де проявлялася заколотницька активність, і всіх осіб чоловічої статі, зокрема молодих хлопців, ув’язнювали у найближчій військовій тюрмі, звідки доставляли до Абу-Ґрейб на допити.

Хоча я бачив багато моторошних світлин непомірних знущань під час дослідження тортур у Бразилії чи в процесі підготовки до лекцій на тему тортур, у фотографіях, зроблених у в’язниці з екзотичною назвою Абу-Ґрейб, щось мене вразило, щось нове і водночас знайоме. Незнайомими видалися грайливість і сваволя порушників. Це були лише «веселі забави», як вважала на позір безсоромна рядова Ліннді Інґленд, чиє усміхнене обличчя контрастувало з хаосом навколо. Проте відчуття дежа вю переслідувало мене. З подивом я усвідомив, що перегляд деяких світлин змушує мене заново переживати найгірші сцени зі Стенфордського в’язничного експерименту. Були пакети на головах в’язнів, оголення, сексуально принизливі ігри, як-от «бичаче парування» чи коли чоловіки перестрибували один через одного, оголюючи геніталії. Схожі зловживання вчиняли охоронці, яких грали студенти коледжу, над в’язнями — теж студентами коледжу. До того ж, точнісінько як в нашому досліджені найгірше відбувалося під час нічних змін! Ба більше, в обох випадках в’язні перебували там під час досудового розслідування.

Це виглядало так, ніби найгірший варіант сценарію нашого експерименту втілювали в життя впродовж місяців, у жахливих умовах, замість нашої короткої і порівняно якісно зімітованої в’язниці. Я бачив, що могло статися з добрими хлопцями, коли вони потрапили в ситуацію, що надала їм випадково абсолютну владу в діях з підопічними. У нашому досліджені охоронці не отримали попереднього навчання щодо нових ролей, тільки мінімальний нагляд з боку персоналу, де не завжди обмежувалося психічне насильство. Я чудово уявляв, що могло статися, якби всі обмеження, що діяли в нашому експерименті, було знято. Я знав, що у в’язниці Абу-Ґрейб мали діяти потужні ситуативні, а до того ж іще більш панівні, системні сили. Але звідки я міг знати про поведінковий контекст у цьому віддаленому місці, чи розкрити правду про Систему, що створила і підтримувала його? Мені було цілком очевидно, що Система з усіх сил бореться, щоб приховати свою співучасть у тортурах.

ОСМИСЛЮЮЧИ БЕЗЗМІСТОВНЕ ЗНУЩАННЯ

Приклад Стенфордського в’язничного експерименту показав, що спочатку охоронці були «ложкою меду», а з часом декого з них зіпсували потужні ситуативні сили. Ба більше, згодом я усвідомив, що саме я з моєю дослідницькою командою, були відповідальні за Систему, що створила таку ефективну і деструктивну ситуацію. Ми не впоралися і не створили адекватні низхідні обмеження, які запобігли б тюремним знущанням. Також ми ввели денний порядок і процедури, які сприяли процесу дегуманізації і деіндивідуалізації, що спонукало охоронців винахідливо чинити зло. До того ж, ми могли приборкати потугу Системи і припинити експеримент, коли він почав виходити з-під контролю, чи коли неприпустимі факти змусили мене усвідомити власну відповідальність за те, що відбувалося.

Намагаючись зрозуміти знущання, які відбувалися в Абу-Ґрейб, ми починаємо з кінця процесу, із задокументованих злочинів. Тому нам потрібно зробити зворотній аналіз. Потрібно визначити, якими людьми були ці охоронці перш, ніж отримали завдання стерегти в’язнів у далекій тюрмі в Іраку. Чи можемо ми визначити, які патології вони могли внести, щоб відокремити їхні диспозиційні тенденції від чинників конкретної ситуації, що на них вплинули? Наступне, чи можемо ми з’ясувати, яким був поведінковий контекст, в який вони потрапили? Як виглядала соціальна реальність для охоронців у тому специфічному місці і часі?

Нарешті нам потрібно дослідити структуру влади, яка відповідає за створення і підтримання умов проживання всіх мешканців в’язниці — й іракських в’язнів, й американських військових. Як Система обґрунтує утримування в’язнів без правового захисту й використання під час допитів «тактик примусу»? На якому рівні ухвалено рішення про призупинення гарантій Женевської конвенції і власних військових правил утримання в’язнів, а саме заборони жорстокого, нелюдського і принизливого ставлення до арештантів? Ці правила передбачають базові стандарти утримання і поводження з ув’язненими в будь-якій демократії, незважаючи в мирний час чи під час війни. Народи їх встановили не через бажання доброчинності, а з метою забезпечити гідне ставлення до власних військових у разі полону.

Я не мав достатньо коштів на подорож до Абу-Ґрейб, вишколу в журналістських розслідуваннях чи хоча б можливості взяти інтерв’ю в усіх чільних учасників знущань. Тому я й не сподівався розплутати цей клубок і дістатися до вершин, чи глибин цього захопливого психологічного феномену. Проте було б соромно не внести своєї лепти в зрозуміння цього, на перший погляд, беззмістовного насильства. Вона ґрунтується на моєму унікальному, «інсайдерському» досвіді перебування на посаді суперінтенданта Стенфордської в’язниці. Парадигма Стенфордського в’язничного експерименту навчила мене, що в дослідженні інституційних зловживань потрібно оцінювати різноманітні чинники (диспозиційні, ситуативні, системні), що зумовлюють поведінкові результати, які хочемо зрозуміти. Також мене цікавило, хто був тією особою, що пролила світло на насильство, яке відбувалося в тій темниці.

ДЖО ДАРБІ - ГЕРОЙ, ЯКИЙ ВДАРИВ НА СПОЛОХ, ЗВИЧАЙНИЙ ХЛОПЕЦЬ

Той молодий військовий, який вдарив на сполох через «маленьку майстерню жахів», і відкрив очі цілого світу на темні справи, що там відбувалися, був двадцятичотирирічним військовим резервістом Джо Дарбі. Цей молодий чоловік — герой, тому що змусив військове начальство визнати існування насильницьких практик і діяти з метою припинення такого у всіх підконтрольних в’язницях. Дарбі служив у тій самій 372-й роті військової поліції, що й «персонажі» нічної зміни в Абу-Ґрейб, але виконував інші завдання.

Одного дня його приятель, капрал Чарлз Ґренер, дав Дарбі диск, заповнений сотнями фотографій, що вже оббігли ввесь підрозділ, і дехто навіть поставив їх собі як заставку на комп’ютері. Спершу світлини смішили Дарбі, було «досить забавно» бачити купу голих, складених у піраміду іракських срак. Але що довше він роздивлявся, тим більше відчував смуток через те, що бачив. «Я не міг перестати думати про це. Десь за три дні я прийняв рішення заявити про ці фотографії», — повідомив Дарбі. Те рішення довело його до агонії, коли він розривався між лояльністю до приятелів і докорами сумління. Дарбі був знайомий з Ліннді Ігленд з часів проходження початкового вишколу. Проте, як він повідомив, побачене «оскверняло все, у що я особисто вірив, і все, чому мене навчили про верховенство права».

Тож того дня в січні 2004 року Джо Дарбі вчинив гігантський стрибок для людської моральності, уперше передаючи копію диску з анонімним написом на конверті агенту відділу кримінальних розслідувань (ВКР). Згодом він відкрився спеціальному агенту Тайлору П’єрону (начальнику військового ВКР в Абу-Ґрейб), що саме він помістив диск у конверт, і що хоче поспілкуватися з ВКР відкритіше. Дарбі бажав лишатися анонімним стільки часу, скільки працюватиме в Абу-Ґрейб, боячись помсти за донос на приятелів[367].

Забити на сполох, знаючи, що це напевно спричинить проблеми зображеним на світлинах приятелям з 372-ї роти, вимагало від Дарбі надзвичайної особистої відваги. Проте, коли інші чинним неправильно, Дарбі вчинив правильно.

Також треба врахувати, що за військовим статусом Дарбі займав найнижчий ранг — спеціаліст військового резерву. Він відкрито кидав виклик тому, що відбувалося в військовій в’язниці. Як я згодом відкрив, особливій в’язниці, частиною якої був спеціальний центр допитів, створений особисто Міністром оборони, задля викриття «готових до дій терористів і заколотників». Виклик системі вимагав від Дарбі великої сили духу[368].

ЧАС КВІТУЧИХ ЯБЛУНЬ У СТОЛИЦІ

Випадково мені пощастило. Колишній студент Стенфорду, який працював на Національному громадському радіо в Вашингтоні, розпізнав паралелі між фотографіями з Абу-Ґрейб і тими, що я показував на своїх лекціях про Стенфордський в’язничний експеримент. Він знайшов мене в моєму вашингтонському готелі, щоби взяти інтерв’ю одразу після того, як історія вийшла на яв. Головною тезою мого інтерв’ю була сумнівність адміністративного пояснення ситуації в категоріях «ложки дьогтю» і заміна його альтернативною метафорою «діжки дьогтю», яку я вивів з паралелей між Абу-Ґрейб і Стенфордським в’язничним експериментом. Незабаром цю аналогію з першої розмови використали у багатьох інших теле- і радіопередачах і газетних інтерв’ю, щоб якомога промовистіше (з відбірними ложками меду і огидними діжками дьогтю) змалювати ситуацію. Представники преси наввипередки просили мої коментарі, а також відеозаписи і фотографії зі Стенфордського в’язничного експерименту, які цим коментарям могли додати драматичності.

Цей загальнодержавний розголос зі свого боку нагадав Ґері Маєрсу, адвокату одного із підсудних охоронців, що моє дослідження є важливим для захисту його клієнта, бо наголошує на зовнішніх детермінантах жорстокої поведінки останнього. Маєрс запросив мене стати свідком-експертом сержанта Айвена Фредеріка, військового поліцейського, старшого нічної зміни в блоках 1А і 1Б. Я погодився почасти для того, щоб мати доступ до повної інформації, якої я потребував, аби зрозуміти роль тріади елементів у атрибуційному аналізі цієї невластивої поведінки: Особи, Ситуації і Системи, що довели поведінку конкретної особи в конкретному місці до вчинення таких злочинів.

Я сподівався, що завдяки доступу до цієї інформації зможу вповні оцінити динамічні взаємодії, які підживлювали ці збочення. Погодився надавати під час процесу відповідну допомогу клієнту Маєрса. Проте я чітко пояснив, що мої симпатії більше лежать на боці Джо Дарбі, який виявився відважним настільки, щоби викрити знущання, ніж на боці будь-кого, хто їх вчиняв[369]. На таких умовах я приєднався до команди захисту сержанта Фредеріка і вирушив у нову подорож у серце темряви.

Давайте розпочнемо наш аналіз із кращого зрозуміння, що то було за місце, в’язниця Абу-Ґрейб — географічно, історично, політично, а також якими були її остання операційна структура і функції. Потім ми зможемо дослідити поведінку військових і в’язнів.

МІСЦЕ: В'ЯЗНИЦЯ АБУ-ҐРЕЙБ

За тридцять два кілометри на захід від Багдада, столиці Іраку, і декілька кілометрів від Фаллуджи розташовано іракське місто Абу-Ґрейб, а в ньому — однойменна в’язниця. Усе це є всередині сунітського трикутника, центру насильницького спротиву американській окупації. У минулому західна преса називала в’язницю «Саддамівським центром тортур». Це було місце, яке в часи врядування партії Баас, Саддам Хусейн облаштував для тортур і смертельних кар над «дисидентами» двічі на тиждень під час публічних екзекуцій. Існують підозри, що декого з цих політичних і кримінальних ув’язнених використовували в схожих на нацистські експериментах, що були частиною програми біологічного і хімічного озброєння Іраку.

У тому розтягнутому тюремному комплексі, назву якого можна перекласти як «дім дивних батьків» чи «батько дивного», одночасно утримували 50 тисяч осіб. Це місце завжди мало підозрілу репутацію, бо до винайдення аміназину було лікарнею для осіб з глибокими психіатричними розладами. Побудоване британськими компаніями в 1960-ті роки, воно обіймало площу 1,15 км^2, по периметру мало 24 сторожові вежі. Воно схоже на протяжне мале місто, розділене стінами на п’ять частин, у кожній з яких перебувала інша категорія в’язнів. Усередині відкритого подвір’я стояла висока 122-метрова вежа. На відміну від більшості американських в’язниць, що будуються у віддалених від міст місцевостях, Абу-Ґрейб перебувала в полі зору багатоповерхових будинків і офісів (мабуть, побудованих після 1960-х років). У кожній із камер сиділо до 40 осіб, стиснених на площі чотири квадратні метри, у жахливих умовах.

Полковник Бернард Флинн, начальник в’язниці Абу-Ґрейб, описував, як близько вона була до нападників: «Це прекрасна мішень, бо ми перебуваємо в поганому районі. Весь Ірак є поганим районом... Там є одна вежа, побудована так близько до житлових будинків, що просто з неї ми могли заглядати в спальні. На дахах і в під’їздах сиділи снайпери, вони стріляли в наших воїнів, які перебували на вежах. Тож ми безперервно на сторожі, пробуємо оборонитися і не впустити повстанців до середини»[370].

Відколи американські сили обвалили врядування Саддама в березні 2003 року, назву в’язниці змінили з Абу-Ґрейб (щоб відмежуватися від непривабливої історії) на Багдадський центр утримання під вартою (BCCF). Цей акронім трапляється в багатьох доповідях стосовно розслідування. Після падіння режиму Саддама всіх в’язнів, зокрема й кримінальних авторитетів, випустили, а в’язницю розграбували. Вкрали все, що можна було винести — двері, вікна, цеглу; легше сказати, чого не вкрали. До речі, у пресі не було показано, що всіх диких тварин з міського зоопарку також звільнили. Певний час леви і тигри тинялися вулицями міста, доки їх не переловили чи вбили. Колишній керівник бюро ЦРУ Боб Бер описує сцену, свідком якої був у цій горезвісній в’язниці: «Я відвідав Абу-Ґрейб за кілька днів після звільнення. Це було найжахливіше видовище, яке доводилося мені бачити. Я сказав: якщо і є якась причина позбутися Саддама Хусейна, то це саме Абу-Ґрейб». Згодом у похмурій розповіді додає: «Там були обгризені собаками тіла зі слідами тортур. Знаєте, електроди зі стін. Це було жахливе місце»[371].

Вище британське керівництво рекомендувало зруйнувати в’язницю, проте влада США вирішила якнайшвидше її перебудувати. Щоб було де утримувати всіх тих, кого підозрювали в розмитих визначеннях «злочинів проти коаліційних сил», підозрюваних в організації повстань й скоєнні інших злочинів. Цю строкату групу охороняли іракці сумнівного характеру. Багато з утримуваних під арештом осіб були невинними мирними мешканцями, випадково затриманими під час військових облав чи на дорожніх блокпостах за «підозрілу активність». Були серед них цілі сім’ї — чоловіки, жінки і підлітки, яких допитували з метою отримання інформації про непередбачуваний зріст спротиву коаліційним силам. Визнаних невинними після допиту осіб не випускали, бо військові боялися, що відтак ті приєднаються до повстанців, а ще й тому, що ніхто не хотів брати на себе відповідальність за прийняття таких рішень.

ВИСОКА МЕТА МІНОМЕТНИХ ОБСТРІЛІВ

Помітна 122-метрова вежа в центрі в’язниці швидко перетворилася на чудову мішень для майже щонічних мінометних обстрілів з дахів сусідніх будинків. У серпні 2003 року загинуло 11 військових, що спали в наметах на подвір’ї. Іншим разом міна розірвалася в наметі з військовими, серед яких був полковник Томас Паппас, керівник бригади військової розвідки, що базувалася в тюрмі. Сам Паппас не зазнав фізичних травм, проте його шофер, молодий військовий, загинув, пошаткований осколками разом з іншими солдатами. Несподіване жахіття настільки вплинуло на Паппаса, що він вже ніколи не знімав бронежилета. Мені розказували, що він завжди вдягав бронежилет і куленепробивний шолом навіть, коли приймав душ. Згодом його визнали «непридатним до служби» і звільнили від виконання обов’язків. Погіршення психічного стану не дозволило йому забезпечувати життєво необхідний нагляд за діяльністю військових в тюрмі. Після мінометних атак Паппас розмістив всіх своїх військових всередині в’язниці, у «безпечній зоні» за стінами. І це означало, що вони зазвичай спали в маленьких в’язничних камерах наче в’язні.

Розповіді про смерть товаришів, безперервний снайперський і мінометний обстріли викликали відчуття постійного страху серед усіх призначених до в’язниці, що була об’єктом атак супротивника навіть по 20 разів на тиждень. Американські солдати, як й іракські в’язні та затримані особи гинули під цим ворожим вогнем. З часом деякі з в’язничних комплексів було зруйновано і багато руїн потрапляло в поле зору.

Мінометний обстріл відбувався з такою частотою, що став частиною сюрреалістичної реальності Абу-Ґрейб. Джо Дарбі пригадує розмови з приятелями, в яких вони пробували за почутим звуком угадати калібр і розташування міномета: був це 60 чи 80 мм, або навіть 120 мм, бо щось гук такий сильний. Проте психічне задубіння не тривало вічно. Дарбі зізнається, що «за кілька днів до того, як наш підрозділ покинув Абу-Ґрейб, асі люди раптово, уперше, почали боятися мінометних обстрілів. Це було дивно. Усі скупчувалися попід стінами. Я усвідомив, що тулюся в кутку, молячись. Заціпеніння як рукою зняло. Це те, що ви всі мусите пам’ятати, коли переглядаєте фотографії. Ми божеволіли у різний спосіб».

Зі слів інформатора високого рангу, який працював там кілька років, в’язниця залишалася надзвичайно небезпечним місцем роботи і проживання. У 2006 році військове командування прийняло остаточне рішення про ліквідацію, щоправда трохи запізно, щоб виправити шкоду, заподіяну попереднім рішенням її відбудови[372].

Фізичні умови військових значно погіршував брак каналізації. Знищена війною в’язниця Абу-Ґрейб диспонувала тільки дірками в підлозі і переносними туалетами. Зрештою і того не вистачало для всіх в’язнів і військових. Позаяк не було можливості їх регулярно чистити, вони швидко переповнювалися, а під впливом високої літньої температури повставав нестерпний і всюдисущий сморід. Також не було адекватної системи душових, воду видавали порціями, а мила бракувало. Електрика регулярно виключалася через брак відповідних генераторів. В’язні смерділи, як і все довкола них. У сезон сильних літніх дощів, коли температура перевищувала 45 °С, в’язниця перетворювалася на розпалену пічку чи сауну. Коли дув сильний вітер, часточки пилу потрапляли в легені кожного, спричиняючи запальні процеси і вірусні інфекції.

Після ухвалення рішення зруйнувати високу вежу, щоби прибрати мішень, зменшилася частота мінометних ударів, але до постійних розвалин і нищення виднокола додалася величезна руїна.

Якість їжі також не полегшувала інші прикрості умов проживання. Попри те що армія щойно перебудувала величезний комплекс, їдальню ніхто не звів. Упродовж понад двох років окупації військові, що проходили тут службу, були змушені харчуватися сухпайками і готового до споживання їжею із контейнерів. Їдальню врешті-решт побудовали в грудні 2003 року. Підсумовуючи, я не можу краще описати місце, як це зробив керівник слідства, коли описував жахливість умов праці в цьому місці: «тривалий час усе це скидалося на пекло на землі».

ВІСІМДЕСЯТ АКРІВ ПЕКЛА

Любителі американської історії зараз нам нагадають, що навіть ще пекельнішу в’язницю армія США побудувала і підтримувала після Громадянської війни. Кемп-Даґлас розташовувалася за декілька кілометрів від Чикаго. У ній утримували тисячі полонених конфедератів. Її розмістили в болотистій місцевості, без необхідних засобів існування. В’язниця не мала ані рішучого керівництва, ані зрозумілих інструкцій щодо поводження з військовополоненими. Серед місцевого населення відчувалася велика ворожість до конфедератів — «зрадників», а батальйон охорони був надто малим для нагляду за понад п’ятьма тисячами ув’язнених. Це місце стало відомим під назвою «вісімдесят акрів пекла», в ньому загинули тисячі ув’язнених через рабську працю, голод, брутальні побиття, тортури, умисне погане поводження і безліч захворювань. Аналогом на півдні для військовополонених Федерації була навіть відоміша Андерсонвіллська тюрма.

НА МІСЦЕ ПРИБУВАЄ НОВИЙ КОМАНДИР, АЛЕ НЕ БАЧИТЬ НІЧОГО

У червні 2003 року трагічна іракська в’язниця отримує нове командування. Дженіс Карпінскі, бригадного генерала запасу, призначено на пост командира 800-ї бригади військової поліції, яка відповідала за Абу-Ґрейб і всі інші військові в’язниці Іраку. Призначення було дивним з двох причин: Карпінскі була єдиним командиром-жінкою у зоні бойових дій, і вона не мала жодного досвіду в управлінні хай якими в’язницями. Тепер в її підпорядкуванні опинилося три великі тюрми й 17 менших в’язниць у всьому Іраку, вісім військових батальйонів, сотні іракських охоронців і 3400 недосвідчених резервістів, як і спеціальний центр для допитів у блоці 1А. Це було занадто складне завдання для недосвідченого офіцера запасу.

За інформацією з кількох джерел, з огляду на небезпеку і жахливі умови проживання Карпінскі швидко залишила свій пост в Абу-Ґрейб, і перемістилася в безпечніше місце — Кемп-Вікторі біля Багдадського аеропорту. Позаяк Карпінскі майже завжди була відсутня, бо часто їздила в Кувейт, ніхто не забезпечував постійного низхідного нагляду за тим, що відбувалося на об’єкті. Ба більше, вона стверджує, ніби офіцери вищого рангу повідомили їй, що блок 1А є «спеціальним місцем» і не перебуває під її безпосереднім контролем, тому вона ніколи його не відвідувала.

Факт, що командир-жінка тільки номінально виконувала свої функції, також заохочував сексистське ставлення серед військових, що призводило до порушення звичної дисципліни і порядку. «Підлеглі генерала Карпінскі з Абу-Ґрейб часом ігнорували її команди і не дотримувалися правил вдягання форми і віддавання честі старшим, що призвело до подальшого послаблення стандартів, яке вже існувало у в’язниці», — сказав один з членів бригади. Військовий, який говорив на засадах анонімності, також розповів, що польові командири зазвичай ігнорували накази генерала Карпінскі, аргументуючи тим, що вони не зобов’язані слухатися жінки[373].

Вона впоралась з одним завданням, і то не найкраще. Воно полягало в щотижневих «чистках», під час яких вона приймала рішення, яких в’язнів потрібно звільнити, — вони або не становлять загрози, або не мають цінної інформації і не є ані терористами, ані кримінальними злочинцями. Проте мене поінформували, що вона робила це дуже обережно, звільняючи порівняно мало затриманих, тоді як щодня з’являлися нові. Населення в’язниці продовжувало зростати. Що гірше, був постійний приплив нових в’язнів з інших в’язниць, наприклад з переповненого Кемп-Букка.

Упродовж перших шести місяців керівництва Карпінскі кількість ув’язнених зросла до понад десяти тисяч. Серед них — тридцять підлітків, віком від десяти до сімнадцяти років. Цим дітям не надали ані можливості навчатися, ані окремого місця проживання. «Бачачи умови, в яких ці діти перебували місяцями, у мене краялося серце», — розповів один зі спостерігачів. До того ж не було нічого зроблено, щоб відокремити в’язнів з психічними розладами й різними іншими захворюваннями, як-от туберкульоз.

З огляду на жахливі умови утримання в’язнів, дивними видаються надзвичайно оптимістичні висловлювання генерала Карпінскі в інтерв’ю для St. Petersburg Times у грудні 2003 року. Вона сказала, що для багатьох утримуваних в Абу-Ґрейб іракців «умови проживання є кращими, ніж удома». І додала: «Був момент, коли ми переживали, що вони не захочуть залишити в’язницю». Проте в той самий час, коли лунало таке бадьоре передріздвяне інтерв’ю, генерал-майор Антоніо Таґуба проводив розслідування за звітами про численні випадки «садистичних, неприпустимих і злочинних знущань», яких завдавали охоронці нічної зміни із 372-го батальйону військової поліції, у блоці 1А.

Згодом генерал Карпінскі отримає догану і її відсторонять від виконання службових обов’язків. Також її понизили до чину полковника і звільнили з армії. Вона була першим офіцером, якого визнали винним за фактом знущань над в’язнями, недогляду і недбальства, тобто не за те, що зробила, а за те, чого не зробила.

У своїй автобіографії «Армія однієї жінки» Карпінскі розповідає ту історію зі свого кута зору[374]. Описує відвідини високопоставлених офіцерів із Ґуатанамо, на чолі з генерал-майором Джеффрі Міллером, який їй сказав: «Ми маємо намір змінити тактику допитів в Абу-Ґрейб». Що означало «зняти м’які рукавички», перестати так поблажливо поводитися з тими, кого підозрюють у тероризмі, і почати застосовувати методи, які дадуть змогу отримати «корисну інформацію», потрібну армії для війни з повстанцями і терористами. Міллер також наполягав на зміні назви з Багдадського центру утримання під вартою і поверненні до оригінальної назви, бо вона все ще викликала жах серед мешканців Іраку — в’язниці Абу-Ґрейб.

Вона також підкреслила, що генерал-лейтенант Рікардо Санчес, командувач американськими силами в Іраку, повторив означення, яке вжив Міллер стосовно в’язнів і затриманих, кажучи, що вони «не кращі за псів» і потребують жорстокішого поводження. Карпінскі вважає, що її командувачі, генерали Міллер і Санчес, встановили новий порядок підтримки дегуманізації і тортур в Абу-Ґрейб[375].

ОСОБА: ДОЗВОЛЬТЕ ПРЕДСТАВИТИ «ЧІПА» ФРЕДЕРІКА

Уперше я зустрів Фредеріка 30 вересня 2004 року, коли його адвокат, Гері Маєрс, попросив мене провести день з ним і його дружиною, Мартою, в Сан-Франциско. Доки ми проводили поглиблене, чотиригодинне інтерв’ю, Марта оглядала місто, по тому ми разом пообідали в мене вдома в районі Рашн-Хілл. Відтоді я активно переписувався з Чіпом, спілкувався телефоном і електронною поштою з Мартою та його старшою сестрою, Мімі Фредерік.

Після дослідження всіх записів і доступних звітів про Фредеріка я попросив військового клінічного психолога, доктора Елвіна Джонса, здійснити у вересні 2004 його цілісну психологічну експертизу[376]. Я проаналізував результати, а також сліпу інтерпретацію тесту ММРІ, виконану незалежним експертом. Крім того, під час нашого інтерв’ю я зробив оцінювання рівня психологічного вигорання, результати якого проаналізував незалежний експерт із психології робочих стресів. Давайте розпочнемо з загальної інформації про походження й освіту Чіпа, потім додамо деякі особисті дані, отримані від його сім’ї і його останнього самооцінювання, і переглянемо результати формальної психологічної експертизи.

На час тих подій Чіпу було 37 років. Матір, 73-річна домогосподарка, батько, 77-річний шахтар із Західної Вірджинії. Виріс у маленькому місті Маунтін-Лейк-Парк, штат Меріленд. Матір він описує як чуйну й турботливу, а батька як дуже доброго. Один з його улюблених спогадів, як він разом з батьком ремонтує машину в гаражі. Старша сестра, Мімі, 48-річна дипломована медсестра. З Мартою познайомилися, коли вона проводила тренінги в виправному закладі, де він працював. Одружилися у Вірджинії у червні 1999 року, відтак він став вітчимом її двом дорослим донькам.

Усе своє життя Чіп регулярно відвідував богослужіння у Баптистській церкві, принаймні щодругої неділі. Вважає себе моральною людиною і вірянином, навіть після участі в знущаннях в Абу-Ґрейб. До відрядження в Ірак він навчався в коледжі місцевої громади і відвідував заняття в коледжі в Аллеґані, проте не закінчив навчання. Був пересічним, задовільним студентом, жодного разу не проваливши залік, проте радше атлетом, аніж інтелектуалом: у старшій школі займався баскетболом, бейсболом і футболом. Подорослішавши, продовжував грати у софтбол. Найулюбленіші хобі — полювання і риболовля. До того ж він — «компанійська особа» і постійно підтримував відносини з багатьма давніми і близькими друзями. Вони йому дуже близькі, тому й описує їх як тих, «за кого можна віддати життя». Також зазначає, що має дуже близькі взаємини з племінницею і племінником. Загалом це сім’янин, який розраховує на родину, а вона може завжди розраховувати на нього. Кохає свою дружину, Марту, яку описує як «ідеальну» і «дуже сильну жінку», і любить її дочок «як власних».

Чіп має добре здоров’я і хорошу фізичну форму. Ніколи не потребував хірургічних операцій, допомоги психолога чи психіатра. Єдиний конфлікт з законом стався, коли у 19 років він «порушував громадський спокій» — занадто голосно і довго кричав під час нічної забави в «хованки», за що його затримали і довелося заплатити штраф на суму п’ять доларів. Він рідко курить, випиває лише кілька пляшок пива на тиждень і ніколи не вживав заборонені препарати.

Себе він описує так: «Я дуже тихий, іноді сором’язливий, приземлений, м’якосердий, злагідливий, загалом добра людина»[377]. Проте для нас важливо підкреслити деякі додаткові риси: Чіп зазвичай боїться бути відкинутим іншими, тому в будь-яких суперечках він зазвичай поступається, аби бути прийнятим. Він змінює свої погляди, підлаштовуючись під інших, щоби вони «не злилися і не ненавиділи мене». Інші можуть впливати на нього, навіть якщо він вірить, що сам прийняв рішення. Він не любить самотності, любить бути в оточенні інших людей, почувається пригніченим, коли довго перебуває на самоті.

Деякі з моїх попередніх досліджень щодо сором’язливості дають емпіричні підтвердження її зв’язку з конформізмом. Ми виявили, що сором’язливі студенти з більшою ймовірністю поступляться і погодяться з суперечливими переконаннями інших, якщо їм загрожує відкрита дискусія. Причому їхні погляди лишаються без змін, якщо їм не доводиться боятися відкритої конфронтації[378].

Фредерік надзвичайно патріотичний. Щодня він вивішує американський прапор у себе на подвір’ї і на заході сонця його згортає. Він навіть дарує прапори друзям і родині. «Я купив кілька прапорів, щоб подарувати родині чи колегам. Він підіймав їх у Кувейті, кожен з них. Думаю, у мене було їх дев’ять чи десять. Вони майоріли, коли я був у Багдаді, і я надіслав їх дружині», — розказував він під час нашої розмови. Чіп Фредерік відчуває як «по ньому бігають мурашки» і «сльозяться очі», коли грає національний гімн. Останнім разом він написав мені зі своєї в’язничної камери: «Я пишаюся, що більшість свого дорослого життя я служив своїй країні. Я був готовим віддати життя за мою країну і моїх друзів... Я хотів бути тією особою, яка змінить хід історії»[379]. (Мушу визнати, що таке по чуття видається трохи надмірним для тако людини, як я — з обережні шим підходом до патріотизму).

Його сестра Мімі розказала про брата таке:

Рости з Чіпом було для мене радістю. Я майже на 11 років за нього старша. Чіп був спокійною дитиною. Дбав про однолітків. Завжди дбав про почуття інших і не мав намірів мститися. Чіп був простим хлопцем і любив розіграші. Завжди годував пса горіховим маслом, а потім сміявся голосно, коли той крутився по землі! Займався спортом і був командним гравцем. Його життєвою філософією є справедливість, він вірить у відповідальність, наші батьки йому прищепили гарні звички і цінності. Я пам’ятаю, як в 17 років він пішов до війська, ще дитиною, щоб повернутися дорослим, молодим чоловіком, що й далі сповідував ті самі цінності. Чіп у вільний час любить рибалити і полювати. Він насолоджується спортом, автомобільними перегонами (NASCAR), їздою на мотоциклах і часом із своєю полиною[380].

ЗАПИСИ ПРО РОБОТУ В ПЕНІТЕНЦІАРНОМУ ЗАКЛАДІ Й ВІЙСЬКОВУ СЛУЖБУ

До мобілізації на службу в Ірак: Чіп Фредерік п’ять років, з 1996 року, працював пенітенціарним офіцером у маленькій в’язниці середнього рівня безпеки в місті Діллвин, штат Вірджинія. Він був старшим офіцером на поверсі, де відповідав за 60-120 ув’язнених одночасно. Коли проходив внутрішнє навчання, зустрів Марту, свого вчителя. Єдина пляма в його картотеці — одноразово отримана догана за вбирання невідповідної уніформи. Проте це врівноважується похвалою, яку він отримав за недопущення самогубства одного з в’язнів. До цього Чіп займався виробництвом сонцезахисних окулярів у фірмі Bausch & Lomb.

Я мав можливість переглянути багато оцінок його досягнень, які щороку проводилися Пенітенціарним управлінням Вірджинії. Нижче представлено головні спостереження ефективності Чіпа під час підготовки до служби. Він зазвичай перевершував очікування майже у всіх видах завдань.

«Наглядач Фредерік уміло виконував поставлені перед ним завдання впродовж пробного періоду. Він відповідає всім встановленим стандартам». «Наглядач Фредерік показує себе ініціативним і добре виконує роботу» (квітень 1997).

Один негативний запис був: «Працівник мусить бути наполегливішим під час виконання обов’язків і поліпшити витримку» (листопад 1997).

У шістьох категоріях його оцінюють як «відповідає вимогам», тільки ініціативність і проведення перекличок (пригадайте митарства перекличок у Стенфордському в’язничному експерименті) оцінено як «задовільно, потребує поліпшення».

Усі коментарі тільки позитивні: «Дуже хороший офіцер, проявляє лідерські здібності». «Його зовнішній вигляд перевершує усі очікування», (листопад 1998).

«Працівник Фредерік відповідає всім критеріям і має потенціал стати відмінним офіцером». «Офіцер Фредерік відмінно справляється з опікою, контролем і безпекою ув’язнених». «Офіцер Фредерік завжди охайний і чистий, черевики відполіровані, і виглядає, що він пишається своєю формою» (листопад 1999 року).

«Працівник Фредерік працює і підтримує пост у безпеці і чистоті. При призначенні в спеціальний корпус утримує місце в чистоті і підготовлений до перевірок». «Працівник Фредерік завжди одягнений належним чином. Він підтримує свій професійний вигляд». «Він добре взаємодіє як із працівниками, так і з ув’язненими. У нього глибокі знання щодо виконуваної роботи, правил і процедур. Він не має ніяких проблем допомоги іншим у виконанні їхніх завдань» (жовтень 2000).

Загалом ці оцінки стають дедалі позитивнішими навіть так, що продуктивність Чіпа Фредеріка «перевершує всі очікування». Проте в одній із прикінцевих оцінок сказано: «Не зауважено незалежних від працівника чинників, які вплинули б на його продуктивність». Важливо це пам’ятати, тому що я стверджуватиму, що «ситуативні, неконтрольовані ним чинники» підточили його службу в Абу-Ґрейб.

У підсумковому висновку в травні 2001 року оцінки Фредеріка були високими: «Офіцер Фредерік дуже добре справляється із завданнями старшого на поверсі. Уміє правильно спілкуватися із в’язнями, і в конфліктних ситуаціях також». «Офіцер Фредерік демонструє високий рівень професійної поведінки і зовнішнього вигляду». «Офіцер Фредерік чудово забезпечує дотримування правил». «Офіцер Фредерік чудово проводить переклички».

Цілком очевидно, що Чіп Фредерік став цінним пенітенціарним офіцером, дуже ефективним, коли мав чіткі процедури і письмові інструкції до виконання. Він добре навчився своєму ремеслу й отримував схвальні відгуки від начальства. Також він дбає про свій зовнішній вигляд, бо це підтримує професійну поведінку. Ці риси займають центральне місце в самоідентичності Чіпа, і вони опиняться під загрозою в жахливих умовах в’язниці Абу-Ґрейб, але ще гірших під час нічної зміни в блоці 1-А.

Чіп вступив до лав збройних сил в 1984 році заради грошей, досвіду, і щоб бути з друзями, також через патріотичний обов’язок. Він служив понад одинадцять років у відділі саперів Національної гвардії та ще понад десять років у військовій поліції армійського резерву. Єдину негативну оцінку в актах він отримав за запізнення ще на початку кар’єри. Після призову спершу служив в Кувейті в травні 2003 року, потім у містечку Аль-Хілла, на південь від Багдада. Тут він перебував з півдесятком близьких приятелів із 372-ї роти військової поліції й відповідав за відрядження патрулів[381].

Місія була неймовірна, місцеві нас любили. Там не було жодних серйозних інцидентів або поранень. Місце було мирним, поки ми його не залишили [і зайняли польські коаліційні сили].

Я поставив за мету пізнати місцеву культуру, вивчив трохи арабську, і обов’язково спілкувався із місцевими. Я висилав повні пакети солодощів своїм дітям [у тому селищі]. Мої діти завжди раділи, коли бачили мене.

Фредерік повідомив, що він і далі пишається тим, що зміг принести радість цим дітям, просто слухаючи їх і знаходячи час на спільну забаву[382].

На той час він ще міг задовольнити своє непереборне бажання охайності, «ніби прасуючи» свій мундир. Тобто після прання і сушіння він клав форму під фанеру під матрац, на якому тиждень спав. Він був єдиним військовим із складкою на штанях, і за це з нього кепкували, на що він не зважав: «тому що це моє, я не люблю бути обірванцем». Описує себе як перфекціоніста, який любить, щоб речі були «красивими, випрасуваними і чистими». Ця схильність була такою великою, що часом він «доводив до сказу дружину». На жаль, в Абу-Ґрейб, куди він приїхав на початку жовтня 2003 року, не було ані можливості, ані часу для охайності.

Одним з показників зразкової служби Чіпа Фредеріка для свого народу є численні, здобуті впродовж багатьох років нагороди. Серед них: медаль за досягнення (нагороджений тричі), медаль за відмінну поведінку в складі резерву (нагороджений чотири рази), медаль за службу національній обороні (нагороджений двічі), медаль за службу в резерві збройних сил із літерою «М», відзнака сержантського складу за вдосконалення вмінь, відзнака за службу в армії, відзнака за службу за кордоном (нагороджений двічі), медаль за участь у війні з тероризмом і експедиційна медаль за війну з тероризмом. Крім того, він мав отримати Бронзову зірку за ефективне вирішення інциденту зі стріляниною сирійського ув’язненого в Абу-Ґрейб, якою його не нагородили через оприлюднення зловживань. Ось лишень деякі зі зразкових характеристик цього військового, чому ж тоді військове керівництво назвало його «пройдисвітом»?

ПСИХОЛОГІЧНЕ ТЕСТУВАННЯ[383]

Рівень IQ Чіпа, вимірюваний за стандартною вербальною й невербальною шкалою, міститься в середніх значеннях.

Особистість й емоційність також досліджували трьома різними тестами, і їхні показники також перебували в нормі. Чіп не виказував тенденцій ані до занадто позитивної, ані до негативної самооцінки. Як підкреслюється у висновках: «Результат оцінювання вказує на те, що пацієнт вважається морально доброчесною особою». Військовий психолог, що проводив цю діагностику підсумовує, що Чіп Фредерік не має «садистичних чи патологічних тенденцій». Такі висновки суттєво піддають сумнівам з’ясування поведінки «гнилим нутром» військового, як це просували захисники владних структур. Фактично диспозиційні пояснення взагалі не мають підстав.

Результати тестів вказують, що пацієнт потребує відносин з іншими людьми на засадах турботи і взаємодопомоги.

Виявляє схильності до поступливості, слухняності і примирливості, й потребує відносин, що забезпечать емоційну підтримку, любов і безпеку. Темперамент з найбільшою ймовірністю — мирний, і він старатиметься уникати конфліктів. Загалом намагатиметься не виказувати негативні емоції, щоб не образити інших. Проявлятиме надмірну потребу в безпеці, прив’язаності й опіці, через що, правдоподібно, почуватиметься ніяково наодинці. На цих характеристиках частково базується його тенденція слухатися і виконувати побажання інших, аби підтримувати відчуття безпеки[384].

Незалежне оцінювання особистості Чіпа Фредеріка, яке здійснив експерт з клінічної психології доктор Леррі Бойтлер, підтримує висновки військового психолога. По-перше, він зазначає, що «Результати оцінювання є вірогідними й дійсними показниками його [Фредеріка] актуального психологічного функціонування»[385]. Доктор Бойтлер підкреслює «Також потрібно зазначити, що немає доказів прогресування патології... [Він] не виказує поважних особистісних і психічних патологій».

Це означає, що Чіп зовсім не проявляє ознак психопатичної особистості, яка схиляла б його до жорстокості. Причини слід шукати в умовах його праці. Він також був «нормальним, здоровим пересічним», без шизофренії, депресії, істерії, і всіх інших важливіших форм психологічних патологій.

Проте Бойтлер висловлює занепокоєння, що, маючи такий перелік основних психологічних рис, Чіп не зможе бути добрим лідером в складних, вимогливих ситуаціях, якраз таких, з якими він зіткнувся в Абу-Ґрейб:

Ці [Фредерікові] симптоми радше перешкоджатимуть його можливостям реагувати на нові ситуації і можуть знизити його гнучкість і здатність адаптуватися до змін. Найімовірніше, він буде нерішучим, невпевненим і очікуватиме від інших допомоги в прийнятті рішень... Він шукатиме самоствердження, й нагород за свої зусилля, а під час планування сильно залежатиме від інших... Він легко піддається зовнішнім впливам, і через бажання «робити все правильно» з великою ймовірністю його контролюватимуть обставини, авторитети чи оточення.

Ці звіти переконливо демонструють, що старший сержант Чіп Фредерік був би чудовим «соціально-емоційним» лідером, але вже не аж так добрим «виконавчим лідером». Це розділення впровадили дослідники, щоб виділити два різні типи лідерства. Соціально-емоційний лідер дуже добре відчуває потреби учасників його групи і робить все, аби поліпшити якість членства в групі. Виконавчий лідер більше концентрується на формальних аспектах, визначає плани і стандарти, розподіляє завдання, і контролює виконання поставлених цілей. В ідеалі керівник має поєднувати обидва стилі, але зазвичай робота ділиться між кількома лідерами, кожен з яких є найкращим на своїй ділянці. У неоднозначних ситуаціях, із мінливими вимогами та за браку явних цілей, групам більше потрібно виконавче, ніж емоційне лідерство. Саме такою була ситуація нічної зміни в блоці 1А. Так само, як Чіп був чудовим лідером у попередніх умовах, у цьому новому складному місці він просто був не тією людиною.

Також було проведено оцінювання професійного вигорання Фредеріка. Він заповнював опитувальник щодо вигорання Маслач (МВІ), уявляючи в усіх деталях свою робочу ситуацію в Абу-Ґрейб. Ця методика ідентифікує три аспекти ставлення працівника до специфічних умов праці: емоційне виснаження, цинізм та особисту ефективність. Її створила Кристина Маслач (пригадайте героїню Стенфордського в’язничного експерименту). Відповіді пізніше оцінив та інтерпретував доктор Майкл Лейтер “в сліпу” (він не знав що оцінює відповіді Фредеріка)[386].

З висновків Лейтера, відповіді Чіпа за трьома вимірами складаються в нетиповий взірець. Зазвичай вигорання характеризується високим рівнем виснаження, піднесенням цинізму і зменшенням особистої ефективності. Чіп же показав низький рівень цинізму й оцінки власної ефективності, одночасно виказуючи крайнє емоційне виснаження:

Профіль вказує особу, яка відчуває крайнє виснаження, яке є головною ознакою вигорання. Ця оцінка описує емоційно висушену і хронічно втомлену особу. Особу, яка має недостатньо часу для відпочинку, не може освіжитися та відновити сили. Очевидним є те, що теперішній стан суперечить самоідентичності, за якою особа впорується з важливими вимогами, а зараз просто перевантажена обставинами... Підсумовуючи, цей профіль описує особу, яка через специфічні умови праці професійно вигоріла. За інших обставин вона була б продуктивним та ефективним працівником.

Дослідження з когнітивної психології засвідчують, що продуктивність у багатьох завданнях залежить від умов, як-от хронічний стрес і багатозадачність, що надмірно обтяжує психічні ресурси. За таких перевантажень страждають запам’ятовування, здатність вирішувати проблеми, ясність суджень і спроможність приймати рішення[387]. Я доводитиму, що пересічний рівень когнітивних здібностей Чіпа був перевантажений неймовірним зарядом нових ситуативних вимог, з якими він щоночі стикався на своїй новій, непередбачуваній роботі.

З такими міркуваннями давайте перейдемо до «умов праці», на які посилався доктор Лейтер. Як з позиції Чіпа виглядала праця в блоці 1А під час нічних змін? Я запрошую вас, читачів, скористатися схожим підходом, як і в попередніх частинах нашої подорожі, коли ви уявляли себе в ролі учасника різноманітних психологічних експериментів. Тепер спробуйте побути у шкірі Чіпа Фредеріка на кілька місяців, від жовтня до грудня 2003 року.

ГНИЛЕ ЯБЛУКО, ЧИ НАЙКРАЩИЙ ВЗІРЕЦЬ?

Завершивши диспозиційний аналіз і переходячи до аналізу ситуативних чинників, потрібно пам’ятати, що цей молодий чоловік не вніс жодної патології в цю ситуацію. В його записах я не знайшов абсолютно нічого, на підставі чого можна би було передбачити, що Чіп Фредерік братиме участь у будь-якій формі образливої чи садистичної поведінки. Навпаки, на їхній підставі можна передбачити, що якби він не був змушений до такої праці в таких ненормальних умовах, він був би взірцем, як воїн з рекламного плакату. Його можна було би чесно використати замість сфабрикованих псевдо-героїв, як рядові Джессіка Лінч і Пет Тіллман[388]. Військо могло б використати старшого сержанта Айвена Фредеріка як приклад суперпатріота, який любив свою країну і був готовий служити до останньої каплі крові. Він міг би бути найкращою ложкою меду в їхній діжці дьогтю.

У певному сенсі Чіп Фредерік також міг би бути одним із учасників Стенфордського в’язничного експерименту, які перед входом до в’язничного підвалу були здоровими і нормальними юнаками. Хоча він не дорівнював їм інтелектом і не міг похвалитися походженням із середнього класу, він був у такому самому стані tabula rasa — чистого аркуша, який стрімко записав патологічні умови в’язниці. Якими були ці умови, що витягнули найгірше з цього доброго військового? Як це могло відбутися аж так швидко? Якою була природа діжки дьогтю, в яку вилили ложку меду?

СИТУАЦІЯ: НІЧНІ ЖАХІТТЯ Й НІЧНІ ЗАБАВИ В БЛОЦІ 1А

Позаяк старший сержант Фредерік мав досвід роботи в пенітенціарній системі, його призначили старшим невеликої групи військових поліцейських на нічній зміні. Він мав наглядати за діяльністю чотирьох блоків у «безпечній зоні», тобто всередині бетонної будівлі, а не ззовні, серед наметових таборів оточених колючим дротом. У межах блоку 1А (Альфа) було спеціальне відділення для допитів затриманих та ув’язнених. Допити зазвичай проводили цивільні слідчі за контрактом, деколи з допомогою перекладачів найнятих Titan Corporation. Розвідка, ЦРУ й інші служби здійснювали тільки загальний нагляд.

Сержант Фредерік був відповідальним приблизно за чотирьохсот ув’язнених. Так було на початку жовтня 2003 року, коли його 372-га рота військової поліції армійського резерву, замінила 72-гу роту військової поліції Національної гвардії. Спершу він міг справитися зі складним завданням, попри те що вдома відповідав щонайбільше за сотню в’язнів. Проте невдовзі після того, як президент Буш оголосив «завершення місії», замість співпраці з мешканцями Іраку почалося справжнє пекло. Міжнародні терористи і повстанці проти коаліційних сил вийшли з-під контролю. Ніхто не очікував такого скоординованого, смертельного і зростаючого опору.

Бажання помститися за смерті багатьох військових перемішалося зі страхом і невизначеністю, як опанувати ескалацію. Надходили накази оточувати й арештовувати всіх підозрілих, особливо в містах, де спалахувало насильство. Що означало повсюдні арешти цілих сімей, особливо дорослих чоловіків. Пенітенціарна система не була готова адекватно відреагувати. Не оформлювали особисті справи, затриманих навіть не встигали допитувати, засобів системи однозначно бракувало. Тільки в листопаді кількість затриманих подвоїлася, а в грудні — потроїлася.

Чіп відповідав за всіх цих затриманих, крім того керував понад десятком військових поліцейських і мав наглядати за 50-70 іракськими поліцейськими, які охороняли понад 1000 кримінальних в’язнів у блоках №2, №3 та №4, і за хабарі постійно передавали останнім зброю й інші заборонені предмети. Середній вік затриманих коливався між 20 та 30 роками, проте серед них були підлітки і навіть 10-річні діти, як і шістдесятирічні чоловіки. Усіх їх разом утримували у великих камерах. У блоці 1Б (Браво) перебували затримані жінки, проститутки, дружини генералів і високопосадовців режиму Саддама. Блоки 1А та 1Б одночасно містили по 50 ув’язнених. Одним словом, відповідальність за недостатньо обладнану в’язницю, раптово переповнену агресивно налаштованими проти американців іноземцями, виявилася непосильною ношею для когось, хто мав досить обмежений досвід керування невеликою групою не надто небезпечних цивільних в’язнів у маленькому місті в Вірджинії.

ВИШКІЛ І ПІДЗВІТНІСТЬ

Зімбардо: «Будь ласка, розкажи про свою підготовку до ролі наглядача, лідера наглядачів у цій в’язниці»[389].

Фредерік: «Не було. Не було ніякої підготовки до цього завдання. Коли нас мобілізували в Форт-Лі, для нас провели заняття на тему культурних відмінностей, яке тривало, мабуть, із 45 хвилин, і загалом було про те, аби не дискутувати про політику, про релігію, аби не обзивати їх “хачами”, “погоничами верблюдів”, “чурками”».

З: «Як опишеш нагляд, свою підзвітність і підтримку, яку ти отримував від старших за званням?»

Ф: «Не було».

З: «Хто був твоїм безпосереднім командиром, перед ким звітував?»

Ф: «Сержант першого класу Снайдер. Я завідував чотирма блоками, він був безпосередньо наді мною. Якщо йти далі по ланцюжку, то його начальником був капітан Брінсон, далі — капітан Різ, і підполковник Філлабаум”.

Зміна Фредеріка розпочиналася о 16-й, і тривала до 4-ї ранку (12 годин). Він повідомив, що ці офіцери майже ніколи не відвідували блок вночі. Він не мав жодного нагляду й підтримки з боку сержанта Снайдера, бо той не мав ані професійного досвіду, ані пенітенціарного вишколу. Проте час від часу саме Чіп рекомендував, чи пропонув зміни Снайдеру, Брінсону, та Різу.

З: «Ти рекомендував зміни?»

Ф: «Так, щодо організації дій у в’язниці. Наприклад, не приковувати в’язнів кайданками до дверей, не роздягати в’язнів догола, крім тих, хто сам себе ранить, не брати до в’язниці психічно хворих... Найперше, що я попросив, коли туди потрапив, були правила і процедури дій у в’язниці... Я утримував неповнолітніх, чоловіків, жінок, і психічнохворих в одному місці, це порушувало військовий кодекс».

З: «Ти пробував повідомити про це начальство?»

Ф: «Я повідомляв це кожному, хто мені видавався хоча б з якимись повноваженнями... Зазвичай вони відповідали “Просто дивись сам, що можеш зробити, щоб тримати все під контролем” і так теж хотіли у військовій розвідці».

Іншим разом Чіп повідомив, що старші кепкували чи робили зауваження, що він занадто нарікає. Враховуючи військові умови, він повинен просто викластися на всі сто. Безсумнівно, він не у канзаській чи діллвинській в’язниці, тут немає часу на чіткі, письмові й офіційні інструкції чи процедури. У цій найважливішій місії свого життя, Чіп, який хотів стати взірцевим лідером, не отримав потрібної йому підтримки. Його самого кинули напризволяще. Якщо виходити із розглянутої вище психологічної оцінки, це були найгірші з можливих умов праці для нього. Це був впевнений рецепт на провал. І це був лише початок.

НІЧНА РОБОТА БЕЗПЕРЕСТАНКУ

Цей військовий працював по півдоби сім днів на тиждень, без жодного відпочинку впродовж сорока днів! Потім у нього був один вихідний, після чого знову два безперервні тижні, і лише тоді добився вихідного після кожних чотирьох днів праці. Важко уявити роботу, де такий графік не визнали би нелюдським. За гострої нестачі вишколеного персоналу, керівництво не змогло правильно оцінити силу перевантаження Чіпа, ніхто не звернув увагу на симптоми вигорання. Все, чого від нього очікували — й далі працювати і перестати нарікати.

Куди він направлявся о четвертій ранку після завершення півдобового чергування? Просто переходив поспати до камери в іншу частину в’язниці. У камеру два на три метри, без окремого туалету, але з купою жвавих гризунів. Брудної, бо бракувало мийних засобів і води. Чіп під час інтерв’ю розказував: «Я не міг знайти мийні засоби, щоб поприбирати. Водопровід був поламаний. У переносних унітазах плавали нечистоти... Там було бридко. На території валялися частини людських тіл... Довкола бігали зграї здичавілих собак [присутніх ще з часів екзекуцій Саддама Хусейна, коли тіла спалювали, і ті могли вигрібати рештки з попелищ]. Знаєте, коли я вставав рано, було так тяжко психічно, що все, чого я хотів — лягти спати».

Він часто пропускав сніданок і обід, харчуючись лише раз на день, споживаючи сухий пайок. «Порції були малі з огляду на велику кількість військових, яких слід було нагодувати. Я їв багато сиру та крекерів», — розказував Чіп. Іншою проблемою було те, що цей сильний, атлетичної будови чоловік, перестав займатися фізичними вправами — на це не було сил і часу. Попри товариськість, через розклад у нього не було можливості зустрічатися з друзями. Його життя дедалі більше крутилося тільки довкола в’язниці і підзвітних йому працівників нічної зміни. Невдовзі вони стали тим, що суспільні психологи називають «референтною групою», і почали значно впливати на нього. Він вплутався у «всеохопну ситуацію», схожу на описані раніше психологом Робертом Джейом Ліфтоном, ситуації, які прискорювали промивання мізків полоненим військовим у таборах Північої Кореї.

ІНШІ УЧАСНИКИ НІЧНИХ ЧЕРГУВАНЬ

Два резервісти військової поліції (ВП), які найчастіше несли нічну службу в блоці Альфа, — капрал Чарлз Ґренер-молодший і спеціаліст Меган Амбюл. Ґренера призначили безпосереднім начальником блоку 1А, що дало змогу Чіпу виконувати інші обов’язки. По закінченні чергувань їх зміняла спеціаліст Сабріна Харман, іноді сержант Джавал Дейвис. Рядову першого класу, Ліннді Інґленд, діловода, не було приписано до нічної зміни, але вона часто тут перебувала, щоб провести час зі своїм хлопцем, Тренером. Тут вона відсвяткувала свій 21-й день народження. Ще багато часу тут проводив спеціаліст Армій Круз із 325-го батальйону військової розвідки (ВР).

Були також «собачники», військові, що приходили в блок із собаками, яких використовували, щоб змусити в’язнів швидко залишити камери, якщо підозрювали, що в них є зброя, або просто хотіли продемонструвати силу. До Абу-Ґрейб у грудні 2003 року скерували п’ять таких груп, які до того відбули практику в Ґуантанамо (двох з них згодом засудили за знущання над в’язнями — сержанта Майкла Сміта і штаб-сержанта Сантоса Кардона). Медперсонал також часом відвідував блок, коли виникали особливі медичні проблеми. Тут перебувало багато невійськових, які працювали за контрактом із Titan Corporation і проводили допити затриманих, яких підозрювали у приховуванні інформації щодо повстанців чи терористів. Часто вони потребували перекладачів. Працівники ФБР, ЦРУ і ВР також були присутні на особливих допитах.

Як можна очікувати, високі чини рідко приходили посеред ночі. Генерал Карпінскі жодного разу не відвідала блоків 1 A/Б в дні служби Чіпа, за одним винятком — коли проводила «екскурсію» для телебачення. Один із працівників розказав, що бачив Карпінскі лише двічі за п’ять місяців перебування в Абу-Ґрейб. Кілька інших офіцерів на хвильку заходили наприкінці дня. Чіп використовував ці рідкісні нагоди, щоб розказати про проблеми в’язниці і запропонувати корисні зміни, але це не приносило жодного результату. Багато інших людей, без форми та без представлення, приходили й виходили з цих двох блоків. Нікому не дозволяли встановлювати їхні особи, тож вони діяли в повній анонімності. Хоча це суперечить військовим правилам, цивільні працівники давали накази військовій поліції, що треба зробити з окремими ув’язненими, щоб приготувати їх до допитів. Військові на службі не можуть приймати накази від цивільних. Це правило було надміру розмито, коли, намагаючись заповнити брак відвідного військового персоналу в розвідці, почали підписувати контракти з цивільними.

Паперові й електронні листи Чіпа додому переконливо показують, що головне його завдання, як і інших резервістів військової поліції, які служили в блоках 1 A/Б, полягало в допомозі проводити допити ефективніше. «Військова розвідка нас заохочувала, і нам казали — Добра робота!». «Вони зазвичай не дозволяють чужим спостерігати за допитами. Але відколи їм сподобався спосіб, як я управляю в’язницею — вони зробили винятком». Він гордо повідомляв, що його люди добре виконують накази, ламаючи затриманих, тож ті швидше видавали потрібні зізнання на допитах. «Способом утримання ми допомагали їм розв’язувати язики... Ми мали дуже високі показники зізнань. Зазвичай вони здавалися лише за кілька годин».

Чіпові повідомлення додому неодноразово показують, що члени ВР, офіцери ЦРУ, перекладачі чи найняті для проведення допитів цивільні координували більшість дій, що мали місце у тій в’язниці. Він розказав мені, що не міг би ідентифікувати жодного з тих, хто проводив допити, бо вони умисно лишалися знеособленими. Вони рідко називали свої імена, не мали ідентифікаційних даних на уніформі, фактично більшість з них навіть не носила військової форми. Звіти Чіпа збігаються з інформацією, яку подавала преса, щодо створеної генералом Санчесом атмосфери, що заохочувала секретність і використовування екстремальних методів для отримання зізнань затриманих.

Деякі правила військового персоналу США у в’язниці дозволяють ухилятися від відповідальності за свої дії. Цей чинник також міг спонукати до знущань. Відповідно до «інструкції поведінки», без дати, у блоці 1А заборонялося вживати акронім МІ (військова розвідка).

«Додатково рекомендовано, щоби ввесь військовий персонал доклав зусиль з дотримання анонімності в очах затриманих. Рекомендується вживання «стерильних» уніформ [тобто без будь-яких розпізнавальних знаків]. Перебуваючи в блоці, працівники не можуть звертатися один до одного, використовуючи справжні імена й ранг»[390].

Внутрішнє військове розслідування підтвердило правдивість описів Фредеріка. Виявлено, що слідчі заохочували працівників в’язниці, наглядачів із резерву військової поліції, «готувати» в’язнів до допитів, фізично й психічно[391]. Традиційне розмежування обов’язків, де військова поліція займається винятково утримуванням, а розвідка — допитами й розслідуваннями, затерлося, коли від перших почали очікувати участі у підготовці ув’язнених до примусових допитів. Також працівники військової розвідки були винні в деяких із найстрашніших знущань. Наприклад, щоб отримати інформацію від одного іракського генерала, слідчі роздягнули його шістнадцятирічного сина, вимазали брудом і виставили на холод. Сержант Семюел Провенанс (підрозділ «Альфа», 302-й батальйон військової розвідки) повідомив кільком інформаційним агентствам, що два слідчі гвалтували ув’язнену-підлітка й інші працівники про це знали. У наступному розділі побачимо, що багато військових і цивільних вчинили значно гірші акти насильства, ніж нічна зміна Чіпа Фредеріка.

«Я сподіваюся, що це розслідування [про знущання над в’язнями] ведеться не тільки щодо тих, хто вчинив злочини, а й тих, хто до цього заохочував», — сказав бригадний генерал Марк Кіммітт, заступник командувача операціями коаліційних сил в Іраку, під час інтерв’ю з Деном Разером, у програмі «60 Minutes II». «Тому що вони, безумовно, також поділяють відповідальність». (Ми побачимо, наскільки Система була повільною в розслідуванні й звинуваченні власних посадових осіб.)

Під опікою Фредеріка також перебувало від 15 до 20 «ув’язнених-примар», в чиїх документах значилося лише те, що вони — «власність Іншого державного управління». Позаяк їх вважали високопосадовцями режиму Хусейна, що могли знати цінну інформацію, слідчим дозволили використовувати всі необхідні для її отримання способи. Вони були «примарами», бо їх ніколи офіційно не реєстрували у в’язниці, ніде не вказували їхні імена, чи інші ідентифікаційні дані. Під час нашого інтерв’ю Чіп звірився: «Я бачив тіло одного з них, його вбили солдати зі спецпідрозділу. Вони просто вбили цього хлопця. У мене склалося враження, що нікого це не обходить. Нікого не цікавило, що відбувалося в тому місці»[392].

«Цей хлопець» був одним із ув’язнених-примар. Його спершу сильно побила група морських котиків, потім, під час допиту агентом ЦРУ, його підвісили, і він задихнувся. Тіло запхнули в пакет для трупів, засипали льодом. Медик вставив у руку крапельницю — вбивці хотіли, щоб він виглядав серйозно хворим, якого вранці планують відвезти в лікарню. Перш ніж десь по дорозі його викинули з машини, двоє резервістів військової поліції з нічної зміни (Ґренер і Харман), зробили з ним «трофейне фото» на пам’ять. (Ми розглянемо цей випадок детальніше в наступному розділі). Звісно, що внаслідок контакту із таким безжалісним насильством з боку різних «відвідувачів» блоку 1А, серед охоронців нічної зміни почали поставати нові соціальні норми прийнятності насильства. Вони міркували, що якщо таке вбивство зійшло з рук, то яка може бути шкода, якщо впертих в’язнів поставити на місце, шмагаючи їх чи змушуючи ставати в принизливі позиції.

ЧИННИК СТРАХУ

У стінах цієї в’язниці було багато страху не тільки серед ув’язнених, а й серед охорони. Як і з більшістю тюрем, в’язні, маючи час і винахідливість, майструють зброю буквально з усього, що потрапить до рук. Тут виробляли зброю із кусків відламаного з ліжок чи вікон металу, розбитого скла, загострених зубних щіток. В’язні з меншою винахідливістю, але з готівкою, могли підкупити іракських охоронців і отримати він них ножі, пістолети, багнети й амуніцію. За хабар ці охоронці також передавали листи і повідомлення сім’ям. Хлопці із 72-ї роти військової поліції, яких замінив Чіп із колегами, попередили про жахливу корупцію серед іракських працівників. Вони займалися контрабандою наркотиків чи навіть допомагали при спробах втеч, надаючи інформацію, мапи тюрми, одежу і зброю. Хоча Чіп номінально і був їхнім начальником, вони відмовлялися обходити камери в своїх блоках і зазвичай сиділи на дворі, де курили й теревенили. Це треба додати до всіх інших причин постійного стресу й фрустрації Фредеріка на новій посаді.

В’язні регулярно нападали на охорону словесно і фізично. Деякі кидалися екскрементами, інші довгими нігтями дряпали обличчя. Один із найжахливіших конфліктів у цьому блоці раптово стався 4 листопада 2003 року. Іракська охорона пронесла пістолет, амуніцію та багнети в камеру, де перебував затриманий, якого підозрювали в організації повстання. Невелика група підопічних Чіпа вступила в перестрілку. Хоча в’язня вдалося приборкати не вбиваючи, цей випадок наповнив кожного постійним страхом перед смертельним нападом і змусив до неустанної пильності.

В’язні бунтували через брак харчування, часто ще й неїстивного. Вірогідність бунтів зростала, коли в’язницю обстрілювали з мінометів. Як згадувалося раніше, в’язницю майже щоденно бомбардували, внаслідок чого гинули й отримували поранення і в’язні, і працівники. «Я безперервно відчував страх, — зізнався мені Чіп. — Мінометні й ракетні обстріли, перестрілки дуже мене лякали. До Іраку я не брав участі в бойових діях». Проте йому потрібно було опанувати себе і відважно діяти як перед в’язнями, так і перед американськими чи іракськими працівниками, як це личить його посаді. Ситуація вимагала, щоб Чіп не показував страх, тільки спокій, стійкість і зібраність. Цей конфлікт між зовнішньою стриманістю й внутрішньою напругою поглиблювався зі збільшенням кількості затриманих і щораз новими вимогами від вищих за рангом щодо роботи з метою «підвищення ефективності допитів».

До відчуття страху слід додати постійний стрес і виснаження внаслідок нової, вимогливої роботи, до якої його відповідно не підготували. Врахуйте також провалля між важливими для нього потребами в порядку, охайності, чистоті та брудом, хаосом, нечистотами, які його ввесь час оточували. Також він мусив би бути керівником цілої структури, через що постійно почувався «слабким», бо «ніхто зі мною не співпрацював. Я не міг внести ніякі зміни в методи керування цим місцем». А ще в нього з’явилося відчуття знеособленості, «ніхто не прислухався до мене. Я відчував повний брак відповідальності та підзвітності». Фізичні умови проживання тільки підсилювали цей стан. Знеособлення місця, знеособлення людини поєдналися із забороною носіння повної уніформи. І всі довкола — більшість відвідувачів і невійськових слідчих — приходили та йшли в повній анонімності. Також безкінечна маса ув’язнених в ідентичних оранжевих комбінезонах, чи голих, здавалися неможливими до розрізнення. Це були найкращі умови для створення деіндивідуалізації, які я тільки можу уявити.

ПАРАЛЕЛІ ІЗ НАГЛЯДАЧАМИ СТЕНФОРДСЬКОГО В'ЯЗНИЧНОГО ЕКСПЕРИМЕНТУ

Тепер, коли ми розглянули умови праці, можемо почати придивлятися до паралелей між психічним станом групи Чіпа Фредеріка й наглядачами — учасниками Стенфордського в’язничного експерименту. Очевидними є процеси деіндивідуалізації, що їх уможливили анонімність місця й анонімність особи. Безперечна дегуманізація в’язнів — ідентифікаційні номери, вимушена оголеність, однакові комбінезони, а також нерозуміння мови. Один із учасників нічної зміни, військовий поліцейський Кен Дейвис, згодом у телевізійному документальному фільмі розповідав, як дегуманізація проростала в їхнє мислення: «Нас ніколи не вчили, як бути наглядачами. Вищі за званням казали “Використай трохи уяви. Зламай їх. Ми хочемо, щоб вони були готові до нашого повернення”. Щойно ми приводили нових затриманих, одразу їм на голови одягали мішки, кидали на землю, били гнучким дротом, деяких роздягали догола. Нам казали, що вони нічим не кращі за собак [звучить знайомо?]. І ти починаєш бачити цей образ, а не людей. Потім раптом перестаєш їх вважати за людей і починаєш робити з ними речі, про які ніколи й не подумав би. Цієї миті робиться справді страшно»[393].

В обох в’язницях панувала нудьга, виплекана довгими нічними змінами, коли все затихало. Нудьга дуже мотивувала, розважитися. Обидві групи охоронців з власної ініціативи вирішили зробити щось цікаве, щось веселе.

Усе це посилював брак відповідного вишколу для цієї важкої і непростої роботи, а також нагляду з боку керівництва. В обох тюрмах, керівники системи дали охороні повну владу над ув’язненими. Крім того, перші боялися втечі чи бунту останніх. Звісно, Стенфордський в’язничний експеримент становив значно меншу загрозу життю, і середовище Абу-Ґрейб було істотно небезпечнішим за порівняно м’які умови експерименту. Однак і там охоронці щоночі дедалі більше знущалися й принижували в’язнів, і досягли кульмінації в серії сексуальних, гомофобних дій стосовно в’язнів. У блоці 1А відбувалося те саме, тільки в більш збочених і екстремальних формах. Ба більше, в обох випадках найбільші зловживання відбувалися в нічну зміну, коли було найменше контролю за діями охорони.

Слід чітко зазначити, що описані вище ситуативні чинники, безпосередньо не спонукали охоронців до поганих учинків, як це було в парадигмі Мілґрема. За винятком прохань деяких цивільних слідчих «розм’якшити» в’язнів перед допитом, саме такі ситуативні сили в обох в’язницях створили незалежність від звичних соціальних і моральних обмежень жорстокої поведінки. Обидві нічні зміни відчули розмиту відповідальність і те, що тепер можуть сміливо вдаватися до різноманітних заборонених дій. Також ніхто не кинув виклик новоствореним правилам і нормам. Це типовий феномен «де кота нема дома, там миші брикають». Це нагадує «Володара мух» Голдінга, де безконтрольні діти в масках творили хаос. Це також пригадує описані в попередньому розділі дослідження над знеособленням й агресією.

Повчально згадати деякі із висновків незалежної групи на чолі із Джеймсом Шлезінґером, де порівнюються обидві в’язничні ситуації. Я був здивований певними порівняннями умов нашої імітованої в’язниці з умовами цілковито реальної в’язниці в Абу-Ґрейб. У додатку G описано психологічні стресори, причини дегуманізації в’язнів та інші соціально-психологічні чинники, що впливають на перетворення добрих людей на лиходіїв:

Можливість жорстокого ставлення до затриманих під час глобальної війни з тероризмом була абсолютно передбачуваною на підставі чіткого розуміння принципів соціальної психології, а також численних відомих чинників ризику, пов’язаних з оточенням. [Більшість лідерів не були з ними ознайомлені].

Ці умови не виправдовують і не звільняють від відповідальності осіб, що припустилися свідомих аморальних дій чи незаконної поведінки, [навіть якщо] певні умови збільшували ймовірність жорстокого ставлення.

Висновки зі сфери соціальної психології свідчать про те, що умови війни і динаміка операцій із затриманими приховують ризики поганого поводження з людьми, і тому до них слід підходити з великою обережністю, ретельним плануванням і підготовкою.

Приклад Стенфордського експерименту... є повчальною історією для усіх військових операцій із затриманими, хай і порівняно невинною. Усі особи, що беруть участь у таких операціях, перебувають у стресових умовах бойових дій, далеко не невинних.

Психологи спробували зрозуміти, як і чому люди і групи, що зазвичай діють гуманно, в певних обставинах можуть поводитися інакше.

Звіт Шлезінґера висвітлює такі соціально-психологічні механізми: деідивідуалізація, дегуманізація, образ ворога, групове мислення, відключення моралі та соціальне заохочення. Ми обговорювали всі ці процеси раніше в контексті Стенфордського в’язничного експерименту, але вони також діяли в Абу-Ґрейб, за винятком групового мислення. Я не вважаю, що ця упередженість (яка сприяє консенсусу групи з позицією лідера) була актуальною для нічної зміни, адже вони не займалися системним плануванням своїх зловживань.

Поняття групового мислення розробив мій колишній викладач із Єльського університету, психолог Ірвін Дженіс, щоби пояснити погані рішення груп, що складаються з мудрих людей. Такі групи задля гармонії, люб’язності, й згуртованості придушують інакші, неузгоджені з поглядом лідера думки. Катастрофічна операція у Затоці Свиней (1961) може бути прикладом групового мислення в кабінеті Джона Кеннеді. Більш свіжий приклад — спільне переконання Американської військової розвідки й кабінету президента Буша, що Ірак має зброю масового знищення (що призвело до оголошення війни): «Офіцери військової розвідки, які займалися питаннями зброї масового знищення, продемонстрували кілька симптомів цього упередження: вивчення недостатньої кількості альтернатив, вибірковий збір інформації, ставка на конформізм, брак критичного мислення та групова раціоналізація». Ці висновки сенатської комісії і їхні передумови доступні онлайн[394].

У незалежному розслідуванні, опублікованому в журналі Science, соціальний психолог Сьюзен Фіск разом з колегами підтримала позицію розслідування Шлезінґера. Вони підсумували: «Абу-Ґрейб частково став результатом звичних соціальних процесів, а не лишень несусвітнього індивідуального зла». Серед соціальних процесів перераховують конформізм, покірність носієві влади, дегуманізація, емоційні упередження, ситуативні стресори і поступова ескалація принижень від мінімальних до крайніх»[395].

Колишній військовий надає додаткові підтвердження важливості Стенфордського в’язничного експерименту для зрозуміння поведінкової динаміки у військових в’язницях Іраку, а також чому сильні керівники мають вирішальне значення.

Шановний професоре Зімбардо,

Я був солдатом [агентом контррозвідки] у підрозділі, що створив першу в’язницю в Багдаді, після падіння режиму Баас. Я можу впевнено пов'язати висновки вашого в'язничного дослідження із моїми спостереженнями. Я бачив безліч прикладів ситуацій, які ви описували в досліджені, як з боку військової поліції, так і ув’язнених.

Проте, на відміну Абу-Ґрейб, ми мали дуже компетентних керівників і ніколи не опустилися до рівня Абу-Ґрейб. Наші керівники знали правила, стандарти й стежили за їхнім виконанням. Порушення відстежували і карали за них.

Операції із затриманими дегуманізують усіх учасників. Після двох тижнів я почувався приголомшеним. Активна участь керівників дозволяла не забувати, ким ми були і що там робили.

У будь-якому разі читання підсумків вашого дослідження було корисним і приємним, воно внесло більше ясності в мої думки.

З повагою, Терренс Плакіас[396].

СЕКСУАЛЬНА ДИНАМІКА У БЛОЦІ 1А

Однією з незвичайних особливостей працівників нічної зміни блоку «Альфа» було поєднання молодих жінок і чоловіків. Слід зазначити, що жінки в цій молодій, неконтрольованій групі були досить привабливими. Додайте до цієї емоційної суміші молоду Ліннді Інґленд, яка часто приходила в блок провести час зі своїм хлопцем — Чарлзом Тренером. Інґленд і Ґренер невдовзі почали займатися жорстокими сексуальними витівками, які задокументували у цифровому форматі. Врешті-решт вона завагітніла і народила його дитину. Проте паралельно щось мусило відбуватися між Тренером і двадцятидев'ятирічною Меґен Амбюл, адже згодом, після його засудження до ув’язнення, вони одружилися.

Зосередившись на трикутнику Інґленд-Ґренер-Амбюл, медіа мало висвітлили той факт, що серед ув'язнених було багато іракських повій. Можна побачити, як вони з оголеними грудьми позують перед фотоапаратами військових. Крім того, безліч чоловіків-в’язнів були голими, почасти через стратегію принижень-підготовок до допитів, а почасти через нестачу для всіх оранжевих комбінезонів. До того ж, частина з них носила рожеві жіночі трусики замість чоловічої спідньої білизни, через помилку в постачанні. Звідси тільки малий крок до ще однієї «веселої» форми приниження — примусити ув’язнених носити їх на головах.

Прохання Чіпа утримувати підлітків і дорослих окремо не були безпідставними. Групу іракських в'язнів почали підозрювати у зґвалтуванні п'ятнадцятирічного хлопчика, який сидів з ними в одній камері. Сабріна Харман написала маркером на нозі одного з них: «Я ґвалтивнік» [правопис збережено]. Іншого оголили, його груди і соски обмалювали помадою. Повсюди панувала вибухонебезпечна сексуальна атмосфера. Деякі охоронці часто погрожували ув’язненим чоловікам зґвалтуванням, і є дані про те, що один із охоронців це зробив, використовуючи ліхтарик, та, можливо, держак від мітли. Також одного охоронця підозрюють у зґвалтуванні жінки-ув’язненої. Це місце починало дедалі більше нагадувати порнопалац, а не військову в’язницю.

Джеймс Шлезінґер, який очолював одне з незалежних розслідувань, описав те, що він бачив і чув про нічну діяльність цієї зміни: «Те, що там відбувалося, було схоже на фільм “Звіринець”». Ця ситуація повністю вийшла з-під будь-чийого контролю.

Чіп Фредерік пригадує, що форми знущань виникали в такій послідовності: 1-10 жовтня 2003: Роздягання до гола, приковування наручниками до дверей камер, носіння жіночої білизни. Це перейняли від попередників — 72-го батальйону військової поліції.

1-25 жовтня: Сексуальні пози (в присутності слідчих сковування голих докупи кайданками). Крім того, був незнайомий військовий, що представився працівником Ґуантанамо. Він показав Ґренеру деякі стресові пози, які в них використовувалися.

8 листопада: Бунт у відділені Ґансі [один із таборів у межах Абу-Ґрейб]. Сімох затриманих перевели в блок 1А. Вони заволоділи зброєю, планували взяти охоронця в заручники і вбили одну військову. Це була ніч пірамід, побиття, сексуальних поз, примусової мастурбації. Тоді також з’явилися собаки.

Після ретельного розслідування у доповіді генерала Антоніо Таґуби міс титься довгий перелік знущань і тортур, приписаних різним військо вим, які охороняли блоки 1А та 1Б. У цьому рапорті зазначено підозри у скоєнні:

а) розривання хімічних ліхтарів і виливання фосфорної рідини на в’язнів;

б) залякування в’язнів зарядженим 9-мм пістолетом;

в) обливання голих в’язнів холодною водою;

г) побиття в’язнів держаком мітли і кріслом;

ґ) залякування в’язнів-чоловіків зґвалтуванням;

д) дозвіл на зшивання охоронцем рани, отриманої внаслідок падіння на стіну;

є) ґвалтування ув’язнених хімічними ліхтарями і, можливо, держаком мітли;

ж) використання військових собак для залякування і збивання в’язнів у натовп; погрози спустити собаку, яка таки один раз вкусила ув’язненого.

Умисне жорстоке поводження із затриманими з боку працівників вій ськової поліції полягало у таких діях:

а) штурхання, удари руками й ногами ув’язнених, стрибання по оголених стопах;

б) відео- і фотозйомка оголених ув’язнених: чоловіків і жінок;

в) насильне укладання в’язнів у різні відверто сексуальні позиції для фотографування;

г) насильне роздягання ув’язнених і тримання їх голими кілька днів поспіль;

ґ) примушування голих в’язнів-чоловіків носити жіночу білизну;

д) примушування голих чоловіків до мастурбації перед фотокамерами;

є) складання затриманих у купи і стрибання по них;

ж) примушування затриманих чоловіків стояти на ящику із мішком на голові, з дротами, приєднаними до пальців на руках, ногах чи пеніса, що імітувало електричні тортури;

з) обмотування собачого ременя навколо шиї голого ув'язненого, і позування жінки-охоронця для фотографії;

и) примушування чоловіком-охоронцем жінку-ув’язнену до сексу; і) використовування військових собак (без намордників) для залякування в’язнів, щонайменше зафіксовано один випадок укусу ув’язненого, що призвело до серйозних травм;

ї) фотографування мертвих іракських ув'язнених.

«Ці дані підтверджуються письмовими зізнаннями деяких підозрюваних осіб, письмовими свідченнями ув’язнених і свідків», — підсумовує гене рал Таґуба[397].

КІЛЬКА ЗАСТЕРЕЖНИХ ПРИМІТОК

Здавалося б, що такого переліку військових порушень і злочинів досить, щоб завершити справу обвинуваченням. Проте в тому самому звіті генерал Таґуба доходить висновку, що ці військові поліцейські вчинили деякі із зловживань під тиском вищих за рангом. Він стверджує, що представники військової розвідки і слідчі інших служб США вимагали від наглядачів створити сприятливі для допитів психічні та фізичні умови.

Звіт із розслідування генерал-майора Джорджа Фея йде ще далі, звинувачуючи військову розвідку в тому, що впродовж семи місяців «персонал військової розвідки приховано вимагав, заохочував і, підтримував, чи підбурював персонал військової поліції [резервістів-охоронців нічної зміни] знущатися над затриманими, та/або брати участь у знущаннях над затриманими, та/або порушувати встановлені законом процедури проведення допитів»[398]. Ми ще розглянемо звіти обох генералів у наступному розділі, який фокусується на проблемах системи і співучасті командування.

НІЧ 25 ЖОВТНЯ 2003 РОКУ

Десь опівночі в блоці 1А трьох іракських ув’язнених витягли з камер, наказали голими повзати по підлозі, скували разом, і примусили імітувати статевий акт. На одній зі світлин зображено це скупчення в’язнів в оточенні семи військових, що дивляться на них зверху вниз. Головними тут були слідчий Рамон Кролл і фахівець військової розвідки Армій Круз. Серед тих, кого ідентифікували як пасивних спостерігачів, був військовий поліцейський Кен Дейвис. Він подивився на все, що відбувається, і просто пішов геть (йому завжди буде соромно, що він одразу не втрутився). Іншим спостерігачем був резервіст військової розвідки Ізраїль Рівера, який описав це як інцидент із «Володаря мух». Він також не втрутився, але наступного дня Рівера доніс на Круза і Кролла. Унаслідок чого їх віддали під трибунал. Круз отримав вісім місяців ув’язнення, а Кролл — 10. Батько Круза був першим кубинцем, випускником Військової академії у Вест-Пойнті. Ґренер також брав участь у цьому інциденті, але його не визнали кривдником.

Цей конкретний випадок зловживань викликали чутки, що ці в’язні зґвалтували хлопця в камері, за що тепер мали поплатитися. Фредерік зазначав, що він теж був засмучений цим інцидентом, позаяк вже скаржився начальству, що такі випадки неминучі, доки неповнолітніх не відокремлять від дорослих. Іронія в тому, що подальше військове розслідування завірило, що чутка була помилковою, або принаймні саме ці троє в'язнів не брали участі ні в якому зґвалтуванні.

Документальний фільм про цю подію як приклад знущань на нічній зміні показали у програмі канадських новин Fifth Estate 16 листопада 2005. Повна версія з показами свідків і детальним з’ясуванням ситуації доступна на їхньому сайті[399].

ЧИННИК ҐРЕНЕРА

Капрал резерву Чарлз Ґренер відігравав таку саму роль в Абу-Ґрейб, що й наглядач «Джон Уейн» у Стенфордському в’язничному експерименті. Обидва прискорювали ці події. «Джон Уейн» вийшов далеко за межі наданої йому ролі, проводячи «свої маленькі експерименти». Капрал Ґренер надміру перевершив свої повноваження, знущаючись із затриманих як фізично, так і психічно. Важливо, що обидва були харизматичними персонажами, випромінювали впевненість і цілеспрямованість, на противагу відчуттю безнадії, яке огорнуло було більшість їхніх колег. Хоча штаб-сержант Фредерік був керівником, реальну владу в блоці 1А мав Ґренер, навіть у присутності Чіпа. Видається, що оригінальна ідея фотографування належала йому, і багато світлин було зроблено його апаратом.

Ґренер, резервіст морської піхоти, без інцидентів прослужив наглядачем під час війни в Перській затоці. Під час операції «Буря в пустелі» близько шести тижнів працював у найбільшому таборі для військовополонених, знову без інцидентів. «Він був одним із тих хлопців, хто підтримував у нас дух» — згадує один із працівників. Інший колега описує Ґренера, як «кумедного хлопця, товариського і швидкого на жарти», додаючи «з побаченого мною у нього не було недоброзичливих сторін». Проте, за словами іншого члена підрозділу, конфлікту між деякими військовими, зокрема Тренером, й іракськими військовополоненими вдалося уникнути лише завдяки суворій дисципліні й контролю, накинутими польовим командиром.

Давній сусід, який знав Ґренера тридцять років, надав тільки позитивні відгуки: «Він був дуже хорошим хлопцем. Про Чака я можу сказати лише хороше. Він ніколи нікого не скривдив». Його мати висловила свою гордість у випускному альбомі школи: «Ти завжди робив так, щоб ми з батьком пишалися тобою. Ти найкращий»[400].

Проте з іншого боку, існує Ґренер, якого звинувачували у фізичних знущаннях над дружиною, яка врешті-решт з ним розлучилася. Також преса знайшла кілька доган, які він отримав, коли працював у в’язниці суворого режиму.

У нічну зміну блоку 1А всі зовнішні обмеження Ґренерової антисоціальної поведінки зникали. Хаос і випадкові інтимності замінили військову дисципліну, будь-якої подоби сильної владної структури ніде не було видно, і постійне заохочення військової розвідки й цивільних слідчих «готувати затриманих до допитів», тож він легко піддався спокусі.

Чарлз Ґренер був помішаний на сексі і потрапив у це оточення, що сприяло насильству. Він мав сексуальні стосунки із Ліннді Інґленд і фіксував це багатьма фотографіями. Він змушував іракських жінок-ув’язнених показувати груди та геніталії, щоб він сфотографував їх. Повідомляють, що Ґренер змусив групу ув'язнених до мастурбації і наказав оголеним в’язням-чоловікам повзати «так, що їхні геніталії волочились по підлозі», в той час як він кричав, що вони були «сраними педиками»[401]. Крім того, саме Ґренер вигадав укладати в’язнів у піраміди. І коли група голих в’язнів з мішками на головах була змушена мастурбувати перед охороною, чоловіками й жінками, Ґренер жартома сказав Ліннді Інґленд, що «ця шеренга мастурбувальників була подарунком на її день народження»[402].

Після завершення судового процесу Чіп Фредерік написав мені про Ґренера: «Я не переношу всю провину на нього. Він просто вмів показати, що все гаразд. Мені дуже соромно за мої вчинки. Якби я міг перенестися в жовтень 2003 року, я би вчинив інакше. Якби я був сильнішим...»[403].

Спеціаліст Меттью Уїздом, який перший повідомив начальству про зловживання в листопаді 2003 року (хоча його скаргу проігнорували), свідчив у судовому процесі проти Ґренера. Він розповів, що б'ючи ув'язнених Ґренер насолоджувався. Ба більше, чинячи насильство, він сміявся, насвистував і співав. Коли спеціаліст Джо Дарбі запитав Ґренера про стрілянину, що сталася в їхньому блоці, той вручив два диски, заповнені викривальними фотографіями. Вражений аморальністю зображених сцен Дарбі запитав, що вони значать для Чарлза. Той відповів: «Християнин в мені говорить, що це неправильно, але мій внутрішній пенітенціарний офіцер говорить, що мені приємно змусити когось дорослого обмочитися».

Чіп Фредерік досі шкодує, що потрапив під вплив Ґренера. Тут ми бачимо підтвердження валідності передбачень щодо його особистості. Пригадайте висновки його психологічного оцінювання: Чіп зазвичай боїться бути відкинутим іншими, через це в багатьох розбіжностях схильний визнати рацію іншої сторони і піддатися. Він змінює свою думку, підлаштовуючи її під інших, боячись, що вони «злитимуться чи ненавидітимуть» його. Інші можуть впливати на нього, навіть коли він вважає, що самостійно приймає рішення. Шкода, що його розум був підмитий стресом, страхом, виснаженням і впливом Ґренера.

АЛЬТЕРНАТИВНИЙ ПОГЛЯД НА ЧАРЛЬЗА ҐРЕНЕРА

У класичному японському фільмі Акіри Куросави «Расьомон» ту саму подію абсолютно по-різному описує група людей, яка брала в ній участь. Я вже зауважував, що схоже відбувалося зі Стенфордським в’язничним експериментом. Охоронець «Джон Уейн» і в’язень Даґ (8612) згодом розповідали пресі, що перший лише «вдавав» садистську роль, а другий прикидався божевільним. Зовсім нещодавно Гельманн надав ще одну версію своїх дій:

Якби в той час мене хтось запитав про результати моїх дій, я відповів би, що це вони були слабаками або прикидалися. Бо я не вірив у те, що мої вчинки могли когось справді довести до нервового зриву. Я вважав їх просто жартами. Знаєте, я хотів побавитися в лялькаря, потягнути за нитки, щоб вони зробили те, що я хотів[404].

Інші учасники Стенфордського в’язничного експерименту, і в’язні, й охоронці, описали свій досвід як жахливий, але водночас не надто важливий. Реальність певною мірою є лише свідомістю спостерігача. Проте у випадку Абу-Ґрейб люди перебували під сильним впливом консенсусу щодо реальності, створеного військом, військовим судом і пресою.

Чарлза Ґренера від початку розслідування змалювали справжнім виродком — садистом, лиходієм, який безпідставно насилував і знущався із в’язнів. Записи про догани на попередньому місці роботи у в’язниці в США, демонстрували як доказ того, що саме він приніс насильство і антисоціальну поведінку в блок 1А. З боку преси це був безвідповідальний обман.

Натомість особова справа Ґренера на попередньому місці роботи — виправному закладі в окрузі Ґрін, штат Пенсильванія — свідчить, що його ніколи не звинувачували, не підозрювали і не притягували до дисциплінарної відповідальності за будь-яке насильство чи погане ставлення до в’язнів.

Можна знайти ще драматичніший контраст між Тренером як безвідповідальним монстром і Тренером як добропорядним воїном в оцінюванні його ефективності за місяць найжорстокіших знущань над в’язнями. У формі оцінювання ефективності Ґренера (4856) 16 листопада 2003 року, яку підготував командир чоти капітана Брінсона, його відзначають за прекрасно виконувану роботу.

Капрал Ґренер, ви чудово справляєтеся зі своїми обов’язками в Багдадському центрі утримання під вартою як відповідальний за зону «затриманих військовою розвідкою». Ви отримали багато схвальних відгуків від підрозділів військової розвідки, особливо від п/п-к [цензуровано, ймовірно йдеться про підполковника Джордана]. Продовжуйте служити на такому ж рівні, і це допоможе нам досягти успіху в нашій спільній місії.

Далі йде застереження щодо військової форми підтримання належного військовому вигляду (чого ніхто в тому блоці не дотримувався). Друге застереження стосується високого рівня стресу, що впливає на нього й інших працівників. Його просять усвідомлювати, що наслідками такого стресу можуть бути зміни в поведінці, особливо стосовно ув’язнених. Проте Ґренерове розуміння належного ставлення до ув’язнених повністю підтримується — «Я стовідсотково підтримую ваші рішення, які ви приймаєте з метою самозахисту», — додає капітан (копія формуляра доступна в примітках)[405].

Кен Дейвис, військовий поліцейський резерву, нещодавно висловив напрочуд позитивну оцінку своїх взаємин з Тренером:

Одного вечора, після повернення зі зміни, він [Ґренер] захрип. Я запитав: «Ґренер, ти захворів?» — він сказав: «Ні». — А я запитав: «Ну, що тоді відбувається?»

«Я змушений кричати і робити інші речі із затриманими, які, як я відчуваю, є морально й етично неправильними. Як думаєш, що мені робити?»

«То не роби їх», — сказав я.

«У мене немає вибору».

«Ти про що?»

Він відповів: «Щоразу, коли зверху падає бомба, вони приходять і кажуть, що ще один американець втратив життя. І поки ти не допоможеш нам, їхня кров залишиться на твоїх руках»[406].

З огляду на високий рівень стресу, можна припустити, що охоронці отримують кваліфіковану психологічну підтримку. Справді, на кілька місяців до Абу-Ґрейб був приписаний психіатр, проте він не лікував і не консультував нікого із персоналу, і не піклувався психічно хворими в’язнями. Натомість, як повідомили, його головним завданням була допомога військовій розвідці у підвищенні ефективності допитів. Меґен Амбюл стверджувала, що «та не було там достовірних доказів про гомосексуальні акти, зґвалтування, чи хоча б фото чи відеозаписів, що хтось із семи членів військової поліції був причетний до цього». Вона продовжує: «У мене є всі фотографії та відео від початку розслідування. Я щоденно проводила в тому блоці по 13 годин. Я не бачила ані зґвалтувань, ані гомосексуальних актів»[407]. Чи ми коли-небудь зможемо дізнатися, що насправді сталося і кого й за що слід звинувачувати через жахіття в Абу-Ґрейб?

«ТРОФЕЙНІ ФОТО»: ЦИФРОВА ФІКСАЦІЯ ЛИХОДІЙСТВ

У війнах чи в боротьбі зі злочинністю військові, поліцейські і тюремні наглядачі часто застосовують насильство і тортури або жорстоко вбивають «ворогів», підозрюваних чи затриманих. Такі випадки слід очікувати (але не приймати) в зонах бойових дій, коли люди ризикують життям і коли «чужаки» нападають на наших. Ми не очікуємо і не приймаємо таку поведінку з боку представників демократичних урядів, коли немає безпосередньої загрози їхньому життю і коли затримані є беззахисними і беззбройними.

Так само кілька років тому, в березні 1991 року, багато американців обурилося, побачивши відеозапис, де група працівників поліції Лос-Анджелеса систематично била беззбройного темношкірого таксиста Родні Кінґа. Доки він, беззахисно лежав на землі, йому завдали понад п'ятдесят ударів кийками, і за цим безчинно спостерігали два десятки правоохоронців, а деякі з них допомагали, притискаючи ногами Кінґа до землі.

Проводячи аналіз сили впливу візуальних образів у сучасному суспільстві, письменниця Сьюзен Зонтаґ писала:

Тривалий час, щонайменше шість десятиліть, фотографії лежать в основі спогадів і суджень про важливі конфлікти.

Нині західна пам’ять переважно візуальна. Фотографії мають непереборну силу визначати, що саме з події ми пригадаємо. Цілком реально, що минулорічну превентивну війну США в Іраку люди з усього світу асоціюватимуть винятково із фотографіями тортур іракських ув’язнених американськими військовими в найсумнозвіснішій в’язниці Хусейна — Абу-Ґрейб[408].

Зонтаґ продовжує, виокремлюючи зміст цих фото, що свідчить про найгірші ексцеси сучасної культури приниження, яка культивується серед усіх громадян під впливом телешоу на кшталт Джеррі Спрінґера, де учасники змагаються в публічному самоприниженні. Вона звинувачує американську культуру в захопленні необмеженою владою і домінуванням. Далі Зонтаґ ілюструє її безсоромність, посилаючись на назву «Шок і трепет», яку Пентагон дав нападові на Багдад у березні 2003 року. (Потім деякі критики запропонували альтернативу — «Ганьба і трагедія» як опис того, що відтоді військові й безвідповідальні корпорації зробили в Іраку.)

Цифрові фотографії з Абу-Ґрейб мають особливий вплив на думку людей у всьому світі. Ніколи раніше ми не бачили таких візуальних доказів сексуального насильства і тортур з боку тюремних охоронців, чоловіків і жінок, що, безсумнівно, насолоджуються мерзенними вчинками, та ще й мають нахабство позувати й увіковічнювати їх. Як вони могли таке робити? Чому вони підписали це насильство від власного імені? Давайте розглянемо деякі можливі пояснення.

ЦИФРОВА ВЛАДА

Найпростіша відповідь — нові цифрові технології перетворюють кожного на миттєвого фотографа. Немає потреби чекати на проявлення плівки, результат отримуємо одразу. Зникає певна цензура сервісу фотопослуг, ба більше — одразу можна поділитися світлинами онлайн. Позаяк камери мають зручний малий розмір і відносно недорогі, вони настільки всюдисущі, що кожен з легкістю може зробити сотні знімків за раз. Так само блоги чи особисті онлайн-трансляції дають змогу пересічним людям пережити мить плинної слави за умови, що вони опублікують неймовірні матеріали, які розлетяться по всьому світу.

Візьміть під увагу, скажімо, аматорський порносайт, який закликав відвідувачів-чоловіків публікувати у вільному доступі фотографії своїх голих дружин і дівчат в обмін на безкоштовний доступ до порнографічних відео[409]. Військові отримали пропозицію такого самого безкоштовного доступу до порно в обмін на фотографії із зони бойових дій, і багато хто скористався з цього. Деякі з цих фото зображували мертвих або частини трупів. Наприклад, група усміхнених військових на фоні палаючих решток іракця, з підписом «Гори, малий, гори»[410].

ТРОФЕЙНІ ФОТОГРАФІЇ З ІНШИХ ЕПОХ

Такі образи нагадують про «трофейні фотографії» темношкірих чоловіків і жінок, лінчованих або спалених живцем у США між 1880-1930 роками, на яких до фото позують, як злочинці, так і просто перехожі. Ми бачили в попередньому розділі, що такі зображення символізують найгіршу форму дегуманізації. Крім самих тортур і вбивств темношкірих через надумані «злочини» проти білих, їх ще й оформили як листівки, які можна було купити і відправити поштою близьким. На деяких було зображено усміхнених малих дітей, які разом із батьками спостерігають за муками темношкірих чоловіків і жінок, що помирали насильницькою смертю. Документальний каталог багатьох з цих листівок можна знайти в нещодавно виданій книжці «Немає нічого святого»[411].

Інші подібні трофейні фотографії робили німецькі солдати під час Другої світової війни, на них зафіксовано їхні власні знущання над польськими євреями чи громадянами СРСР. Ми зазначали у попередньому розділі, що навіть «пересічні люди», літні резервісти німецької поліції, які спершу не погоджувалися розстрілювати єврейські сім’ї, з часом почали фіксувати свої екзекуції[412]. Існують й інші збірки таких фото із жертвами і катами, як це можна побачити в «Фотографуючи Голокост» Яніни Штрук[413]. Геноцид вірмен турками також зафіксовано на фото, які можна побачити на спеціальній сторінці в інтернеті[414].

Ще один жанр трофейних фото, поширений у часи, коли боротьба за права тварин ще не стала популярною, — на них мисливця чи рибалку зображено із величезною рибою, тигром чи ведмедем. Я пригадую таку світлину Ернеста Хемінґуея. Проте класичним зображенням такого роду можна вважати фотографію американського президента Тедді Рузвельта, що гордо стоїть біля гігантського, щойно застреленого носорога. На іншій колишній президент із сином Кермітом сидять на буйволі, недбало схрестивши ноги, із великою рушницею в руках[415]. Такі трофейні фотографії були публічною заявою про силу людини, яка перемогла диких бестій завдяки майстерності, мужності і технічним навичкам. Цікаво, що переможці тут зображені досить похмурими, вони рідко усміхаються. Вони перемогли грізного супротивника. У певному сенсі вони позують як молодий Давид щойно із пращі влучив гігантського Голіафа.

ЕКСГІБІЦІОНІСТИ СТАРАЮТЬСЯ ДЛЯ ВУАЙЄРИСТІВ

Усміхнені обличчя наглядачів нічної зміни Абу-Ґрейб пропонують новий, ексгібіціоністичний вимір трофейних фотографій. Насильство на деяких фото здається просто бутафорією, з якою військові хотіли «оголитися», поділитися своїми екстремальними вчинками в тих незвичних умовах. Здається, вони сподіваються на вдячних вуайєристів, які з насолодою підглядатимуть. Проте вони не взяли до уваги те, що електронні фото легко скопіювати і переслати, і що тоді вони втратять можливість вирішувати, хто зможе їх переглядати: фото стануть публічними, і в такий спосіб їх можна буде зловити на місці злочину.

За винятком зображення тортур людини в мішку із під’єднаними до пальців електродами і світлин, де собаки погрожують в’язням, більшість трофейних фото є сексуальними за своєю природою. Зв’язок між тортурами і сексуальністю надає їм порнографічного характеру, який обурює глядачів, але багато кого і захоплює. Нас усіх запрошено у цю темницю садомазохізму, і хоча зображене насильство є жахливим, люди продовжують його споглядати. Я був здивований ступенем вуайєризму, який зараз вдовольняє інтернет.

КОМПЛЕКС МОТИВІВ І СОЦІАЛЬНА ДИНАМІКА

Людська поведінка є складною, найчастіше існує понад одна причина будь-якої дії, і Абу-Ґрейб не виняток. Я вважаю що ці цифрові фото, крім сексуальності і ексгібіціонізму, були продуктом різних мотивів і міжособистісної динаміки. До них, імовірно, належали статус і влада, помста і відплата, деіндивідуалізація безпомічних та інше. Крім того, слід брати до уваги, що деколи причиною були завдання та вимоги слідчих.

Постановочні фотографії як спосіб залякування затриманих

Існує одна проста причина трофейних фотографій — військові і цивільні слідчі просили про них. Офіцер у відставці Дженіс Карпінскі і дехто з обвинувачених повідомили, що спочатку такі постановочні фото планувалося використовувати під час допитів для залякування. «Вони показували фотографії, щоб, не витрачаючи часу, отримувати зізнання, — сказала Дженіс під час відкритої дискусії в Стенфордському університеті, 4 травня 2006 року. — Вони відкривали лептопи, показували фото і говорили в’язням — починай говорити або завтра будеш з самого низу піраміди — так робили навмисно і методично»[416].

Безсумнівно, деякі з фотографій явно позовані, із усміхненими охоронцями, що дають п’ятірню, показуючи на що варто звернути увагу. Дегуманізуюче фото, де Ліннді Інґленд тягне на прив’язі в’язня, ймовірно, має таке саме походження. Навряд чи вона вирушила до Іраку із собачим ременем у торбі. Проте офіційний дозвіл хоча б на одне таке фото дав потрібний поштовх для подальших принижень і насильства. Після запуску вже не було видно кінця, тому що це «випускало пару», зменшувало нудьгу і бажання помсти, давало змогу виказувати майстерність, веселило і сексуально задовольняло охорону. Аж доки Джо Дарбі не припинив це шоу.

Фотографії як відображення чільних цінностей

Професорка порівняльного літературознавства Джудит Батлер пропонує нам переглянути значимість цих фото. Вона стверджує, що це не просто примхи конкретних охоронців, а, ймовірніше, охоронці фотографуючи відобразили чільні для військових цінності — гомофобію, мізогінію, домінування над всіма ворогами[417].

Статус і помста

Давайте визнаємо загалом низький статус резервістів у військовій ієрархії, а в цьому випадку його додатково занижували жахливі умови та нічна зміна. Охоронці розуміли, що перебувають на самому дні, отримують накази від цивільних і кинуті напризволяще командуванням, яке не цікавиться, що з ними відбувається. Єдиними особами із нижчим статусом в тому оточенні були в’язні.

Тож як характер, так і документація порушень служили однозначному соціальному ствердженню вищості кожного охоронця над в’язнями. Тортури і насильство свідчили про владу, демонстрували абсолютний контроль перших над останніми. А фотографії були цьому підтвердженням. Також расизм міг відіграти свою роль і через загальне негативне ставлення до арабів як зовсім «інших», і через ворожість унаслідок 11 вересня 2001 року.

Більш безпосереднім мотивом для багатьох було бажання відплатити за колег, убитих або серйозно поранених іракськими повстанцями. Цілком очевидно, що саме помста привела до знущань над ув’язненими, які бунтували, або яких підозрювали у зґвалтуванні хлопця. Наприклад, сімох в’язнів, що їх уклали у піраміду, перевели у блок 1А після заворушень в таборі Ґансі, коли поранили жінку-охоронця. Приниження і побої були «уроком» щодо наслідків бунту. Єдиного в’язня, на якого Чіп Фредерік підняв руку, сильно вдаривши в груди, підозрювали в тому, що той поранив жінку каменем. Змушування в’язнів до мастурбації чи імітації орального сексу перед жінками-охоронцями і фіксування цього приниження було чимось більшим, ніж просто тактикою залякування. Це був спосіб відплати в’язням, які, на думку охорони, перейшли межу дозволеного.

Деіндивідуалізація і ефект Марді Ґра

Проте, як зрозуміти Ліннді Інґленд, для якої все це було просто «веселою забавкою»? Думаю, тут задіяна деіндивідуалізація. Знеособлення людини і місця, які ми вже зазначали вище, можуть створити змінений стан свідомості, який у поєднанні з розмитою відповідальністю призводить до деіндивідуалізації. Крім того, учасники настільки заглибилися у свої вимогливі завдання, що втратили можливість раціонального планування чи роздумів про наслідки. Минуле і майбутнє поступилися негайному теперішньому, гедоністичній часовій перспективі. Це стан розуму, де емоції керують здоровим глуздом і послаблюють стримування пристрастей.

Це і є «ефект Марді Ґра», життя моментом, за маскою, що приховує ідентичність і дає волю розпусним, насильницьким і егоїстичним імпульсам, зазвичай стримуваним. Тепер поведінка вибухає, відповідаючи ситуативним вимогам, а не внаслідок змови чи зловмисної передбачливості. Ми бачили, що сталося, коли цей феномен «Володаря мух» проник в мою лабораторію, в якій деіндивідуалізовані жінки дедалі сильніше били струмом невинних жертв. Також його відтворили деякі охоронці Стенфордського в’язничного експерименту. У ситуації Абу-Ґрейб стандартні суспільні обмеження агресії й антисоціальної поведінки розмилися, і люди відчули розширення меж дозволеної поведінкової свободи.

Ані я, ані військове командування не заохочували своїх охоронців діяти садистично, чи чинити сексуальне насильство над ув’язненими. Проте в обох випадках переважала загальна норма вседозволеності. Охоронці не несли особистої відповідальності, ніхто особливо за ними не наглядав. У такому контексті традиційні моральні судження звужуються, теперішні дії стають важливішими від давно вивчених уроків, а діонісійські імпульси пригнічують аполонівську раціональність. Відключення моральності змінює психічний та емоційний пейзаж тих, хто потрапив у ці тенета.

Схожі зловживання з боку британськихвійськових й елітних підрозділів армії США

Якщо ці соціально-психологічні принципи були, як я стверджую, не особистісними, а ситуативними, нам потрібно знайти приклади схожого жорстокого поводження, здійсненого зовсім іншими військовими в схожих умовах у тій самій зоні бойових дій. Дійсно, є принаймні два перевірені приклади такої поведінки — обидва з них американська преса ледь помітила.

Британські солдати, дислоковані у Басрійській в’язниці в Іраку, також застосовували сексуальне насильство щодо затриманих, яких повністю оголювали і змушували симулювати содомію. Їхні фотографії шокували британську громадськість, яка не могла повірити, що молоді британці коли-небудь могли робити такі жахливі вчинки, а потім ще й фіксувати їх. Той факт, що одного із насильників нагородили званням героя в попередніх боях, ще більше обурив очікування британців. Справа виявилася ще гіршою, коли на BBC News 29 червня 2004 року повідомили: «Британські військові обмінювалися фотографіями насильства». Підзаголовок додавав: «Солдати обмінювалися сотнями фотографій, на яких зображено звірства проти іракських полонених». Кілька військових, що служили в елітному королівському Ланкаширському полку передали деякі зі світлин Daily Mirror. На одній із них зображено в’язня із мішком на голові, якого вдаряють прикладом, на якого мочаться і якому до голови прикладають дуло. Солдати стверджували, що мали значно більше подібних фотографій, отриманих завдяки «культурі товарообігу фотографій». Проте військове командування знищило їх усі, перевіряючи багаж під час перевірці багажу під час повернення з Іраку.

12 травня 2004 року, в телепередачі «60 Minutes II» Ден Разер показав аматорське відео, зроблене американським військовим, яке виявляло, що умови в Кемп-Букка та Абу-Ґрейб були схожими. Уривок відео показує, як молода жінка-солдат принижує іракських ув’язнених. Вона каже: «У нас уже двоє в’язнів вмерло... але кого це обходить? Мінус два до моїх клопотів». Кілька інших військових, що служили в Букка, і їх звинувачували в жорстокому поводженні з в’язнями, сказали Разеру «проблеми почалися через накази від тих самих осіб, що управляли Абу-Ґрейб, коли там фотографували тортури»[418].

Інші документальні підтвердження стосуються членів 82-ї повітрянодесантної дивізії, яка базувалася на передовій оперативній базі Меркюрі недалеко від Фаллуджі. У цьому місці тимчасово утримували заколотників та інших затриманих перед відправленням до Абу-Ґрейб. «“Маніяки-вбивці” — так вони [мешканці Фаллуджа] нас називали, бо знали, що якщо ми їх затримаємо, то перш ніж потрапити в Абу-Ґрейб, переживуть справжнє пекло». Цей сержант продовжує і переходить до опису, як вони будуть «трахати ОПК» (особа під контролем), неодноразово б’ючи чи знущаючись. Далі він додає: «У таборі всі знали, що якщо хочеш розрядити нерви, то йдеш до намету ОПК. У певному сенсі це був спорт».

Інший сержант з того самого підрозділу описав мотиви своєї насильницької поведінки, яка включала ламання затриманим ніг металевим бейсбольним кийком. «Деколи нам ставало нудно, тож ми наказували всім сісти в кутку, і потім складатися в піраміду. Це було до Абу-Ґрейб, але виглядало дуже схоже. Ми зробили це для розваги».

Капітан Ян Фішбек, офіцер з цього «елітного підрозділу» також свідчив для Human Rights Watch у вересні 2005 року про жорстоке поводження з ув’язненими, поширене в тій в’язниці. Його свідчення відкрили, що й тут військові фотографували свої жахливі вчинки. «[В таборі Меркюрі] вони розповідали, що мають фотографії, дуже схожі до тих, з Абу-Ґрейб.

Через цю подібність вони вирішили їх спалити. Дослівно цитую їхні слова: “Вони [військові з Абу-Ґрейб] мали неприємності за ті самі речі, які нам казали робити, тож ми знищили зображення”»[419].

Ми ще зустрінемо цього капітана в наступному розділі, де детальний опис зловживань його підрозділу збігається з тим, що мало місце в блоці 1А, за винятком сексуального насильства.

ОБВИНУВАЧУЮЧИ СЕРЖАНТА АЙВЕНА ФРЕДЕРІКА

Команда військових слідчих і прокурорів старанно приготувала справи проти кожного з семи обвинувачених військових поліцейських. (Якби командування, відповідальне за Абу-Ґрейб, виконало свої обов’язки з нагляду та підтримки дисципліни хоча б з частковою старанністю, то не було б ніякої потреби в цих справах.) Їхні дії були простими та ефективними: після зібрання достатніх доказів і свідчень, вони підготували для кожного із підозрюваних угоду про визнання провини, за якою найтяжчі вироки скоротять, якщо останні визнають вину і дадуть покази на колег. Судові слухання стосувалися найпростіших справ, як спеціаліста Джеремі Сівітса, де кожен із підсудних давав свідчення на інших, аж до великої трійки: Фредеріка, Ґренера та Інґленд.

Фредеріка звинуватили в п’яти злочинах. Усі було записано в угоді про визнання провини, підсудний погодився із їхньою правдивістю і визнав докази достовірними та доведеними:

Змова з метою знущання над затриманими. Змову зазвичай важко довести в цивільних судах, її необхідно підтвердити «твердими доказами», як-от записаними на папері, і також аудіо- чи відеозаписами планування. Проте у цьому випадку змову розглядали як «невербальну угоду» із іншими охоронцями з блоку 1А — Дейвисом, Тренером, Амбюл, Хармен, Сівітсом й Інґленд. Їх звинувачено в тому, що вони як група погодилися «брати участь в конкретних діях, які служили знущанням над затриманими (підлеглими), що є порушенням статті 93 Єдиного кодексу військової юстиції» (обумовлено угодою, стор. 3). Чи вони змовлялися за допомогою жестів рук, чи кивків голови? Чи їхня участь у задокументованих діях мусить виникати із попередніх домовленостей, чи для цього мусить існувати попередня змова?

Невиконання обов’язків. Як відповідальний за блок офіцер Фредерік «був зобов'язаний ставитися до всіх затриманих з пошануванням гідності та повагою і охороняти їх від усіх проявів нелегального насильства, жорстокості та поганого поводження» (обумовлено угодою, стор. 6). Його покинули напризволяще із цими обов’язками.

Жорстоке поводження з затриманими. Це стосується в’язня в мішку із прикріпленими до пальців електродами, якого змусили повірити, що у разі падіння із ящика його вб’є струмом. Фредерік під’єднав один з дротів до лівої руки в’язня і зробив «трофейне» фото. (Тут також згадується причина, чому цього затриманого з кличкою «Ґілліґем» змушували довго стояти на ящику в незручних позиціях. Це була частина «програми управління сном, коли перед допитом в’язня змушують до важких фізичних вправ і не дають заснути» (обумовлено угодою, стор. 6.) Згадуються й інші зловживання, як-от укладання в’язнів в піраміду, чи затискання в’язня з прізвиськом «гівнюк» (бо він вимазувався калом) між дві медичні ноші (в спробі змусити його припинити дефекацію), зверху яких сів Фредерік і сфотографувався. (Слід зазначити, що медики рекомендували вміщувати психічно нестабільних в’язнів між ноші, аби запобігти їхньою пораненню самих себе. Так що це не була ідея Фредеріка, а швидше слідування медичному протоколу.)

Заподіяння тяжких тілесних ушкоджень. Фредерік раз вдарив в’язня в грудну клітку, «з достатньою силою, щоб викликати у затриманого проблеми з диханням» (обумовлено угодою, стор. 8). (Цей затриманий був одним з учасників бунту в таборі Ґансі, під час якого серйозно поранено жінку-охоронця.)

Насильницьке задоволення статевої пристрасті неприродним способом. Це стосується змушення кількох в’язнів займатися мастурбацією в присутності охорони (чоловіків і жінок) та інших в’язнів, що фіксували на фото. «За цих обставин дії звинуваченого дискредитували збройні сили і суттєво зашкодили дисципліні». Обвинувачення продовжує: «Ці та інші фотографії зроблені обвинуваченим і його спільниками з особистих мотивів. Зображення були збережені на персональних комп'ютерах і не для службових цілей» (обумовленість дійсності, стор. 9).

ПРОЦЕС

Судовий процес над Фредеріком відбувся 20 і 21 жовтня 2004 року в Багдаді, попри прохання захисту перенести засідання в США. Позаяк я відмовився їхати в таке небезпечне місце, я давав свідчення в режимі відеоконференції із військово-морської базі в Неаполі, Італія. Умови були незручними, бо через затримки в передачі даних мої свідчення переривалися і часто зависало відео із зали суду. Ситуацію ускладнювало й те, що я спілкувався з екраном телевізора, а не взаємодіяв безпосередньо з суддею. Ускладнювало ситуацію і те, що під час свідчення мені не дозволили використовувати нотатки. Це означало, що я мусив утримувати в пам’яті сотні сторінок із рапортів п’яти різних ретельно вивчених слідств, плюс ввесь масив іншої, зібраної мною інформації про Фредеріка й умови в блоці 1А.

З огляду на те що Фредерік уже визнав себе винним, мої свідчення зосередилися винятково на виокремленні ролі ситуативних і системних чинників, які вплинули на його поведінку, на впливі ненормальних умов на дуже нормального молодого чоловіка. Я також підкреслив результати психологічної діагностики, мого інтерв’ю й інші позитивні оцінки, які він отримував до потрапляння в блок 1А. У такий спосіб я пробував показати, що він не вніс жодних патологій у той поведінковий контекст. Ба більше, я аргументував, що це ситуація спричинила девіантну поведінку, до якої він долучився, за що відчував сором і почуття провини.

Я підкреслюю, що, намагаючись зрозуміти, як на вчинки Фредеріка вплинули ситуація та соціальна динаміка, ми не займаємося «виправдологією», а тільки концептуальним аналізом, який зазвичай не проводять під час винесення вироків. Крім того, як науковець, що має стосунок до тематики, я показав основні аналогії між Стенфордським в’язничним експериментом і середовищем насильства в Абу-Ґрейб. (Повний текст моїх свідчень міститься на сторінках 294-330 зі стенограми процесу сержанта Айвена Чіпа Фредеріка. На жаль, вони не доступні онлайн).

Прокурор, майор Майкл Голлей, заперечив доцільність моїх ситуативних аргументів. Він стверджував, що Фредерік був у стані відрізнити погане від доброго, отримав адекватний завданню вишкіл, і по суті зробив раціональний вибір на користь неморальної, шкідливої поведінки, у чому його й звинувачено. Тож прокурор поклав усю провину на особу Фредеріка, який свідомо вчинив зло, і відкинув будь-які ситуативні чи системні впливи. Він також стверджував, що Женевська конвенція ще діяла, тож ці військові повинні були усвідомлювати власні обмеження. Це неправда. Як ми побачимо в наступному розділі, президент Джордж Буш і його радники з правових питань змінили визначення цих затриманих і тортур у низці підзаконних актів, що, фактично призупинили дію Женевської конвенції впродовж цієї «війни з тероризмом».

ВИРОК

Військовому судді полковнику Джеймсу Полу знадобилася лише одна година на винесення обвинувального вироку за всіма пунктами. Фредеріка засуджено до восьми років ув’язнення. Моє свідчення, мабуть, мало мінімальний вплив на суворість вердикту, зрештою як і палка промова захисника Гері Маєрса. Усі ситуативні та системні чинники, які я виявив, не були цінними на встановленій адміністрацією Буша і військовим керівництвом арені міжнародних відносин. Потрібно було показати світові й іракським громадянам «жорстоку боротьбу із злочинами» і швидке покарання цих кількох негідних військових, «ложку дьогтю» в «діжці меду» армії США. Тільки їхнім засудженням і покаранням можна змити цю пляму на американському війську[420].

Чарлз Ґренер відмовився визнати свою провину і отримав десять років в’язниці. Ліннді Інґленд після кількох складних судових розглядів було засуджено до трьох років позбавлення волі. Джеремі Сівітс отримав один рік, в той час як Джавал Дейвис — шість місяців. Сабріна Харман відбулася легким терміном у шість місяців завдяки доказам її доброго ставлення до іракців до потрапляння в Абу-Ґрейб. І нарешті Меґан Амбюл звільнили з лав армії без в’язничного терміну.

ДЕЯКІ ДОРЕЧНІ ПОРІВНЯННЯ

Немає найменших сумнівів, що зловживання Чіпа Фредеріка завдали фізичних та емоційних страждань підвладним йому в’язням, принизили та викликали гнів у їхніх родинах. Він визнав себе винним, суд визнав його винним, і він отримав суворе покарання. З погляду іракців надто м’яке. З мого кута зору, надто суворе, з огляду на обставини, які призвели до зловживання. Проте корисно порівняти його покарання з покаранням солдата з іншої війни, якого визнали винним у злочинах проти цивільних осіб.

Одна з попередніх плям на репутації Збройних сил США з’явилася під час війни у В’єтнамі, коли рота військових захопила село Сонґмі в пошуках бійців В’єтконґа. Жодного з них не знайшли, проте хронічні стреси, фрустрація і страхи цих солдат вибухнули в неймовірну лють проти місцевих жителів. Понад п'ятсот в'єтнамських жінок, дітей і людей похилого віку було вбито прямим кулеметним вогнем, або заживо спалено в їхніх хатинах. Багатьох жінок зґвалтовано і випотрошено, з деяких навіть зняли скальпи! Страшні описи цих жахіть спокійно озвучили деякі солдати в фільмі «Інтерв’ю з ветеранами Сонгми». Сеймур Герш публічно представив злодіяння рік потому в книжці «Сонгма 4».

Тільки одного військовослужбовця було визнано винним у скоєнні цих злочинів. Ним став лейтенант Уїльям Коллі. Його старшого офіцера, капітана Ернеста Медіну, який був на місці під час цієї місії «пошуку та знищення» і який, згідно рапортів, особисто стріляв у цивільних осіб, виправдали за всіма пунктами звинувачення, і він звільнився з лав. Капітан Медіна, на прізвисько «Лютий собака» неймовірно пишався людьми зі своєї роти «Чарлі», стверджуючи: «Ми стали найкращою ротою в батальйоні». Либонь це була передчасна похвала.

Лейтенанта Коллі було визнано винним в умисному вбивстві понад ста в'єтнамських мирних жителів у Сонґмі. Його первинний вирок — довічне ув’язнення — скоротили до трьох з половиною років, які він відслужив в казармі під домашнім арештом. Він не провів навіть дня у в’язниці. Більшість людей не знає, що його згодом помилували за ці масові вбивства і він повернувся до своєї громади, де став платним виголошувачем тостів і заслуженим бізнесменом. Чи справа могла б виглядати інакше, якби Коллі був простим рядовим, а не офіцером? Чи могло бути інакше, коли ці військові зробили б трофейні фото, які яскраво і реально проілюстрували би звірства, яких неможливо передати словами? Я думаю, що так.

Можемо також порівняти вироки наглядачів із Абу-Ґрейб з іншими, нещодавно засудженими військовими за різні злочини. Стає очевидним, що хоча їх засуджено за схожі або й гірші злочини, їхні вироки значно м’якші.

Максимальне покарання за злочини, які скоїв штаб-сержант Фредерік, — 10 років позбавлення волі, ганебне розжалування, пониження до звання рядового. З огляду на те, що він підписав угоду про визнання провини, Фредерік отримав вісім років позбавлення волі, ганебне розжалування, пониження до рядового, і конфіскацію всієї заробітної плати, разом із пенсійними заощадженнями за 22 роки служби.

Капрала Берґа було визнано винним у скоєні навмисного вбивства, самопораненні і надаванні неправдивих свідчень. Максимальне покарання — 11 років ув’язнення. Отримав 18 місяців і пониження до рядового.

Сержанта першого класу Прайс було визнано винним у нападі, жорстокому поводженні і перешкоджанні правосуддю. Максимальне покарання — 8 років ув’язнення, ганебне розжалування, пониження до рядового. Отримав пониження до звання штаб-сержанта, без ув’язнення, без ганебного розжалування.

Капрала Ґренера було визнано винним у нападі, жорстокому поводженні, невербальній змові, сексуальному насильстві і порушенні службових обов’язків. Максимальне покарання — 15 років ув’язнення, ГР, пониження до рядового. Отримав 10 років ув’язнення, ганебне розжалування, пониження до рядового і штраф.

Рядового Бренда було визнано винним у нападі, жорстокому поводженні, неправдивих свідченнях і завданні тілесних ушкоджень. Максимальне покарання — 16 років ув’язнення, ганебне розжалування, пониження до рядового. Отримав тільки пониження до рядового-рекрута.

Сержанта (ім’я не розголошується) було визнано винним у нападі, незаконному застосуванні зброї, грабежі і порушенні службових обов’язків. Максимальне покарання — 16 років ув’язнення, ганебне розжалування, пониження до рядового. Отримав тільки записану у справу догану.

Рядову Інґленд було визнано винною у змові, жорстокому поводженні і сексуальному насильстві. Максимальне покарання — 10 років ув’язнення, ганебне розжалування, пониження до рядового. Отримала три роки позбавлення волі.

Сержанта першого класу Перкінса було визнано винним у розбійному нападі, побиттю та перешкоджання правосуддю. Максимальне покарання — 11,5 років ув’язнення, ганебне розжалування, пониження до рядового. Отримав шість місяців ув’язнення і пониження до звання штаб-сержанта.

Капітана Мартина було визнано винним у розбійному нападі, нападі, перешкоджанні правосуддю, а також поведінці негідній офіцера. Максимальне покарання — дев’ять років ув’язнення.

Отримав 45 днів у в’язниці.

Очевидно, військове правосуддя не було збалансованим. Я вважаю, що саме трофейні фото переважили терези проти нічної зміни охорони.

ПЕРЕТВОРЕННЯ ОХОРОНЦЯ АЙВЕНА ФРЕДЕРІКА НА УВ'ЯЗНЕНОГО НОМЕР 789689

Ми намагаємося зрозуміти ефект трансформації людських характерів. Мабуть, одна з найекстремальніших і найрідкісніших трансформацій, яку тільки можна уявити, відбувається, коли особа з позиції влади (наприклад, в’язничного охоронця) потрапляє в позицію безсилого (наприклад, в’язня). На жаль, таке спіткало заслуженого військового і люблячого чоловіка. Вирок військового суду призвів майже до нервового зриву Чіпа. Тепер він лише номер 789689, в’язень у дисциплінарному виправному закладі в Форт-Лівенворт. Після оголошення вироку в Багдаді, його відправили в Кувейт, де посадили в одиночну камеру, попри те, що він не становив жодної загрози для себе або інших. Тамтешні умови нагадували йому Абу-Ґрейб. Ситуація ще погіршилася після переведення у Форт-Лівенворт.

Чіпові виписали ліки від безсоння, депресії й нападів паніки, на які він страждав упродовж року після скандалу. Проте в канзаській тюрмі йому раптово перестали їх давати. Це означало нестачу сну і безперервні страждання. «Я не думаю, що зможу дати собі раду, не думаю, що зможу витримати ще», — написав він мені на Різдво 2004[421]. Його помістили в маленьку холодну камеру і видали тільки дві тонкі ковдри без подушки. Змусили носити брудні, зношені шкарпетки і нижню білизну із плямами від фекалій і сечі. Нелюдське ставлення тільки посилилося, коли він постав перед судом щодо колишніх військових поліцейських в Техасі. Там публічно з його форми зірвали дев’ять медалей і відзнак, які він заслужив за двадцять років служби, і за цим він спостерігав плачучи. До того ж, аби ще більше насипати солі на рани, його в такому стані в кайданках вивели до преси. Щодня йому пригадували, що не можна зробити щось, що принижує армію США і не понести за це покарання.

Тепер, коли всі слухання в справі «Абу-Ґрейбської Сімки» завершилися, ставлення до Чіпа покращилося. Він відвідував курси для перукарів, щоб отримати нову професію, позаяк вже ніколи не міг працювати у пенітенціарній системі. «Я хотів би поновитися в армійських лавах, повернутися туди і довести, що я гідний служити. Я ніколи не здавався, і саме я міг змінити ситуацію... Я був цілковито готовим померти за мою країну, мою сім’ю, моїх друзів... Я пишаюсь тим, що більшу частину дорослого життя служив батьківщині»[422].

Чи ви бачите паралель із в’язнем Стенфордського в’язничного експерименту Стю (819), який наполягав на поверненні в тюрму, аби показати приятелям, що він не був поганим в’язнем? Це також нагадує класичний експеримент із соціальної психології, який засвідчив більшу лояльність до групи, що важче до неї потрапити[423].

Цей судовий процес і ці приниження зруйнували також життя Марти Фредерік. Якщо пригадуєте, вона також була пенітенціарним працівником в Пенсильванській в’язниці, де вони і зустрілися. «Абу й Ірак були прірвою нелюдяності, Абу також стало цвинтарем мого життя, там поховано життя, яке я знала, з останками, дядьку Філ... нормальне життя вже НІКОЛИ не повернеться. Життя стало постійною боротьбою, аби піднятися понад завалами того місця, як фінансово, так і психічно»[424].

Додатковим побічним ефектом цієї сумної історії стало нещодавнє рішення Марти розлучитися через пережиті фінансові й психічні тягарі. Це стало ще одним спустошливим ударом для Чіпа. Утім, вона залишається незмінною у своїй підтримці. Марта написала мені: «Я стояла поруч, перед і позад нього під час усього, що відбулося. І я продовжуватиму робити це, навіть не перебуваючи в шлюбі. Але я просто не можу й далі жити в цьому вакуумі»[425].

Зрештою, існує ще одна сумна відповідь на запитання, чи варто було використовувати в допитах насильство. Чи військові і цивільні змогли зібрати у такий спосіб більше інформації? Навряд чи, хоча можливо, що так, проте чи цього достатньо, щоб виправдати незаперечні моральні збитки, завдані моральному іміджу Америки, страждання затриманих чи тривалі психологічні наслідки для слідчих? Звісно, джерела в адміністрації повідомлятимуть, що отримали все необхідне, але ж це таємниця, і ми ніколи не зможемо перевірити, чи справді допити з примусом допомогли у війні з тероризмом і подальшій війні з повстанцями. Ніхто не заборонить їм брехати, щоб приховати сліди. Проте більшість експертів із тортур і допитів вважають, що фізичне насильство і тактики приниження рідко приводять до надійних показів. Правдиві зізнання отримуються через співпрацю, а не побиття, через побудову довіри, а не ненависті.

Ми вже бачили раніше негативну реакцію деяких військових, які брали участь у таких допитах. Занадто багато невинних людей було затримано, і це не дало жодної корисної інформації. Занадто мало вишколених слідчих і перекладачів і занадто сильні вимоги з боку командування негайно отримати результат. Політолог і експерт із тортур Дарій Реджалі ставить під сумнів достовірність результатів процедур допиту, які використовувалися на військових базах в Іраку, Афганістану й у Ґітмо. Він стверджує, що люди в умовах фізичного примусу зізнаються у будь-чому. Підтвердження цього ефекту можна знайти і в офіційних урядових документах США, зокрема в посібнику польових допитів (FM 30-15), посібнику ЦРУ (1963) і посібнику з використання людських ресурсів (1985). В одному зі своїх есе на сайті salon.com Реджалі стверджує, що тортури можуть узалежнювати, втягувати, коли слідчий переживає ніби наркотичне піднесення, проте залишається осад винищення, на подолання якого потрібні покоління[426].

ПРИКІНЦЕВІ ЗАУВАЖЕННЯ

У наступному розділі наш аналіз зсунеться із окремих осіб, спійманих у тенета нелюдських умов, до ролі, яку відіграла Система у створенні умов, що спонукали до тортур і насильства, в Абу-Ґрейб і багатьох інших військових в’язницях. Дослідимо багатовимірність системних впливів, які створюють, управляють, і підтримують «культуру знущань». Спершу переглянемо різні незалежні військові розслідування цих порушень, і оцінимо, якою мірою в них звертають увагу на головні системні змінні, як-от помилки керівництва, відсутність або неналежну підготовку персоналу, нестачу ресурсів і пріоритет допитів. Потім дослідимо доповіді від Human Rights Watch про інші схожі інциденти, і навіть такі, що стосуються гірших випадків насильства, як зголошене офіцерами елітного повітрянодесантного 82-го підрозділу. Потім ми розширимо наше дослідження до способів, якими військове командування й уряд створюють такі ситуації у військових тюрмах у всьому світі заради ефективнішої «війни з тероризмом» і «війни з бунтівниками». Це зробимо за допомогою інтерв’ю й аналізів, розміщених у документі PBS Frontline «Питання тортур» (18 серпня 2005 року), які розкривають роль адміністрації Буша і військового командування у санкціонуванні схожих тортур у Ґуантанамо з подальшим експортом до Абу-Ґрейб і далі.

Я зміню роль — від дослідника поведінки, який проводить психологічне дослідження-репортаж у цьому розділі, до ролі прокурора в наступному. Я оскаржуватиму вибраних членів військового командування, які зловживали владою і допустили тортури в Ґуантанамо, а пізніше перенесли ганебні тактики в Абу-Ґрейб. Вони дали дозвіл військовій поліції і військовій розвідці використовувати тактики тортур в покращених умовах і не змогли забезпечити відповідне керівництво, нагляд, підзвітність і відповідний вишкіл, необхідний для праці в блоці 1А. Я стверджуватиму, що саме вони є винними в гріхах як дії, так і бездіяльності.

Поставивши систему перед гіпотетичним судом, ми зрештою дійдемо до президента Буша, його радників і їхньої ролі в переозначуванні тортур як прийнятної і потрібної тактики у всеохопній і сумнівній війні з тероризмом. На них також відповідальність за позбавлення захоплених повстанців і всіх «іноземців» із військових таборів захисту, передбаченого Женевською конвенцією. Міністер оборони Рамсфелд відповідає за створення осередків дізнання, де «затриманих» піддавали екстремальним знущанням із сумнівною метою отримання зізнань й інформації. Він, імовірно, також відповідає за іншу наругу над американськими моральними стандартами, як-от «аутсорсинг тортур», коли цінних в'язнів перевозили в інші країни за урядовою програмою «надзвичайної передачі».

Я маю намір показати, що Система, від президента Буша до Чейні й міністра Рамсфелда і далі вниз за ієрархією, заклала підґрунтя для цих зловживань. Якщо це так, то ми як демократичне суспільство мусимо багато зробити для запобігання майбутнім зловживанням, змушуючи Систему змінити структуру і процедури в осередках дізнання.

Ми завершимо наступний розділ на мажорній ноті, бо завдяки Абу-Ґрейб було реалізовано план поліпшення вишколу охоронців, працівників військової розвідки і слідчих. Мій колега-психолог, полковник Леррі Джеймс, вирушив у цю в'язницю 2 травня 2004 року, і встановив новий набір процедур, які стримуватимуть описане у цьому розділі насильство. Особливий інтерес становить положення, згідно якого всі охоронці й інші відповідальні особи в межах навчання мають переглянути записи Стенфордського в’язничного експерименту. Як це навчання відбуватиметься і які наслідки матиме, може стати добрими новинами з цього похмурого місця.

Це позитивне бачення підведе нас до останнього розділу. У ньому я спробую врівноважити негатив, з яким ми мали справу під час нашої тривалої мандрівки, пропонуючи дві обнадійливі перспективи — вивчення способів опору небажаним впливам та відзначення героїв і героїзму.

Врешті я визнаю, що деяким читачам паралелі між маленькою імітацією в’язниці в Стенфордському в’язничному експерименту і реаліями небезпечної в’язниці в зоні бойових дій можуть видатися натягнутими. Але головними є не фізичні відмінності, а базові процеси психологічної динаміки, які можна порівняти в обох місцях[427]. Я хотів би також зазначити, що кілька незалежних дослідників зробили такі самі порівняння. Це можна знайти як в доповіді Шлезінґера (цитовано на початку цього розділу), так і в доповіді колишнього військово-морського криптолога Алана Хенслі, який у своєму аналізі причин насильства дійшов висновку:

Випадок Абу-Ґрейб детально описаний у дослідженні Зімбардо. Їхня модель побудована на практично однакових чинниках, і завдяки наявним раніше емпіричним даним можна було передбачити з високою ймовірністю увесь ланцюг подій, які проявлятимуться без свідомого намислу з боку учасників[428].

Я хочу закінчити цей етап нашої подорожі аналізом голови бюро багдадського Newsweek Рона Норленда. Він розмірковує, що пішло не так у війні, яка почалася з добрими намірами:

Що пішло не так? Багато чого, але найбільшим поворотним моментом став скандал в Абу-Ґрейб. Від квітня 2004 року звільнення Іраку стало справою відчайдушної мінімізації негативних наслідків. Знущання над в’язнями в Абу-Ґрейб вороже налаштувало громадську думку в Іраці. До того ж, це не спрацювало. Немає доказів того, що ці несправедливість і приниження врятували бодай одне американське життя, або призвели би до захоплення чи знешкодження когось із знаних терористів, попри заяви військових про те, що в'язниця була «ефективним місцем збору розвідданих»[429]

РОЗДІЛ 15

Обвинувачуючи Систему: співучасть командування

Патріотична заключна промова військового прокурора майора Майкла Голлея у справі сержанта Айвена Фредеріка допомагає задати тон нашому аналізу використання тортур на «незаконослухняних бойовиках» і в’язнях, яких утримують у військових в’язницях Іраку, Афганістану і Куби:

І я нагадаю вам, сер, що ворог б’ється на основі моралі, як і ми, і це може стати об’єднувальним чинником для наших ворогів зараз і в майбутньому. І я б також попросив вас подумати про ворогів, які можуть здатися в майбутньому В ідеалі ми цього хочемо. Ми прагнемо, щоб вони настільки злякалися боєздатності армії Сполучених Штатів, що просто здали би позиції. Але якщо полонений або радше ворог вірить, що його принижуватимуть і піддаватимуть ницому ставленню, то чому б йому й далі не опиратися до останнього подиху? І у бою він відбере ті життя, які могли би бути прожитими. Такий тип поведінки [в обвинувачених військових поліцейських] має довготривалі наслідки, і насамкінець це також впливає на військових, наших військових і моряків, і морських піхотинців, і пілотів, яких можуть захопити у майбутньому, і на те, як до них ставитимуться. Це все, що я хотів сказати.

Прокурор продовжує викривати те, що на кону в цій справі та й в інших справах «Абу-Ґрейбської сімки» стоїть ніщо інше, як честь армії:

Сер, насамкінець — честь нашої армії Сполучених Штатів водночас цінна і крихка. Ми свято віримо в армію Сполучених Штатів, у всі армії, а особливо в нашу. Ми віримо, що несемо велику відповідальність і силу, силу нав’язати нашу волю іншим. І єдине, що відділяє нас від нечесного нав’язування волі, від перетворення із суперника на натовп, на групу бандитів, це те, що ми маємо це почуття честі і поступаємо слушно, виконуючи отримані накази, робимо гідні речі, а така поведінка [насилля та тортури у в’язниці Абу-Ґрейб] знецінює це все. Ми, як і будь-яка армія, потребуємо високих моральних стандартів, щоб бути згуртованішими[430].

Моя заключна промова була спонтанною і не прописаною заздалегідь. Вона передбачила деякі чільні аргументи, які будуть розкриті далі у цьому розділі, що забезпечить повніший огляд тез про вплив потужних ситуативних і системних сил на виникнення цих зловживань. Ба більше, після розгляду справи (у жовтні 2004 р.) з’явилися нові докази, які чітко показали причетність військових начальників до насильства і тортур в блоці 1А. Ось текст моєї промови:

Звіти Фея і Таґуби вказують на те, що цьому [насильству] можна було запобігти, якби військо виділяло на цю мету хоча би частину ресурсів чи уваги, які витрачено на ці судові процеси, то Абу-Ґрейб ніколи б не відбулося. Але до Абу-Ґрейб поставилися з байдужістю. Це не вважали важливим, в’язниця мала такий самий низький пріоритет, як охорона археологічного музею у Багдаді [чиї скарби було розграбовано після «звільнення» міста, доки військові пасивно приглядалися].

Ці обидва заклади мали [військово] низький пріоритет, що разом із несприятливими обставинами довело до такого виверження. Тому я думаю, що насправді постати перед судом мусить військо, зокрема все командування сержанта Фредеріка, яке мусило би знати, що відбувається, мусило би запобігти цьому, зупинити це, оскаржити це. Саме вони повинні бути підсудними. Або, якщо сержант Фредерік є певною мірою відповідальним, яким би не був його вирок, його, на мою думку, потрібно пом’якшити за рахунок всієї командної верхівки[431].

У цьому розділі ми підемо декількома різними напрямками, які спонукатимуть нас витягнути із тіні замовчування центральні ролі багатьох чільних гравців у драмі Абу-Ґрейб — режисерів, сценаристів, постановників цієї трагічної п’єси. Певною мірою працівники військової поліції були лише купкою акторів, «сімома персонажами у пошуках автора»[432] або режисера.

Нам потрібно визначити утиски системи, які існували поза межами ситуації в’язниці Абу-Ґрейб. Ми маємо ідентифікувати всіх тих з командного ланцюга, хто брав участь у створенні умов, що призвели до такого різкого зниження рівня моралі в охоронців. Представляючи хронологію цих зовнішніх сил, я зміню свою роль експерта захисту на прокурора. З такої позиції я пропоную новий тип сучасного зла — «адміністративне зло», співучасниками якого є члени політичного та військового командування і яке призвело до зловживань і тортур[433]. Громадські й приватні організації функціонують у межах законодавчих, але не обов’язково етичних норм. Тому вони можуть спричинити страждання, і навіть смерть, коли виважено рухаються до цілей власної ідеології, генерального плану, оптимізуючи витрати і здобутки, або зрештою шукаючи фінансового зростання. За таких обставин їхні цілі завжди виправдовують засоби.

РОЗСЛІДУВАННЯ ЗЛОВЖИВАНЬ В АБУ-ҐРЕЙБ ВИКРИВАЄ ПОМИЛКИ СИСТЕМИ

У відповідь на численні повідомлення про зловживання, не лише в Абу-Ґрейб, а й у всіх військових в’язницях Іраку, Афганістану і Куби, Пентагон провів щонайменше десять офіційних розслідувань. Я уважно переглянув половину з них, коли готувався до своєї ролі у захисті сержанта Айвена Фредеріка. У цій частині розділу я окреслю у хронологічному порядку деякі з тих чільних звітів і висвітлю висновки з них із конкретними цитатами. Цим я маю намір дати відчуття того, як високопосадовці у війську й уряді оцінюють причини тортур і зловживань. Позаяк всі до одного ці розслідування були ініційовані військовими із конкретною інструкцією сфокусуватися на порушниках, вони здебільшого не висувають обвинувачення військовим і політичним лідерам за їхні ролі у створенні умов, сприятливих зловживанням. Єдиним винятком є звіт Шлезінґера, замовлений міністром Рамсфелдом.

Якщо рухатися вниз, а не вгору, рівнями субординації, можна зауважити, що ці звіти мають обмежену сферу застосування і не настільки незалежний і безпартійний підхід, як хотілося б. Утім вони надають нам відправну точку в нашій справі проти військового й адміністративного командування. Цю відправну точку ми потім доповнюватимемо новими повідомленнями преси, розширеними свідченнями військових — очевидців катування. (З повною хронологією зловживань в Абу-Ґрейб і слідчими звітами ви можете ознайомитися на сайті, зазначеному у примітках[434].)

ЗВІТ РАЙДЕРА - ПЕРШИЙ, ЩО ПОДАВ ПОПЕРЕДЖУВАЛЬНИЙ СИГНАЛ

Перший звіт за наказом генерала Санчеса підготував начальник військової поліції, генерал-майор Доналд Райдер 6 листопада 2003 року. У серпні його призначили головою експертної команди на прохання армійського слідчого підрозділу. Цей підрозділ ідентифікували як Об’єднану оперативну групу №7. До складу цієї багатофункціональної оперативної групи входили з’єднання сухопутних, військово-морських і повітряних сил, морська піхота і цивільні працівники Міністерства оборони.

Цей документ охоплював усю систему в’язниць в Іраку і містив рекомендації щодо її вдосконалення. Зрештою Райдер дійшов висновку, що там були серйозні порушення прав людини, а також значні системні недоліки навчального процесу і використання робочої сили. Його звіт також продемонстрував стурбованість щодо розмитих кордонів між військовими поліцейськими, які повинні були лише охороняти ув’язнених, і групами військової розвідки, призначеними допитувати полонених. Він зазначив, що військова розвідка намагалася залучити військову поліцію до «підготовки» затриманих до допитів.

Плутанина в повноваженнях між військовою поліцією і військовою розвідкою виникла під час війни в Афганістані, коли перші співпрацювали з другими, «створюючи сприятливі умови для подальших допитів». Цей евфемізм описує методи, які дають змогу зламати волю в’язнів. Райдер рекомендував створити процедури, що «визначають повноваження солдатів військової поліції... чітко відокремлюючи дії охоронців від дій працівників військової розвідки». Звіт Райдера потрібно було довести до відома всіх, хто відповідає за систему військових в’язниць. За словами журналіста Сеймура Герша, попри ці важливі висновки, «Райдер применшував серйозність своїх попереджень, оскільки дійшов висновку, що ситуація ще не досягла кризової точки. На його думку, деякі процедури неефективні, але він не виявив, що “підрозділи військової поліції навмисно застосовували недозволені методи поводження з в’язнями”». Слід зазначити, що цей звіт з’явився в розпал найскандальніших зловживань у блоці 1А восени 2003 року, але ще до того, як Джо Дарбі розповів про фотографії (13 січня 2004 р.). У своїй статті в журналі New Yorker (5 травня 2004 р.), присвяченій скандалу, Герш зауважив про звіт Райдера: «Його розслідування в кращому разі виявилося невдалим, а в гіршому було просто прикриттям»[435].

РЕТЕЛЬНИЙ І ЖОРСТКИЙ ЗВІТ ТАҐУБИ[436]

Коли у січні 2004 року сумнозвісні фотографії потрапили до військових керівників і відділу кримінальних розслідувань, генерал Санчес був змушений піти далі, ніж просто спробувати замаскувати факти, виявлені звітом Райдера. Він доручив генерал-майору Антоніо М. Таґубі провести розгорнутіше розслідування звинувачень у зловживаннях стосовно затриманих, незадокументованих втеч ув’язнених і безлічі інших фактів, які вказують на відсутність дисципліни і відповідальності. Таґуба чудово попрацював і провів велике докладне розслідування. Його результати було опубліковано у березні 2004 року. Цей звіт повинні були тримати в таємниці, тому що він містив прямі звинувачення у безвідповідальному ставленні до своїх обов’язків офіцерів, а також серйозні звинувачення інших офіційних осіб. Як наочний матеріал його доповнювали «ті фотографії». Все це було надто скандально, щоб не просочитися в пресу (ймовірно, за чималі гроші).

Звіт Таґуби потрапив до редакції журналу New Yorker, і його висновки і фотографії було опубліковано у статті Герша, але це сталося лише, коли фотографії вже з’явилися в програмі 60 Minutes II 28 квітня 2004 року. (Як ви пам’ятаєте, ця історія почалася для мене саме з цієї програми)

Таґуба без особливих церемоній розкритикував звіт свого колеги, генерала Райдера. «На жаль, багато системних проблем, виявлених під час розслідування [Райдера], не були усунуті і стали предметом нашого розслідування, — пише він. — Доводиться визнати, що багато зловживань щодо затриманих відбувалися одночасно або майже одночасно з розслідуванням Райдера» (курсив додано для наголошення фрази). Далі в звіті Таґуби сказано: «Всупереч висновкам звіту [генерал-майора] Райдера, я бачу, що військовослужбовців 372-ої роти військової поліції, 800-ї бригади військової поліції з самого початку направили туди, щоб змінити стан справ у виправному закладі, “створити умови” для допитів військової розвідки». Також зазначалося, що офіцери військової розвідки, агенти ЦРУ, представники приватних компаній і працівники ІДУ [інших державних управлінь] «активно спонукали охоронців — військових поліцейських — створювати фізичні і психологічні умови для “успішніших” допитів свідків».

На підтримку цього твердження Таґуба наводить дані під присягою свідчення кількох охоронців, які підтверджують співучасть у зловживаннях працівників військової розвідки і слідчих.

Спеціаліст Сабріна Харман з 372-ої роти військової поліції в показах під присягою розповіла про випадок, коли затриманого поставили на ящик і під’єднали йому електроди до пальців рук, ніг і пеніса. І уточнили, що «її завдання — не давати затриманому заснути». Сказала, що працівник військової розвідки розмовляв з [капралом] Ґрейнером [sic].

І заявила: «Працівник військової розвідки хотів змусити їх говорити. А завдання Ґрейнера [sic] і Фредеріка — допомагати військовій розвідці і приватним компаніям так, щоб ці люди почали говорити».

Таґуба наводить свідчення сержанта Джавала Дейвиса про вплив працівників військової розвідки і представників приватних компаній на охоронців військової поліції, що він бачив особисто:

Я сам був свідком того, як ув’язнених в центрі військової розвідки, блок 1А, змушували робити різні речі, які я вважаю сумнівними з погляду моралі. У блоці 1А нам сказали, що у них інші правила й інші СПП [стандартні процедури поводження] з ув’язненими. Я ніколи не бачив статуту або інших документів, де було б викладені ці правила або стандартні процедури, мені про них тільки усно говорили. За 1А відповідав капрал Ґренєр [sic]. Він стверджував, що агенти і солдати військової розвідки давали йому різні завдання, але не було нічого письмового, на що він міг би послатися [sic]». Коли я запитав сержанта Дейвиса, чому правила в блоках 1А і 1Б відрізнялися від правил в інших корпусах в’язниці, він заявив: «В інших корпусах сидять звичайні в’язні, а в блоках 1А і 1Б — ті, кого тримає там військова розвідка». Коли ж я запитав, чому він не доповів про зловживання вищим за званням офіцерам, сержант Дейвис заявив: «Бо я думав, що якби вони робили те, що не відповідає встановленим процедурам або правилам, то хтось про це сказав би. [Тут ми знову можемо спостерігати зло бездіяльності]. Крім того, блок 1А перебуває у розпорядженні військової розвідки, і мені здавалося, що працівники військової розвідки схвалюють зловживання». Сержант Дейвис також заявив, що чув, як працівник військової розвідки заохочував охоронців жорстко поводитися із в’язнями. На запитання, що саме говорив працівник військової розвідки, він відповів: «Розговоріть цього хлопця. Влаштуйте йому поганеньку ніч.

Нехай він отримає як слід». Він стверджував, що ці коментарі було адресовано капралові Ґренєру [sic] і сержанту Фредеріку. Зрештою сержант Дейвис сказав, що «працівники військової розвідки, як я зрозумів, хвалили Ґренєра [sic] за те, як він поводиться із затриманими, що перебувають у розпорядженні військової розвідки. Наприклад, вони казали: “Чудово, вони ламаються дуже швидко. Відповідають на всі запитання. Дають нам потрібну інформацію”. Щось таке».

Заява Джейсона Кеннела з 372-ї роти військової поліції нагадала мені, як під час Стенфордського в’язничного експерименту за порушення правил наші охоронці відбирали у в’язнів матраци, ковдри, одяг і подушки:

«Я бачив, що вони голі, але працівники військової розвідки просили нас забрати у них матраци, ковдри та одяг». Кеннел не міг згадати, хто саме із працівників військової розвідки просив це зробити, але зазначив: «якщо вони хотіли, щоб я це робив, то повинні були надати мені відповідні документи». Згодом йому повідомили, що «ми не повинні робити нічого, що принижує гідність ув’язнених».

Це лише один приклад постійних протиріч між реальною ситуацією зі зловживаннями і негласним заохоченням військової розвідки й інших служб ображати затриманих цього блоку. З одного боку, охоронцям наказували продовжувати зловживання, а з іншого — офіційно публічно заявляли, що «ми не миритимемося зі зловживаннями або чим-небудь, що не можна назвати гуманним поводженням». Такий підхід давав змогу оскаржувати будь-які ймовірні майбутні звинувачення охоронців.

У звіті Таґуби зазначено, що старші офіцери, які знали про надзвичайно жорстоке поводження із затриманими, рекомендували винних віддати під військовий суд, але цього так ніколи і не зробили. Бездіяльність командирів, які знали про зловживання, підтверджувала здогад, що ніхто і не відповість за знущання з ув’язнених.

Проблеми взаємодії, навчання і лідерства

Таґуба наводить безліч свідчень і прикладів, що солдати і резервісти військової поліції не пройшли вишкіл і їх не забезпечили ресурсами й інформацією, потрібними для виконання такої складної справи, як охорона в’язнів у в’язниці Абу-Ґрейб. У звіті написано:

Серед службовців 800-ї бригади військової поліції та її підрозділів спостерігається загальна нестача знань, навичок й інформації про базові юридичні, нормативні, теоретичні та командні вимоги...

Поводження із затриманими і кримінальними злочинцями після оформлення дуже відрізнялося між різними місцями ув’язнення, корпусами, таборами, і навіть на різних змінах охоронців із тієї самої 800-ї бригади військової поліції». [Курсив додано для привертання уваги до відмінностей в методах денної і нічної змін охоронців в блоці 1А]

У звіті також зазначено:

Чисельність ув’язнених в Абу-Ґрейб і в Кемп-Букка значно перевищує максимально допустиму місткість, а штат охоронців не добрали і ресурсів бракує. Такий дисбаланс сприяв незадовільним умовам утримання, втечам і відсутності відповідальності в різних відділеннях. Переповненість місць утримання також не дає змоги виявити й ізолювати лідерів, які могли б організовувати втечі і заворушення в місцях утримання.

Таґуба описує безліч випадків утеч, бунтів ув’язнених і сутичок між охоронцями і затриманими, унаслідок яких гинули люди. Щоразу висновок один і той самий: «Слідча група не виявила жодних даних про причини, впливові чинники або коригувальні дії». У звіті також описано один великий бунт ув’язнених, що мав летальні наслідки. Його згадує сержант Фредерік як передумову того, що більшість бунтівників потім перевели до його блоку 1А, де над ними тяжко знущалися.

Таґуба особливо наголошує на тому, що військовому командуванню було добре відомо, що ця бригада військової поліції не пройшла необхідного вишколу, але з цього приводу не ввели жодних коректур:

Я виявив, що солдати 800-ї бригади військової поліції не були достатньою мірою навчені своїм обов’язкам, які включали в себе управління в’язничними або виправними установами комплексу Абу-Ґрейб. Як і Райдер, я також дійшов висновку, що в процесі мобілізації солдати підрозділу 800-ї бригади військової поліції не пройшли підготовку, потрібну для управління виправними установами. До мобілізації і під час перебування у тренувальному таборі після мобілізації вони не отримали чітко поставлених завдань, тому й не змогли навчитися відповідно виконувати свої обов’язки. Підготовка, що проводилася на майданчиках мобілізації, розробили і використовували на рівні роти, а на рівнях батальйону чи бригади координація і нагляд були відсутні. Ця підготовка роти по суті складалася із виконання простих задач і тренування із забезпечення правопорядку. Втім я не знайшов доказів того, що командування, знаючи про ці недоліки, подало запит на коригування тренувальних програм Школі військової поліції, ізолятору тимчасового тримання американських військовослужбовців у Манхаймі, Німеччина, Начальнику військової поліції, або дисциплінарній виправній колонії у Форт-Лівенворт у Канзасі...

Це розслідування показує, що бригадний генерал Карпінскі та її підлеглі погано розподілили ресурси в іракській зоні ОС [об’єднаних сил]. У БЦІ [Баґдадському ізоляторі тимчасового тримання] Абу-Ґрейб розміщувалися від шести до семи тисяч в’язнів, проте наглядав за ними лише один батальйон. Для порівняння — заклад особливого нагляду також охороняє один батальйон, але перебуває там лише сто затриманих.

Окрім цього серйозного недоліку — чисельності персоналу, — умови життя військових, що служили в Абу-Ґрейб, були надзвичайно погані. Тут не було їдальні, пошти, перукарні й кімнати психологічного розвантаження. Постійні мінометні удари, а також періодичні автоматні й ракетні обстріли становили серйозну загрозу для життя військових і затриманих. Крім того, в’язничний комплекс був переповнений, і бригада відчувала нестачу відповідних ресурсів та персоналу, необхідних для вирішення серйозних логістичних проблем. Також через дружні відносини між військовими бригади, що склалися під час попередньої спільної служби, часто виявлялися важливішими за субординацію у комунікації між начальниками і підлеглими.

Таґуба називає імена командирів, які безвідповідально ставилися до своїх обов'язків

На відміну від інших розслідувань стосовно зловживань в Абу-Ґрейб, звіт генерала Таґуби вказує імена тих, хто виявився неспроможним виконувати обов’язки командирів, і тому заслуговує певного покарання. Варто перелічити деякі причини, з яких генерал зазначає імена багатьох воєначальників, чиї методи керівництва стали не прикладом військового командування, а пародією на нього. Ці офіцери повинні були забезпечити військових поліцейських дисциплінарною структурою, але не зробили цього:

Досліджуючи завдання 800-ї бригади військової поліції в Абу-Ґрейб, я виявив, що відбувалися явні непорозуміння і неефективна взаємодія між командиром 205-ї бригади військової розвідки, яка керувала ПОБ [передовою оперативною базою] Абу-Ґрейб після 19 листопада 2003 року, і командиром 800-ї бригади військової поліції, яка контролювала затриманих всередині закладу. Між цими підрозділами не було чіткого поділу відповідальності, а також координації дій на рівні командування й інтеграції функцій. Координація відбувалася на найнижчих рівнях за відсутності нагляду з боку командування...

Прочитавши звіт Таґуби, я зміг дійти лише до одного висновку: в’язниця Абу-Ґрейб перетворилася на «колгосп тварин» вже на рівні офіцерів, а не тільки на нічній зміні військових поліцейських армійського резерву, які працювали в блоці 1А. Дванадцять офіцерів і військовослужбовців некомандного складу отримали догани або дисциплінарні стягнення (м’які) за негідну поведінку, безвідповідальне ставлення до своїх обов’язків, відсутність керівництва і зловживання алкоголем. Показовий приклад — капітан Лео Мерк, командир 870-ї роти військової поліції. Його звинувачували в тому, що він фотографував жінок-військових свого підрозділу голими без їхнього відома. Ще один військовослужбовець некомандного складу отримав догану за недбале ставлення до своїх обов’язків — заприятелювавши з молодшими за званням військовими, він без жодного приводу стріляв з їхніх гвинтівок М-16 і випадково підірвав бак з паливом!

Таґуба рекомендує усунути від командування, звільнити з лав або оголосити догану в письмовому вигляді приблизно десятку офіцерів, які займали командні посади, — якраз тим людям, які повинні були служити прикладом для пересічних військових і резервістів під їхнім командуванням.

Проте винні не тільки військові. Розслідування показало, що кілька цивільних слідчих і перекладачів без жодних на те повноважень залучали військових поліцейських до допитів у блоці 1-А, а також особисто брали участь у зловживаннях. Серед них у звіті Таґуби згадуються Стівен Стефановіч, цивільний слідчий-контрактник, і Джон Ізраель, цивільний перекладач-контрактник, обидва з 205-ї бригади військової розвідки.

Стефановіча звинувачено в тому, що він «дозволяв і/або інструктував військових поліцейських, яких не навчали методам ведення допитів, готувати затриманих до них шляхом “створення умов”, на що ті не мали повноважень і [sic] згідно з правилами і принципами поведінки. Безсумнівно, він знав, що його інструкції спонукають військових поліцейських до фізичного насильства» (курсив для наголошення). Це підтверджує слова Фредеріка і Ґренера. що їх підштовхували до зловживань цивільні особи, і саме вони, на думку військових поліцейських, відповідальні за ситуацію в блоці 1А, бо прагнули отримати важливу розвідувальну інформацію будь-якими доступними засобами.

Приклад негативних наслідків «“зла бездіяльності” видно із зауважень Таґуби щодо сержанта Снайдера. Той не доповів про поведінку свого безпосереднього підлеглого, який знущався над затриманими, наступаючи черевиками їм на руки і на ноги в його присутності».

Перш ніж облишити звіт Таґуби і перейти до результатів деяких інших незалежних розслідувань, потрібно відзначити його знаменний висновок про провину деяких офіцерів і цивільних осіб, яких досі не піддали під суд і навіть не висунули проти них звинувачень у співучасті у зловживаннях в Абу-Ґрейб:

Кілька офіцерів армії США припустилися неприпустимих дій і серйозних порушень міжнародного права у в’язниці Абу-Ґрейб і в Кемп-Букка в Іраку. Ба більше, чільні керівники вищої ланки 800-ї бригади військової поліції та 205-ї бригади військової розвідки виявилися неспроможними дотримуватися встановлених правил, норм і директив командування щодо запобігання зловживанням із затриманими в Абу-Ґрейб і в Кемп-Букка в період з серпня 2003 року по лютий 2004 року...

Конкретніше, я підозрюю, що полковник Томас Паппас, підполковник Стів Джордан, Стівен Стефановіч і Джон Ізраель прямо чи опосередковано відповідальні за зловживання в Абу-Ґрейб. Тому наполегливо рекомендую вжити негайних дисциплінарних заходів, як було зазначено в попередніх параграфах, а також ініціювати процедуру №15, щоб повною мірою визначити їхню провину (курсив для наголошення).

ЗВІТ ФЕЯ-ДЖОНСА: ВИЗНАЧЕННЯ ПРОВИНИ СТАРШИХ ОФІЦЕРІВ І СТОРОННІХ ОСІБ[437]

Генерал-лейтенант Ентоні Джонс і генерал-майор Джордж Фей здійснили ще одне розслідування заяв про те, як 205-а бригада військової розвідки причетна до зловживань із затриманими в Абу-Ґрейб. Вони також хотіли з’ясувати, чи були причетні до цих зловживань будь-які організації або інші старші офіцери, а не тільки командири бригади[438]. Хоча їхній звіт ґрунтується на стандартному диспозиційному підході і покладає всю провину на тих, хто безпосередньо брав участь у зловживаннях, — на ту ж «невелику групу аморальних солдатів і цивільних осіб», але він все ж описує деякі ситуативні й системні чинники.

«Події в Абу-Ґрейб не можливо розглядати у вакуумі» — ця вихідна теза звіту Фея-Джонса допомагає окреслити те, як «наявне оточення» сприя ло зловживанням. Висновки звіту збігаються з даними мого соціально психологічного аналізу, причому звіт містить докладний опис потужних ситуативних і системних чинників, що діяли усередині і навколо пове дінкового оточення. Давайте розглянемо їхню значимість, викладену в трьох наступних абзацах звіту:

Генерал-лейтенант Джонс виявив, що старші офіцери не брали безпосередньої участі у зловживаннях в Абу-Ґрейб, утім вони відповідальні за відсутність належного керівництва, за те, що не змогли вчасно відреагувати на повідомлення Міжнародного комітету Червоного Хреста і надати роз’яснення підлеглим, забезпечивши би при цьому відповідний постійний нагляд на тактичному рівні.

Генерал-майор Фей виявив, що з 25 липня 2003 року по 6 лютого 2004 року 27 працівників бригади військової розвідки, згідно з низкою показань, вимагали, заохочували, потурали або прямо просили солдатів військової поліції ображати затриманих, та/або брати участь у зловживаннях стосовно затриманих, та/або порушувати встановлений порядок допитів, чинні закони й інструкції щодо проведення дізнань в Абу-Ґрейб.

Командири розташованих в Абу-Ґрейб підрозділів чи ті, хто здійснював нагляд за солдатами й цими підрозділами, були не в змозі контролювати підлеглих або забезпечити безпосередній контроль за виконанням ними своїх завдань. Ці командири не спромоглися належним чином підтримувати дисципліну своїх солдатів, робити висновки зі своїх помилок і проводити роз’яснювальну роботу щодо покладених на них обов’язків...

Через запізніле виявлення неналежного керівництва не було вжито своєчасних заходів, щоб запобігти випадкам насильства і сексуальних зловживань, а також інцидентам із неправильним тлумаченням і нерозумінням прохань представників деяких служб... Зловживань не сталося б, якби офіцери дотримувалися чільних принципів статуту армії і забезпечили потрібне для виконання місії навчання (курсив для наголошення).

Спільний звіт цих генералів підсумовує безліч чинників, які, як вони ви явили, сприяли зловживанням у в’язниці Абу-Ґрейб. Сім із них названо головними причинами зловживань:

• «злочинні нахили окремих військовослужбовців» (диспозиційні особливості резервістів військової поліції);

• «неефективне керівництво» (системні чинники);

• «порушення субординації в бригаді й вищих ешелонах командування» (системні чинники);

• «участь безлічі управлінь і організацій в діяльності, пов’язаній із допитами в Абу-Ґрейб» (системні чинники);

• «нездатність ефективно відбирати, навчати, а потім інтегрувати в процес слідчих, аналітиків і лінгвістів-контрактників»

(системний чинник);

• «відсутність виразного розуміння військовою поліцією і фахівцями військової розвідки своїх ролей і обов’язків щодо проведення дізнань» (ситуативні та системні чинники);

• «відсутність системи безпеки» (ситуативні та системні чинники).

Тож, шість із семи зазначених у звіті Фея-Джонса чинників є системними або ситуативними, і лише один із них належить до диспозиційних. Потім звіт докладно описує ці чинники, приділяючи основну увагу численним прикладам неефективності системи, що стала фундаментальною причи ною зловживань:

Якщо вийти за межі особистої відповідальності, відповідальності лідерів і відповідальності командування, то слід зазначити, що системні проблеми і питання також сприяли створенню нестабільного оточення, в якому відбувалися зловживання. У звіті перераховано кілька десятків конкретних системних проблем, починаючи з доктрини і політики та закінчуючи проблемами керівництва, командування, підготовки й розподілу ресурсів.

Співучасть ЦРУ під виглядом «командної роботи»

Я був здивований, виявивши в цьому звіті відкриту і безпосередню критику ролі ЦРУ у використанні тактик примусу під час проведення допитів, які, як передбачалося, мали були залишатися секретними:

Систематична відсутність відповідальності за дії слідчих і самих ув’язнених негативно впливала на ставлення до затриманих в Абу-Ґрейб. Неясно, в який спосіб і за чиїм наказом ЦРУ могло розміщувати в Абу-Ґрейб таких в’язнів, як затриманий №28[439], тому що між ЦРУ і командуванням об’єднаної оперативної групи не було жодних офіційних домовленостей із цього приводу. Офіцери ЦРУ, які працюють в Абу-Ґрейб, переконали полковника Паппаса і підполковника Джордана, що можуть діяти поза встановлених правил і процедур (курсив для наголошення).

На секунду зробімо паузу, щоб оцінити саме свідчення, перш ніж розібрати, як вирішилося це питання зв’язків із ЦРУ. Фей і Джонс зазначали, що «коли полковник Паппас порушив питання взаємодії із ЦРУ під час розмови з полковником Блотцем, той заохотив Паппаса співпрацювати з ЦРУ, бо всі ж в одній команді. Полковник Блотц так само заохотив і лейтенанта Джордана».

Створення нездорової робочої атмосфери

У звіті Фея-Джонса детально описується, як такі секретні операції агентів ЦРУ, що мали статус «понад законом», сприяли створенню злоякісного навколишнього середовища, а також у ньому надано психологічний аналіз цієї ситуації:

Смерть затриманого №28 та інші випадки, наприклад, коли в кімнаті для допитів опинялася зброя, заряджена бойовими патронами, були широко відомі американським військовим в Абу-Ґрейб (військовослужбовцям військової розвідки і військової поліції). Внаслідок відсутності особистої відповідальності виникали припущення, конфлікти і обурення, тому що деякі особи позиціонували себе понад законами і правилами. Зрештою в Абу-Ґрейб запанувала нездорова атмосфера. Розслідування смерті затриманого №28 досі не провели.

Коротко позначено і той факт, що анонімність використовувалася як щит, що дає змогу знімати з себе відповідальність за вбивство: «Офіцери ЦРУ діяли під псевдонімами і ніколи не називали своїх справжніх імен».

Випадки, коли виправдовування охоронців виявлялися цілком обґрунтованими

Розслідування Фея-Джонса підтверджує слова Чіпа Фредеріка й інших охоронців нічної зміни, що їхні образливі дії заохочували і підтримували багато людей, які працювали на військову розвідку:

Визнані винними військові поліцейські стверджували, що діяли з відома і за сприяння фахівців військової розвідки. Хоча ці твердження нагадують виправдовування, втім у них є певні підстави. Створена в Абу-Ґрейб атмосфера сприяла зловживанням, як і необізнаність у них вищого керівництва впродовж тривалого часу. Те, що починалося з роздягання й образ, стресу і фізичних вправ, переросло в сексуальні і фізичні наруги з боку невеликої групи аморальних солдатів і цивільних осіб, які діяли безконтрольно (курсив для наголошення).

У звіті цих генералів неодноразово підкреслюється важлива роль системних і ситуативних чинників як причин зловживань. Однак вони не можуть відмовитися від диспозиційного підходу: зловмисники — лише кілька «аморальних» військових, тобто та сама «ложка дьогтю» у бездоганній «діжці меду», наповненій «шляхетною поведінкою більшості наших воїнів».

Хороші пси виконують погані команди

У звіті Фея-Джонса чи не вперше докладно описано і засуджено деякі «допустимі» прийоми «підвищення ефективності» допитів. Так, у ньому зазначається, що ідею використання собак генерал-майор Джеффрі Міллер запозичив із в’язниці Ґітмо на Кубі. Але при цьому «залякування собаками під час допитів застосовувалося без належного дозволу».

Спочатку для залякування в’язнів офіційно використовували собак у намордниках, однак невдовзі намордники вже не одягали, посилюючи, так би мовити, чинник страху. У звіті Фея-Джонса зазначається, що один із цивільних слідчих [№ 21, представник приватної компанії САСІ] використовував собаку без намордника під час допиту, а потім попросив охоронця «відвести її додому». Щоб продемонструвати ув’язненим, що собака справді небезпечний, на очах у в’язнів йому дозволили розірвати на шматки матрац. Іншого слідчого (солдат №17,2-й батальйон військової розвідки) звинувачено в тому, що він не повідомив про неналежне використання собак, коли кінолог нацькував собаку на двох неповнолітніх затриманих, впустивши його до них в камеру без намордника. Цей слідчий також не доповів про те, що кінологи обговорювали «змагання» щодо залякування затриманих — кому з них швидше вдасться змусити в’язня намочити штани. Вони говорили, що собаки вже змусили кількох затриманих намочити штани від страху.

Оголені в'язні-дегуманізовані в'язні

Метод, коли ув’язнених роздягали догола і не віддавали їм одяг, допоки вони не погоджувалися співпрацювати, також запозичили з в’язниць в Афганістані і Ґуантанамо. Його стали використовувати у в’язниці Абу-Ґрейб, і в звіті Фея-Джонса наголошено на «відсутності субординації й невизначеності в питаннях його законності. Цей метод просто перенесли сюди з Ґітмо. Одяг [і нагота] як стимул для отримання інформації, ймовірно, сприяв поширенню “дегуманізації” серед затриманих і готував ґрунт для виникнення нових і серйозніших зловживань [з боку військових поліцейських]».

Оголошення винних: офіцери, працівники військової розвідки, слідчі, аналітики, перекладачі і санітари

Нарешті, звіт Фея-Джонса покладає провину на всіх, хто унаслідок проведеного розслідування виявилися відповідальними за зловживання стосовно затриманих у в’язниці Абу-Ґрейб. У звіті названо імена або особисті коди 27 осіб. Для мене тут важлива кількість тих, хто знав про зловживання, був їх свідком і навіть так чи інакше брав участь у них, але нічого не зробив, щоб їх попередити, припинити або доповісти про них. Вони продемонстрували охоронцям «соціальну згоду» на те, що в цій в’язниці можна робити все, що схочеш. Посмішки і мовчання цих осіб створювали соціальну підтримку в середовищі слідчих, які заохочували зловживання, що мало викликати суворий осуд. Тут ми знову бачимо, як зло бездіяльності призводить до зла в дії.

Санітари і медсестри винні в тому, що не завжди надавали допомогу жертвам. Вони спостерігали за приниженнями і в кращому разі просто відверталися. Вони підписували фальшиві висновки про смерть і брехали про причини травм і переломів кінцівок. Вони порушували клятву Гіппократа і «продавали душу за копійку», як пише професор медицини і прихильник етики біологічних досліджень Стівен X. Майлз у своїй книжці «Зневажена клятва»[440].

Докладний звіт двох армійських генералів мав би усунути будь-які твердження про те, що військові поліцейські з нічної зміни блоку 1А мучили в’язнів лише з власних збочених мотивів або керуючись садистськими порухами. Натомість на цих прикладах ми бачимо складні і багатогранні причинно-наслідкові зв’язки. Безліч інших солдатів і цивільних осіб так чи інакше брали участь у тортурах і зловживаннях. Одні робили це самі, інші допомагали, а треті спостерігали, але не повідомили про зловживання. Крім того, ми бачимо, що відповідальні за ці зловживання безліч офіцерів — відсутність нагляду з їхнього боку призвела до заплутаної нестерпної ситуації, в якій опинилися Чіп Фредерік і його підлеглі. Звіт не вказує на особисту участь генерала Санчеса у будь-яких неприпустимих діях.

Утім, на думку генерала Пола Дж. Керна, Санчес не може бути повністю звільнений від відповідальності. Керн заявив журналістам: «Ми не вважаємо генерала Санчеса винним, але ми вважаємо його відповідальним за те, що відбулося чи не відбулося»[441]. І тут ми бачимо дуже витончену гру слів: генерал Санчес не «винен», він просто «відповідальний» — і все! Ми будемо не настільки поблажливі до цього офіцера, коли влаштуємо наш уявний суд.

Тепер ми звернемося до спеціального розслідування, проведеного за наказом Рамсфелда, під керівництвом не просто чергового генерала, а самого Джеймса Шлезінґера, колишнього міністра оборони. Комісія, яку він очолив, не проводила нових, незалежних розслідувань, а поспілкувалася з вищим командуванням Збройних сил і Пентагону. Звіт комісії містить багато важливих даних на підтримку наших міркувань.

ВИННІ ЗА ЗВІТОМ ШЛЕЗІНҐЕРА[442]

Це останній звіт, який ми розглянемо. Він надає серйозні аргументи на користь нашого кута зору, згідно з яким зловживанням в Абу-Ґрейб сприяли ситуативні та системні фактори. Особливо цікаві у зв’язку з цим вказівки на проблеми управління військовими в’язницями, недоліки командування і спроби приховати фотографії, на яких було зафіксовано зловживання, після того як Джо Дарбі передав компакт-диск з ними військовому слідчому.

Найціннішим і несподіваним здався мені розділ звіту, де детально описано результати соціально-психологічних досліджень, що пояснюють причини зловживань у в’язниці Абу-Ґрейб. На жаль, цей розділ заховано у Додатку G, і тому навряд чи на нього звернуть увагу. У цьому додатку до звіту Шлезінґера також проведено очевидні паралелі між ситуацією у в’язниці Абу-Ґрейб і зловживаннями, що відбувалися під час Стенфордського в’язничного експерименту.

Поширеність зловживань серед військових

По-перше, у звіті зазначено, що «зловживання» відбувалися у всіх військо вих підрозділах США. (Термін «катування» у звіті не використано жодного разу.) До листопада 2004 року було зафіксовано загалом 300 випадків зло вживань стосовно затриманих в зоні операцій коаліційних сил, 66 під тверджених випадків «зловживань» у Ґуантанамо і в Афганістані і ще 55 — в Іраку. Третина цих зловживань була пов’язана з допитами. Відомо принаймні про п’ять смертельних випадків серед затриманих під час до питів. З приводу ще двох десятків смертельних випадків на той момент велося слідство. Здається, ці похмурі цифри заповнюють «вакуум», що згадується в звіті Фея-Джонса у зв’язку зі зловживаннями в блоці 1А: ці випадки виявилися найвідомішими, але складається враження, що вони виявилися не такими жахливими, як вбивства і тортури в інших військо вих в’язницях, про які ми поговоримо пізніше.

Основні проблеми й умови, що сприяли зловживанням

У звіті Шлезінґера зазначено п’ять основних проблем, що стали сприят ливим середовищем для ситуації, в якій виникли зловживання:

• відсутність у військових поліцейських і службовців військової розвідки знань, необхідних для виконання дорученої їм місії.

• нестача обладнання і ресурсів.

• тиск на слідчих з метою отримання «цінних розвідувальних даних» (при цьому персоналу бракувало досвіду і підготовки, а затримані до 90 днів чекали першого допиту).

• «слабке», недосвідчене керівництво, яке діяло в межах заплутаної, занадто складної структури.

ЦРУ діяло з власної ініціативи і не звітувало перед військовим командуванням.

Ми знову бачимо неефективне керівництво

Звіт знову і знову вказує на повну неспроможність керівництва справлятися із задачами і проблемами на всіх рівнях і на його сприяння зловживанням з боку охоронців тієї злощасної нічної зміни:

Девіантної поведінки охоронців нічної зміни в тюремному корпусі 1А в Абу-Ґрейб можна було б уникнути за умови належної підготовки, лідерства та нагляду.

Ці зловживання... вказують на неприпустиму халатність, слабкість керівництва і дисципліни.

Під час допитів відбувалися й інші зловживання, не зафіксовані на фотографіях, причому повсюдно, а не тільки в Абу-Ґрейб.

Зловживання стали можливими не тільки через те, що кілька солдатів не дотримувалися встановлених стандартів.

Вони виникли не тільки тому, що кілька командирів не змогли домогтися належної дисципліни. Організаційна й особиста відповідальність поширюється і на вищі рівні керівництва [курсив Ф. 3.].

Голова Об’єднаного комітету начальників штабів генерал Річард Маєрс спробував перешкодити появі фотографій у програмі телеканалу CBS у квітні 2004 року — очевидно, він розумів, що ці знімки мають певну «ймовірну значимість». Утім, як я вже казав, цей високопоставлений генерал не посоромився заявити публічно, що ці випадки не були «систематичними», а стали результатом злочинних діянь «кількох виродків».

СОЦІАЛЬНА ПСИХОЛОГІЯ НЕЛЮДСЬКОГО СТАВЛЕННЯ ДО ІНШИХ ЛЮДЕЙ

Серед дюжини розслідувань зловживань у військових в’язницях звіт Шлезінґера унікальний тим, що пропонує докладне обговорення етичних проблем, психологічних стресових чинників і ситуаційних сил, що діяли у в’язниці Абу-Ґрейб. На жаль, ці дані наведені наприкінці звіту у додатках Н («Етика») і G («Стресові чинники та соціальна психологія»), хоча їх слід було б висунути на перший план.

Для нас особливо цікаві паралелі між Стенфордським в’язничним експериментом і зловживаннями у в’язниці Абу-Ґрейб. Давайте коротко розглянемо основні пункти цього розділу звіту Шлезінґера:

Можливість жорстокого ставлення до затриманих під час глобальної війни з тероризмом була абсолютно передбачуваною на підставі чіткого розуміння принципів соціальної психології, а також численних відомих чинників ризику, пов’язаних з оточенням... Висновки зі сфери соціальної психології свідчать про те, що умови війни і динаміка операцій із затриманими несуть в собі ризики поганого поводження з людьми, і тому до них слід підходити з великою обережністю, ретельним плануванням і підготовкою.

Однак, зазначається у звіті, більшість воєначальників не були обізнані про ці важливі чинники ризику. Крім того, звіт Шлезінґера ясно дає зрозуміти, що психологічні підстави жорстокого поводження не можуть служити причиною виправдання злочинців. Як я вже неодноразово зазначав у цій книжці, «такі умови не виправдовують і не звільняють від відповідальності людей, які брали участь в умисних аморальних або незаконних діях», навіть при тому, що «певні умови сприяли жорстокому поводженню».

УРОКИ СТЕНФОРДСЬКОГО В'ЯЗНИЧНОГО ЕКСПЕРИМЕНТУ

У звіті Шлезінґера ми знаходимо сміливу заяву про те, що «приклад Стенфордського експерименту надає повчальний урок для всіх військових операцій із затримання». Протиставляючи атмосферу у в’язниці Абу-Ґрейб порівняно м’яким умовам Стенфордського в’язничного експерименту, автори звіту вказують, що «під час операцій із затримання солдати діють у напруженій бойовій обстановці, яку ніяк не можна назвати м’якою». Така бойова обстановка, як і слід було очікувати, може сприяти набагато серйознішим зловживанням владою з боку військової поліції, ніж це дозволяли собі охоронці під час нашого в’язничного експерименту. Далі звіт Шлезінґера досліджує основне питання, з яким ми мали справу впродовж всієї нашого подорожі до витоків ефекту Люцифера.

«Психологи хотіли зрозуміти, як і чому люди і групи, які зазвичай діють гуманно, в певних обставинах можуть поводитися інакше». У звіті наведено декілька чинників, які допомагають пояснити, чому гуманні люди можуть поводитися жорстоко: деіндивідуалізація, дегуманізація, образ ворога, групове мислення, відключення моралі, соціальне сприяння й інші навколишні чинники.

Одним із таких навколишніх чинників є широко поширена практика роздягання затриманих. «Позбавлення одягу як техніка допиту отримало набагато ширше застосування: в Абу-Ґрейб групи затриманих залишалися голими впродовж тривалого часу». У вельми проникливому описі того, чому практика примусового роздягання стала однією з причин зловживань з боку військових поліцейських і інших солдатів у блоці 1А, звіт Шлезінґера підкреслює, що спочатку мета цього методу полягала в тому, щоб змусити затриманих відчути себе вразливими і заохотити їх співпрацювати зі слідчими. Однак зрештою ця тактика створювала атмосферу дегуманізації у цьому блоці.

З часом ця практика, ймовірно, стала чинити психологічний вплив на охоронців і слідчих. Одяг — один із найважливіших соціальних атрибутів, і тому його відсутність могла призвести до ненавмисних наслідків у вигляді дегуманізації затриманих в очах тих, хто з ними працював... Дегуманізація усуває етичні й культурні бар’єри, які зазвичай перешкоджають... образливому поводженню з іншими людьми».

Усі звіти, цитати з яких ми навели, а також і ті, про які ми тут не говорили, об’єднують два моменти. По-перше, вони описують безліч ситуативних і навколишніх чинників, що сприяли зловживанням у в’язниці Абу-Ґрейб. По-друге, вони визначають безліч системних і структурних причин цих зловживань. Але всі вони були зроблені на замовлення вищого військового командування або Міністра оборони Доналда Рамсфелда. Тому їхні автори не ризикують говорити про відповідальність вищого командування.

Щоб мати чіткішу картинку, ми залишимо ці очевидні докази нашої правоти і звернемося до нещодавнього звіту Human Rights Watch, найбільшої організації, що спостерігає за дотриманням прав людини в усьому світі (див. вебсайт http://hrw.org).

ЗВІТ HUMAN RIGHTS WATCH: «ТОРТУРИ ЗІЙДУТЬ З РУК?»[443]

«Тортури зійдуть з рук?» — так звучить доволі провокаційна назва звіту Human Rights Watch (квітень 2005 року). У ньому підкреслюється необхідність дійсно незалежного розслідування безлічі зловживань, катувань і вбивств ув’язнених, здійснених американськими військовими і цивільним персоналом. Звіт закликає притягти до відповідальності всіх архітекторів таких принципів, які призвели до безвідповідального і невиправданого порушення прав людини.

Ми вважаємо, що камери тортур в Абу-Ґрейб, Ґітмо й інших військових в’язницях в Афганістані й Іраку були справою рук головних «архітекторів» — Буша, Чейні, Рамсфелда і Тенета. Потім за справу взялися «інженери» — юристи, які вигадали нову мову і нові теорії, які новими способами і засобами узаконювали «тортури», — радники президента Альберто Гонсалес, Джон Ю, Джей Байбі, Уїльям Тафт і Джон Ешкрофт. «Виконробами» на будівельному майданчику тортур стали воєначальники — генерали Міллер, Санчес, Карпінскі й їхні підлеглі. Нарешті, були прості «робітники», які особисто проводили допити із застосуванням примусових методів, вдавалися до зловживань і тортур — солдати військової розвідки, агенти ЦРУ, цивільні і військові слідчі, перекладачі, санітари і військові поліцейські, включно з Чіпом Фредеріком і його колегами по нічній зміні.

Невдовзі після появи фотографічних свідчень зловживань в Абу-Ґрейб президент Буш заприсягнувся, що «правопорушників віддадуть під суд»[444]. Однак звіт Human Rights Watch вказує, що були віддані під суд тільки військові поліцейські найнижчого рангу. Ніхто з тих, хто створював принципи, забезпечував ідеологію і давав дозвіл на всі ці зловживання, не зазнав ніякого покарання. У звіті Human Rights Watch сказано:

У ті місяці, коли велося слідство, з’ясувалося, що тортури і зловживання відбувалися не лише в Абу-Ґрейб, але і в десятках місць ув’язнення у всьому світі, і в багатьох випадках зловживання призводили до смерті або тяжких травм. Їхні жертви найчастіше були мирними жителями і не мали ніякого відношення до Аль-Каїди або тероризму.

Є докази зловживань на «секретних об’єктах» за кордоном, а також свідчення того, що влада відправляла підозрюваних у в’язниці в країни третього світу, де, найімовірніше, відбувалися катування. Проте наразі покарання понесли тільки військовослужбовці найнижчого рангу. Але ситуація вимагає більшого. Архітекторів принципів, які створили модель і можливість зловживань, досі оточує стіна безкарності.

Як показує цей звіт, існує безліч свідчень того, що високопоставлені цивільні і військові лідери, зокрема Міністр оборони Доналд Рамсфелд, колишній директор ЦРУ Джордж Тенет, колишній командувач коаліційними силами в Іраку генерал-лейтенант Рікардо Санчес і колишній командувач таборами для військовополонених у затоці Ґуантанамо генерал-майор Джеффрі Міллер ухвалювали рішення і створювали умови, що сприяли серйозним і широко поширеним порушенням закону. Обставини свідчать про те, що вони знали або мали знати, що внаслідок їхніх дій відбувалися такі порушення. Крім того, існує достатньо даних про те, що коли їм представили переконливі докази зловживань, вони не вжили ніяких заходів, щоб їх припинити.

Примусові методи, схвалені вищим керівництвом і широко використовувані в останні три роки, включають методи, які Сполучені Штати неодноразово засуджували, називаючи варварством і тортурами, коли до них вдавалися інші країни.

Навіть Військовий статут Збройних сил засуджує деякі з цих методів і визнає їхні тортурами.

Хоча багато відповідних доказів досі засекречені, ряд викривальних матеріалів за останні 12 місяців, наведених тут, вже провокує справді незалежне розслідування заяв вищого керівництва, їхніх дій, поінформованості й реакції на розповсюдження зловживань.

Якими б обурливими не були фотографії зловживань і тортур в блоці 1А за участі охоронців нічної зміни, вони поступаються фактам безлічі вбивств затриманих солдатами, агентами ЦРУ і працівниками цивільних служб. «Якщо Сполучені Штати хочуть стерти зі своєї репутації абу-ґрейбську пляму, вони мають провести повне і незалежне розслідування дій керівників вищої ланки, які віддавали накази або потурали зловживанням, і визнати, що все це відбувалося з відома президента, — говорить Рід Броуді, спеціальний консультант Human Rights Watch. — Вашингтон має раз і назавжди припинити жорстоке поводження із затриманими в ім’я війни з тероризмом»[445].

БАГАТО ЗЛОЧИНЦІВ, ПОКАРАНІ ОДИНИЦІ, ОФІЦЕРИ ВІДБУЛИСЯ ЛЕГКИМ ПЕРЕЛЯКОМ

Давайте спробуємо оцінити масштаби зловживань в Іраку, Афганістані і затоці Ґуантанамо. У нещодавній заяві, поширеній від імені Збройних сил США, зазначено, що з жовтня 2001 року було висунуто понад 600 звинувачень у зловживаннях стосовно затриманих. З них 190 випадків так і не були розслідувані або про їх розслідування нічого не відомо — це, так би мовити, «злочини-примари». Проведені розслідування як мінімум 410 інших випадків, з подальшими наслідками: 150 людей отримали дисциплінарні стягнення, 79 потрапили під трибунал, 54 було визнано винними, 10 було засуджено до понад одного року позбавлення волі, 30 було засуджено до менше ніж одного року позбавлення волі, 14 не отримали тюремного терміну, 10 було виправдано, 15 випадків все ще розслідуються або звинувачення відхилено, 71 людина отримала адміністративне чи інше стягнення. Тут потрібно зробити застереження, що до квітня 2006 року, коли опублікували звіт, приблизно 260 справ було закрито або їхній статус невідомий[446]. Кінолога, сержанта Майкла Сміта, було засуджено до шести місяців позбавлення волі за залякування в’язнів собакою без намордника. Він стверджував, що «виконував наказ підготувати в’язнів до допиту». Кажуть, що він заявив: «Солдати не повинні бути м’якими і ввічливими», — і він вже точно таким не був[447].

Станом на 10 квітня 2006 року не було жодних доказів того, що Збройні сили робили спроби висунути звинувачення хоча б проти одного офіцера згідно з доктриною командної відповідальності за співучасть у зловживаннях або за зловживання своїх підлеглих. За даними звіту про всі зловживання, що стали об’єктом розслідування, тільки п’ять офіцерів отримали звинувачення у кримінальних злочинах, але жоден — згідно з доктриною командної відповідальності. Одного капітана було звинувачено у недбальстві, внаслідок чого загинули 2 в’язні в Афганістані, звинувачення знято. Лейтенанта звинуватили в нападі та недбальстві, внаслідок чого загинув «в’язень-примара» Манадель аль-Джамаді, і виправдали. Трьох інших офіцерів — лейтенанта, капітана і майора звинувачено у знущанні над в’язнями з летальними наслідками, в яких вони або безпосередньо брали участь, або наказували підлеглим це робити. Один отримав 45 днів ув’язнення, інший — два місяці, і третього виправдано. Військове командування досить поблажливо ставиться до недбайливих офіцерів. Вони отримують лише дисциплінарні й адміністративні стягнення, які зазвичай накладаються у зв’язку з дрібними порушеннями, і отримують легкі покарання. Так сталося у понад 70 випадках серйозних зловживань, включно з десятьма вбивствами та двадцятьма випадками заподіяння тілесних ушкоджень. Така поблажливість поширюється також на агентів ЦРУ (принаймні в 10-ти випадках зловживань) і на 20 цивільних контрактників, які працювали на ЦРУ чи армію. Тож, стає очевидно, що зловживання відбувалися не лише в Абу-Ґрейб. Крім того, армія не готова використовувати принцип командної відповідальності щодо всіх цих випадків зловживань і тортур. (Повний текст звіту про зловживання і відсутність покарань для офіцерів див. у примітках[448].)

HUMAN RIGHTS WATCH ПІДНІМАЄТЬСЯ ВГОРУ КОМАНДНИМ ЛАНЦЮГОМ

Спираючись на детально задокументовані і поширені зловживання, які здійснювали солдати військової поліції та військової розвідки, агенти ЦРУ і цивільні слідчі за контрактом, звіт Human Rights Watch досліджує провину у військових злочинах і тортурах командування усіх рівнів:

Очевидно, існують серйозні політичні перешкоди для розслідування дій міністра оборони й інших високопоставлених керівників, проте ці злочини настільки серйозні, а свідчення їх настільки численні, що для Сполучених Штатів було б безвідповідально не привернути увагу до вищих рівнів командування. Якщо тих, хто створював або схвалював незаконну політику, не притягнуть до відповідальності, всі заяви президента Джорджа Буша й інших лідерів країни про «відразу» до фотографій з Абу-Ґрейб залишаться порожніми словами. Якщо надалі ніхто не зазнає реальних покарань за ці злочини, то злочинці в усьому світі почнуть вказувати на ці злодіяння, аби виправдати власні злочинні дії. Насправді, коли уряд такої могутньої і впливової держави, як Сполучені Штати Америки, відкрито порушує закони, що забороняють тортури, то тим самим він запрошує інші країни наслідувати свій приклад. Довіру, таку необхідну Вашингтону як прихильнику прав людини, було підірвано свідченнями про тортури.

Якщо тортури продовжуватимуться, при повній безкарності політиків, довіра падатиме і далі[449].

ПОЗБАВЛЕННЯ НЕДОТОРКАННОСТІ АРХІТЕКТОРІВ НЕЗАКОННОЇ ПОЛІТИКИ

І закони США, і міжнародне право визнають принцип «командної відповідальності» або «відповідальності вищого керівництва». Згідно з ним, осіб, наділених цивільною або військовою владою, можуть визнати винними у злочинах, які відбувалися під їхнім керівництвом. Аби висунути звинувачення відповідно до цього принципу, необхідно встановити три обставини: по-перше, існують очевидні відносини субординації; по-друге, начальник повинен був знати, що підлеглий збирався здійснити або що вже вчинив; по-третє, начальник, не зміг вжити необхідних і розумних заходів для запобігання злочину або покарання злочинця.

Військові злочини і тортури караються згідно з Актом про військові злочини від 1996 року, Актом проти тортур від 1996 року і Єдиним кодексом військової юстиції. Далі Human Rights Watch стверджує, що наявність досить серйозних доказів для порушення справи має гарантувати початок кримінального розслідування стосовно чотирьох офіційних осіб: міністра оборони Доналда Рамсфелда, колишнього директора ЦРУ Джорджа Тенета, генерал-лейтенанта Рікардо Санчеса і генерал-майора Джеффрі Міллера.

Тут я можу лише коротко зазначити деякі підстави, щоб покласти відповідальність на цих офіційних осіб за акти катування та зловживання, які відбувалися з їхнього відома. Їхні докладні описи і докази наведено у звіті Human Rights Watch.

ОБВИНУВАЧЕНИЙ: МІНІСТР ОБОРОНИ ДОНАЛД РАМСФЕЛД

Рамсфелд заявив сенатському комітету зі збройних сил: «Ці події відбулися під моїм керівництвом. Як міністр оборони, я відповідальний за них. Я беру на себе повну відповідальність»[450].

Human Rights Watch стверджує, що «міністр оборони Рамсфелд має стати об’єктом розслідування у зв’язку з військовими злочинами і тортурами, які здійснювали американські військовослужбовці в Афганістані, Іраку і Ґуантанамо, згідно з доктриною “командної відповідальності”. Міністр оборони Рамсфелд створив умови, що сприяють військовим злочинам і тортурам, обмежуючи застосування й ігноруючи Женевські конвенції[451]. Він робив це, підтримуючи методи допитів, які порушують Женевські конвенції, а також Конвенцію проти тортур, водночас схвалюючи приховування затриманих від Міжнародного комітету Червоного Хреста». Human Rights Watch продовжує:

З перших днів війни в Афганістані міністр оборони Рамсфелд завдяки брифінгам, звітам Міжнародного комітету Червоного Хреста, звітам організацій із захисту прав людини і повідомленням преси був поінформований про те, що американські військовослужбовці чинять військові злочини, зокрема тортури. Однак немає жодних доказів того, що він скористався своїми повноваженнями і наполягав на тому, щоб таке поводження з ув’язненими було припинено. Якби він це зробив, багатьох злочинів, здійснених американськими військовими, можна було б уникнути.

Розслідування також має визначити, чи використовувалися незаконні методи допитів, які Міністр оборони Рамсфелд схвалив для Ґуантанамо, для жорстокого поводження із затриманими до того, як він скасував своє рішення застосовувати їх без особливого дозволу. Воно також має визначити, чи схвалив міністр оборони Рамсфелд секретну програму, яка заохочувала фізичну жорстокість і сексуальні приниження стосовно іракських в’язнів, як припускає журналіст Сеймур Герш. Якщо якесь із цих звинувачень виявиться обґрунтованим, то міністр оборони Рамсфелд, крім командної відповідальності, має взяти на себе відповідальність за підбурювання до злочинів проти затриманих.

Рамсфелд схвалив список методів допитів, які порушують Женевські конвенції і Конвенцію проти тортур стосовно затриманих в Ґуантанамо. Ці методи потім було перенесено в інші військові в’язниці в Афганістані й Іраку. Серед директив Рамсфелда щодо підготовки до допитів затриманих вказано такі методи:

• використання позицій, що викликають стрес (наприклад, змушування стояти) до чотирьох годин, з ізоляцією тривалістю до 30 днів);

• під час транспортування і допиту на голову затриманого може бути одягнуто мішок;

• позбавлення світлових і звукових стимулів;

• вилучення всіх елементів комфорту (зокрема релігійного призначення);

• примусове гоління (гоління волосся на обличчі і т. д.);

• позбавлення одягу;

• використання фобій затриманих (наприклад, страх перед собаками), що викликають стрес.

Крім того, стандартні методи давали змогу впливати на затриманих за допомогою надмірного тепла, холоду, світла і шуму.

Міністерство оборони отримувало неодноразові попередження про тортури і зловживання стосовно затриманих від Міжнародного комітету Червоного Хреста — в травні і липні 2003 року (до початку скандалу, пов’язаного з в’язницею Абу-Ґрейб), а потім у лютому 2004 року[452].

Міжнародний комітет Червоного Хреста повідомляв про сотні випадків зловживань стосовно ув’язнених у багатьох військових в’язницях і закладах, неодноразово просив вжити негайних заходів для їхнього припинення. Ці прохання було проігноровано, зловживання збільшувалися, а інспекції Міжнародного комітету Червоного Хреста було припинено. У звіті, складеному в лютому 2004 року і конфіденційно наданому посадовим особам коаліційних сил, Міжнародний комітет Червоного Хреста перелічує такі порушення прав «затриманих, позбавлених волі» під час інтернування їх силами коаліції:

• жорстоке поводження під час захоплення і попереднього ув’язнення, яке іноді призводило до смерті або серйозних тілесних ушкоджень;

• фізичний або психологічний примус під час допитів з метою отримання потрібної інформації;

• тривале одиночне ув’язнення в камерах, позбавлених світла;

• надмірне і невідповідне використання сили, що призводило до смерті або тілесних пошкоджень під час інтернування.

Марк Деннер, професор журналістики Каліфорнійського університету в Берклі, вивчив усі відповідні документи і проаналізував їх у книжці «Тортури і правда: Америка, Абу-Ґрейб і війна з тероризмом». На підставі свого ретельного розслідування Деннер доходить такого висновку: «з цих документів випливає, що міністр оборони Доналд Рамсфелд брав безпосередню особисту участь у схваленні методів, що виходять за межі процедур, допустимих з погляду військового права, і, відповідно, цивільного права, у поводженні з ув’язненими»[453].

ОБВИНУВАЧЕНИЙ: КОЛИШНІЙ ДИРЕКТОР ЦРУ ДЖОРДЖ ТЕНЕТ

Human Rights Watch звинувачує колишнього директора ЦРУ Джорджа Тенета у безлічі порушень. Під його керівництвом і, за деякими даними, з його відома і дозволу агенти ЦРУ «катували водою» затриманих (занурювали у воду, доки людина не починала захлинатися) і позбавляли їх ліків. За деякими даними, ЦРУ використовувало й інші методи: удушення, примус в’язнів перебувати в «стресових позиціях», вплив сильним світлом і шумом, позбавлення сну, обман затриманих, ніби вони перебувають в руках уряду, що допускає тортури. Під керівництвом директора Тенета ЦРУ «позичало» затриманих представників іншим державам, які піддавали їх тортурам. Під керівництвом директора Тенета ЦРУ позбавляло затриманих законного захисту, тримало їх у секретних в’язницях, де вони були позбавлені захисту, матеріальних засобів або ліків, без контакту з зовнішнім світом, у повній владі загарбників. Ці в’язні, які перебували на довгостроковому утриманні, були відрізані від зовнішнього світу і просто «зникали».

Згадайте висновок звіту Фея-Джонса про те, що «методи, які застосовувало ЦРУ під час затримання і на допитах, призводили до безвідповідальності, зловживань, перешкоджали співпраці між відомствами, створювали умови нездорової секретності, що ще більше отруювало атмосферу в Абу-Ґрейб». Тож ЦРУ діяло згідно з власними правилами і часто поза законом.

При директорові Тенеті ЦРУ також стало широко практикувати появу затриманих-«примар». Скільки їх було? Ми ніколи не дізнаємося цього напевно, але генерал Пол Керн, високопоставлений офіцер, який курував розслідування Фея-Джонса, повідомив сенатському комітету зі Збройних сил: «Кількість [затриманих-примар] обчислюється десятками, можливо, їх приблизно сотня». ЦРУ тримало багатьох затриманих в Абу-Ґрейб без документів, приховуючи їх від Міжнародного комітету Червоного Хреста.

«Крижана людина»-убитий і викинутий

У звіті Фея-Джонса згадується один випадок з таким в’язнем-примарою. У листопаді 2003 року іракського затриманого на ім’я Манадель аль-Джамаді привів у в’язницю загін «морських котиків». Його допитав агент ЦРУ, але офіційно цей ув’язнений ніколи не був зареєстрований. Аль-Джамаді «закатували до смерті», але причина його смерті була прихована у дуже винахідливий спосіб.

Журналістка Джейн Майєр, яка проводила журналістське розслідування цього випадку, прояснює зловісну роль ЦРУ в цьому вбивстві і його жахливому прикритті. Її ніщівна стаття «Смертельний допит» у журналі New Yorker (14 листопада 2005 року) порушує питання: «Чи може ЦРУ на законних підставах убити затриманого?»

Випадок аль-Джамаді особливо показовий: він допомагає зрозуміти, яким був поведінковий контекст в Абу-Ґрейб, в якому опинилися Чіп Фредерік та інші «негідні військові». Вони виявилися замішані в ситуації, де затриманих-«примар» постійно катували, принижували, а деяких навіть убивали. Вони були свідками того, як мучителям буквально все сходило з рук. Порівняно з тим, що сталося з затриманим-«примарою» Манаделем аль-Джамаді на прізвисько «Крижана людина», поводження агентів із пересічними затриманими, напевно, справді було схоже на «забави». Охоронці знали, що аль-Джамаді побили, задушили, а його труп потім заморозили.

Аль-Джамаді був так званим «особливим затриманим». Вважалося, що він володіє цінною інформацією, тому що нібито постачав повстанцям вибухівку. Команда «морських котиків» захопила його вдома, недалеко від Багдада, о другій годині ночі 4 листопада 2003 року. Ця операція закінчилася синцем у нього під оком, подряпинами на обличчі, а можливо, і кількома зламаними ребрами. «Морські котики» привезли аль-Джамаді до в’язниці ЦРУ в Абу-Ґрейб для допиту, який проводив агент Марк Суоннер. Цей працівник ЦРУ в супроводі перекладача відвів аль-Джамаді в окрему камеру, роздягнув його догола і почав кричати, щоб той сказав йому, де вибухівка.

У статті Дж. Майєр в журналі New Yorker йдеться про те, що Суоннер наказав військовим поліцейським відвести затриманого в блок 1А, в душову. Двом військовим поліцейським було наказано (по суті, невідомою їм цивільною особою) прикувати в’язня до стіни, попри те, що він до того часу не чинив ніякого опору. Їм наказали підвісити його за руки в позі для тортур, відомій як «палестинське підвішування» (її винайшла ще іспанська інквізиція, тоді вона називалася strappado). Вийшовши з душової, згадує один з охоронців, «ми почули гучний крик». Менш ніж за годину Манадель аль-Джамаді був мертвий.

Військовий поліцейський Уолтер Діаз, який служив охоронцем, сказав, що в цих тортурах не було жодної потреби, тому що аль-Джамаді був у наручниках і не чинив опору. Коли Суоннер наказав охоронцям зняти мерця зі стіни, «у нього з носа і з рота ринула кров, ніби кран відкрили», — згадує Діаз.

У ЦРУ з’явилася нова проблема: що робити з трупом? Капітан Доналд Різ, офіцер підрозділу військової поліції, і полковник Томас Паппас, командувач військової розвідки, були поінформовані про цей «сумний інцидент». Але цим офіцерам не довелося хвилюватися, тому що ЦРУ взяла справу в свої руки. Труп аль-Джамаді залишався в душовій до ранку, потім його поклали в лід і загорнули в чистий поліетилен, аби затримати процес розкладання. Наступного дня санітар увіткнув в руку «крижаної людини» крапельницю і виніс його із в’язниці на ношах, зробивши вигляд, що це хворий арештант, щоб не лякати інших затриманих, яким сказали, що у нього стався серцевий напад. Місцевий таксист відвіз труп в невідомому напрямку. Всі докази було знищено. Не залишилося жодних документів, тому що затримання аль-Джамаді не було офіційно зареєстроване. Дії «морських котиків» були визнані правомірними, особистість санітара залишилася невідомою. І зараз, кілька років потому, Марк Суоннер продовжує працювати в ЦРУ — проти нього не було висунуто жодних звинувачень! Цей випадок майже забутий.

Серед інших жахливих знімків у цифровому фотоапараті капрала Ґренера було виявлено кілька фотографій тієї самої «крижаної людини», зроблених для історії. На першому знімку симпатична дівчина, спеціаліст Сабріна Хармен, з посмішкою схиляється над побитим тілом аль-Джамаді і показує пальцями знак «перемога». Потім на знімках з’являється Ґренер, теж зі схвальною усмішкою — потрібно було ловити момент, поки «крижаний чоловік» не розтанув. Напевно, Чіп і інші охоронці нічної зміни знали, що сталося. Якщо тут могли так вправно робити такі речі, то блок 1А справді був «дитячим майданчиком», де можна було творити що завгодно. Якби охоронцям не спало на думку робити фотографії і якщо б Дарбі не підняв тривогу, можливо, світ ніколи б не дізнався про те, що відбувалося в цій колись секретній в’язниці.

Утім ЦРУ продовжує діяти без уваги до законів, які повинні утримувати його агентів від тортур і вбивств навіть під час глобальної війни з тероризмом. Як не дивно, Суоннер визнав, що не отримав ніякої корисної інформації від цього вбитого затриманого-«примари».

ОБВИНУВАЧЕНИЙ: ГЕНЕРАЛ-ЛЕЙТЕНАНТ РІКАРДО САНЧЕС

Як і Рамсфелд, генерал-лейтенант Рікардо Санчес також публічно визнав свою відповідальність: «Як командувач операціями в Іраку, я беру на себе відповідальність за те, що сталося в Абу-Ґрейб»[454]. Однак така відповідальність повинна нести за собою певні наслідки. Інакше вона залишається просто красивим жестом для публіки і преси. Human Rights Watch ста вить ім’я цього високопоставленого офіцера серед «великої четвірки», яка повинна постати перед судом за співучасть у катуванні і військових злочинах. У звіті говориться:

Генерал-лейтенант Санчес повинен бути притягнутий до слідства з приводу військових злочинів і тортур або як керівник, або згідно з доктриною “командної відповідальності”. Генерал Санчес дав наказ використовувати методи допитів, які порушують Женевські конвенції і Конвенцію проти тортур.

За даними Human Rights Watch, він знав чи повинен був знати, що війська, які перебувають під його безпосереднім командуванням, застосовують тортури і військові скоюють злочини, але не вжив ефективних заходів, аби припинити ці дії.

У цій книжці я оголошую генерала Санчеса винним, адже, за даними звіту Human Rights Watch, «він ввів правила і методи допиту, які пору шують Женевські конвенції і Конвенцію проти тортур, а також знав, або повинен був знати, що війська, які перебувають під його безпосереднім командуванням, застосовують тортури і чинять військові злочини».

В умовах браку «цінних розвідувальних даних», які не вдавалося зібра ти у в’язниці затоки Ґуантанамо, попри місяці допитів, на всіх учасників цих дій чинився тиск, щоб вони здобували інформацію у терористів не гайно і будь-якими способами. Марк Деннер повідомляє про електронний лист від капітана військової розвідки Уїльяма Понсе до колег, в якому той переконливо рекомендував до середини серпня 2003 року скласти «спи сок побажань, пов’язаних з допитами». У листі капітана міститься зловіс на ознака того, що скоро сталося в Абу-Ґрейб: «Панове, що стосується цих затриманих, ми знімаємо рукавички». Далі у листі йдеться: «Полковник Больц [один з не високопоставлених офіцерів військової розвідки в Іраку] ясно вказав, що ми хочемо зламати цих людей. Кількість жертв зростає, і ми повинні краще збирати інформацію, щоб захистити наших солдатів від подальших нападів»[455].

Генерал Джеффрі Міллер, нещодавно призначений командувачем в’язницею Ґітмо, очолював групу фахівців, які відвідали Ірак у серпні-вересні 2003 року. Завданням поїздки було введення нових жорстких методів допитів та інформування про них генералів Санчеса, Карпінскі та інших офіцерів. «Генерал Міллер поклав палець на груди Санчеса і сказав, що йому потрібна інформація», — згадує Карпінскі[456]. Міллер міг керувати офіцерами лише за очевидної підтримки Рамсфелда й інших високопоставлених генералів, що пояснювалося його так званими успіхами в Ґітмо.

Санчес виклав нові правила допитів в офіційному меморандумі від 14 вересня 2003 року. Згідно з цим документом, методи допитів ставали жорсткішими за ті, що раніше застосовували військові поліцейські і працівники військової розвідки[457]. У документі були викладені деякі цілі нової програми тортур, наприклад «налякати, дезорієнтувати затриманих і викликати у них шок під час захоплення». Серед нових методів, схвалених Рамсфелдом і викладених Міллером, були такі:

Присутність військових службових собак: використовувати страх арабів перед собаками, в той же час підтримувати безпеку під час допитів. Собаки повинні бути в намордниках і на повідках... кінолог не повинен допускати прямого контакту собаки з затриманим.

Керування сном: затриманий повинен мати можливість спати як мінімум 4 години протягом 24 годин.

Крики, гучна музика й управління освітленням: використовуються для того, щоб викликати страх, дезорієнтувати затриманого і подовжити шок, отриманий при захопленні. У той же час необхідно уникати травм і тілесних ушкоджень.

Стресові позиції: використання фізичних позицій (сидіння, стояння, стояння на колінах, похиле положення тощо) впродовж не більше однієї години. Тривалість застосування цього методу (методів) не повинна перевищувати чотирьох годин, і утриманому має бути надано відповідний відпочинок між кожною з поз.

Фальшивий прапор: переконання затриманого, що його допитують військові не Сполучених Штатів, а інших країн. У звіті Шлезінґера зазначено, що приблизно дванадцять методів Санчеса застосовувалися поза межами, припустимими відповідно до Військового статуту Збройних сил, і їх застосування було ще екстремальнішим порівняно з тим, яке було схвалено для Ґуантанамо. Меморандум Санчеса було оприлюднено у березні 2005 року. Це сталося через рік після того, як генерал Санчес (у травні 2004 року) збрехав Конгресу під присягою, ніби ніколи не впроваджував і не схвалював методів, пов’язаних з використанням собак, позбавленням сну, управлінням шумом і залякуванням утриманих іншими методами. З усіх цих причин він повинен постати перед судом.

Одне свідчення того, що військове командування безпосередньо заохочувало зловживання проти затриманих, належить Джо Дарбі, нашому герою-викривачу: «Ніхто з командирів не знав про зловживання, тому що ніхто з них не хотів про них знати. Справа саме в цьому. Буквально все командування нічого не бажало знати, вони жили у власному маленькому світі. Так що це була не змова — це була просто-напросто недбалість. Вони були абсолютно безпорадні»[458]. Через свою причетність до скандалу в Абу-Ґрейб генерал Санчес на вимогу вищого військового керівництва 1 листопада 2006 року був змушений достроково піти у відставку. Він визнав: «Це основна причина, єдина причина того, що я був змушений піти у відставку» (Guardian Unlimited, 2 листопада 2006 року, U. S. General Says Abu Ghraib Forced Him Out).

ОБВИНУВАЧЕНИЙ: ГЕНЕРАЛ-МАЙОР ДЖЕФФРІ МІЛЛЕР

Human Rights Watch стверджує, що «генерал-майор Джеффрі Міллер, командувач табором для військовополонених суворого режиму в затоці Ґуантанамо, Куба, має бути залучений до розслідування за звинуваченням у військових злочинах і тортурах утриманих в цьому таборі». Крім того, він «знав або повинен був знати, що війська, які перебувають під його командуванням, здійснювали військові злочини і акти тортур проти затриманих в Ґуантанамо». Крім того, «генерал Міллер, можливо, запропонував ввести у в’язницях Іраку методи допитів, які стали однією з можливих причин тортур і військових злочинів у в’язниці Абу-Ґрейб».

Генерал Міллер був командувачем об’єднаного угруповання військ в Ґуантанамо з листопада 2002 по квітень 2004 року. Потім він став заступником командувача операціями із затримання в Іраку. Цю посаду він обіймав до 2006 року. Його відправили в Ґітмо на заміну генералові Ріку Беккусу: вище командування вважало, що Беккус «панькається» з ув’язненими, наполягаючи на виконанні Женевських конвенцій. Невдовзі табір Ікс-Рей перетворився на табір Дельта, де містилися 625 ув’язнених, і працювали 1400 фахівців військової розвідки та військових поліцейських, і ситуація була дуже напруженою.

Міллер виявився новатором і створив спеціалізовані команди допитів, які вперше об’єднували фахівців військової розвідки і військової поліції. Це розмивало кордон, який раніше в армії був непроникним. Міллер запросив експертів, які могли б допомогти проникати в голови ув’язнених. «Він запросив фахівців з поведінки людини, психологів і психіатрів [і цивільних, і військових]. Вони шукали психологічні вразливі місця, фобії, способи маніпулювати затриманими, щоб змусити їх співпрацювати, вони шукали “слабкі місця”, пов’язані з психологією і культурою»[459].

Використовуючи дані з медичних карток ув’язнених, слідчі Міллера намагалися викликати у них депресію, дезорієнтувати і зламати їхню волю. В’язні пручалися: вони оголошували голодування, не менше 14 ув’язнених скоїли самогубство на початку служби Міллера, а в наступні кілька років спроби самогубства зробили кілька сотень ув’язнених[460]. Нещодавно троє затриманих у Ґітмо вчинили самогубство, повісившись у своїх камерах на простирадлах. Жодному з них не було висунуто офіційних звинувачень, хоча вони провели в Ґітмо по кілька років. Замість того щоб визнати такі дії актами відчаю, один державний чиновник назвав їх «демонстрацією» для привернення уваги[461]. Один з контр-адміралів ВМФ стверджував, що це були зовсім не акти відчаю, а «акти асиметричної військової дії проти нас».

Від нових команд слідчих, яких зібрав Міллер, вимагали агресивніших дій — адже Міністр оборони Рамсфелд офіційно дозволив використовувати найжорсткіші методи, санкціоновані для використання американськими солдатами. В’язниця Абу-Ґрейб повинна була стати новою експериментальною лабораторією Міллера, де перевірялися б його гіпотези про те, які засоби допомагають отримувати «цінні розвіддані» від впертих ув’язнених. Рамсфелд разом зі своїм асистентом Стівеном Кембоуном відвідував Ґітмо, щоб зустрітися з Міллером і переконатися в тому, що вони розуміють один одного.

Як ми пам’ятаємо, генерал Карпінскі заявила, що Міллер сказав їй: «Поводьтеся з утриманими як із собаками. Якщо... вони думають, що чимось відрізняються від собак, ви з самого початку втратите контроль над процесом допиту... І це працює. В затоці Ґуантанамо ми так і робимо»[462].

Карпінскі також офіційно заявила, що Міллер «казав мені, що збирається “Ґітмозувати” операції із затримання (в Абу-Ґрейб)»[463]. За словами полковника Паппаса, Міллер сказав йому, що використання собак в Ґітмо виявилося ефективним у побудові атмосфери, що дає змогу отримувати інформацію від ув’язнених, і що можна використовувати собак «в намордниках або без»[464].

Щоб переконатися, що його накази виконуються, Міллер написав лекцію і простежив, щоб його команда записала її на компакт-диск разом з докладними інструкціями про нові методи допитів. Потім генерал Санчес схвалив нові жорсткі правила, що увібрали в себе багато методів, які використовували в Гуантанамо. Ветеран армії, генерал Пол Керн описує складності, що виникли унаслідок застосування методів, санкціонованих для Ґітмо, в Абу-Ґрейб: «Я думаю, що всі були спантеличені[465]. Річ у тім, що ми знайшли в комп’ютерах в Абу-Ґрейб записи [міністра оборони Рамсфелда], призначені для Ґуантанамо, а не для Абу-Ґрейб. Тож виникла плутанина». З причин, перелічених вище, генерал Джеффрі Міллер також знаходиться в списку відповідачів, звинувачених у злочинах проти людяності[466].

Human Rights Watch у своїх звинуваченнях не доходить до самого верху, а саме до віце-президента Діка Чейні і президента Джорджа Буша. Але я буду більш рішучий. Трохи далі я додам імена цих двох до списку відповідачів нашого уявного судового процесу. Їм буде пред’явлено звинувачення в тому, що вони створили програму, яка перевизначила природу тортур, відмовилися від дотримання прав ув’язнених відповідно міжнародного права і, одержимі так званою «війною з тероризмом», заохочували участь ЦРУ в безлічі незаконних і смертельних методів.

Проте спочатку нам потрібно повніше дослідити питання про те, чи були зловживання в блоці 1А окремим інцидентом за участі однієї «ложки дьогтю», чи ж погана поведінка цих охоронців була елементом ширшої практики, яку впроваджено з мовчазного схвалення військових і цивільних керівництв, що брали участь в операції по захопленню, затриманню та допитах підозрюваних. Я абсолютно переконаний, що «діжка меду» почала псуватися з самого верху.

КАТУВАННЯ, ПОВСЮДНЕ КАТУВАННЯ З ТЯЖКИМИ НАСЛІДКАМИ

Наступного дня після того, як фотографії зловживань були вперше оприлюднені, голова Об’єднаного комітету начальників штабів, генерал Річард Маєрс заявив, що система не причетна до зловживань; він продовжує це робити й зараз, покладаючи всю відповідальність на «сімох військових поліцейських з Абу-Ґрейб». 25 серпня 2005 р. він заявив привселюдно: «Я думаю, ми провели в Абу-Ґрейб не менше 15 розслідувань, і ми з цим розібралися. Я маю на увазі, що в цьому брали участь лише кілька охоронців — охоронці нічної зміни в Абу-Ґрейб, і це однозначно вказує, що ця проблема не мала широкого розповсюдження»[467].

Чи прочитав він хоч один зі звітів, про які ми говорили? Вже з тих розділів незалежних звітів про розслідування, які я навів вище, абсолютно очевидно, що у зловживаннях брали участь не лише ті, чиї обличчя ми бачимо на знімках, зроблених у блоці 1А. Ці документи вказують на співучасть військового керівництва, цивільних слідчих, спеціалістів військової розвідки і ЦРУ, які створили умови, що спричинили зловживання. Але ситуація ще гірша: вони брали участь в інших, ще серйозніших зловживаннях.

Як ми пам’ятаємо, групою Шлезінґера було докладно описано 55 випадків зловживань щодо затриманих в Іраку, а також 20 смертельних випадків, по яких досі ведеться досить неквапливе слідство. Звіт Таґуби підтвердив численні випадки надзвичайного злочинного порушення закону, які складали «системні і незаконні зловживання стосовно затриманих» Абу-Ґрейб [курсив Ф.З.]. В іншому звіті Пентагону наводяться свідчення 44 випадків військових злочинів в Абу-Ґрейб. Міжнародний комітет Червоного Хреста заявляв представникам уряду, що подібне поводження з затриманими у багатьох військових в’язницях США тягло за собою психологічне і фізичне насильство, «еквівалентне тортурам». Далі, Міжнародний комітет Червоного Хреста повідомив, що такі методи, які використовуються слідчими в Абу-Ґрейб, «є елементами стандартних методів роботи персоналу військової розвідки з метою отримати від затриманих інформацію і зізнання». А щойно ми розглянули свіжішу статистику: понад 600 випадків зловживань, що мали місце у багатьох військових в’язницях США в Іраку, Афганістані і на Кубі. Хіба це схоже на одну «ложку дьогтю» в одній поганій в’язниці?

СВІДЧЕННЯ ПОВСЮДНИХ ЗЛОВЖИВАНЬ СТОСОВНО УВ'ЯЗНЕНИХ ДО СКАНДАЛУ В АБУ-ҐРЕЙБ

Хоча і військове, і цивільне командування намагалося пояснити зловживання і тортури в Іраку «поганою поведінкою» кількох поганих солдатів — охоронців нічної зміни у блоці 1А, опубліковані нещодавно документи армії США суперечать таким твердженням. Другого травня 2006 року Американський союз захисту громадянських свобод оприлюднив армійські документи, які свідчать про те, що державні чиновники вищої ланки знали про випадки вкрай жорстоких зловживань стосовно затриманих в Іраку і Афганістані за два тижні до того, як вибухнув скандал в Абу-Ґрейб. Інформаційний бюлетень під назвою «Звинувачення у зловживаннях стосовно затриманих в Іраку і Афганістані», датований 2 квітня 2004 року, наводить дані про 62 поточних розслідування зловживань і вбивств затриманих, здійснених американськими військовими.

Мова йде про нанесення тілесних ушкоджень, побиття кулаками і ногами, інсценізації страт, сексуальні домагання затриманих жінок статі, погрози вбивств іракських дітей «щоб провчити інших іракців», роздягання затриманих, побиття та застосування до них електрошокерів, кидання каменів в іракських дітей, скутих кайданками, задушенні затриманих хустками і допити під прицілом. Принаймні 26 випадків призвели до смерті затриманих. За деякими з них вже були проведені військові трибунали. Зловживання відбувалися не лише в Абу-Ґрейб, але і в Кемп-Кроппер, Кемп-Букка і в інших місцях ув’язнення в Мосулі, Самаррі, Багдаді і Тікріті в Іраку, а також на передовій оперативній базі Орген-Є в Афганістані (див. у Примітках посилання на повний текст доповіді)[468].

Звіт Пентагону про дванадцяте розслідування військових зловживань, здійснене під керівництвом бригадного генерала Річарда Форміка, зазначає, що впродовж перших чотирьох місяців 2004 року американські війська використовували різні жорстокі, несанкціоновані методи допитів. Це було вже після того, як стало відомо про зловживання в Абу-Ґрейб (у 2003 році), і після того, як були скасовані санкції на їх використання. Іноді затриманих годували тільки крекерами і водою впродовж 17 днів, позбавляли одягу, тижнями тримали у тісних камерах, де було неможливо встати або лягти, піддавали холоду, перевантажували органи сприйняття і позбавляли сну. Попри всі ці факти, жоден із солдатів не отримав навіть догани. Формік дійшов висновку, що зловживання не були «навмисними» і відбувалися не з «особистих схильностей», але через «неадекватну стратегічну політику». Також він намагається «відмити» пляму на репутації армії. Він пише, що на основі його спостережень, «унаслідок такого звернення жоден із затриманих серйозно не постраждав»[469]. Неймовірно!

МОРСЬКІ ПІХОТИНЦІ ХОЛОДНОКРОВНО ВБИВАЮТЬ ІРАКСЬКИХ МИРНИХ ЖИТЕЛІВ

Досі ми говорили про «діжки дьогтю», про в’язниці, які можуть розбестити хороших охоронців. Але є «діжка» більша і жахливіша. Це «діжка» війни. Під час будь-якої війни, у всі часи, в будь-якій країні, звичайні і навіть хороші люди перетворюються на вбивць. Саме цьому вчать солдатів: вбивати тих, хто вважається ворогом. Однак у надзвичайно напружених умовах бойових дій, в обстановці постійної втоми, страху, гніву, ненависті і помсти люди можуть втратити моральні орієнтири і почати вбивати не тільки ворожих солдатів. Якщо військова дисципліна не підтримується на належному рівні, якщо солдати забувають про те, що взяли особисту відповідальність за свої дії, якщо офіцери вищої ланки не контролюють ситуацію, то лють проривається назовні, і ми спостерігаємо неймовірні оргії насильства і вбивства мирних жителів. Саме так було в Сонґмі та в інших, менш відомих випадках різанини, наприклад, влаштованої бійцями Tiger Force («Тайгер Форс») у В’єтнамі. Це елітний підрозділ залишило за собою кривавий слід завдовжки сім місяців, вбиваючи беззбройних мирних жителів[470]. На жаль, жорстокість війни, яка витікає з полів битв і заповнює мирні міста, знову проявилася в Іраці[471].

Військові експерти кажуть, що в ході асиметричних військових дій, коли солдатам доводиться воювати з невловимим ворогом, їм стає важче й важче підтримувати дисципліну. Військові злочини відбуваються під час будь-якої війни, окупаційні сили здійснюють їх майже завжди, навіть дуже «високотехнологічні». «Бойові дії — це стрес, і злочини проти мирного населення — класичний симптом військового стресу. Коли солдатів і бойових дій багато, хтось обов’язково почне вбивати мирних жителів», — вважає один з керівників наукового центру армії у Вашингтоні[472].

Потрібно визнати, що солдати — це добре навчені вбивці, які успішно пройшли інтенсивний вишкіл у тренувальних таборах, і їх випробувальним майданчиком було поле битви. Вони повинні навчитися пригнічувати свої моральні принципи і забувати про заповіді «Не убий». Військова підготовка призначена для «перепрограмовування» мозку, навчання його вважати, що вбивства у воєнний час — це природна реакція. Ця наука називається «вбивствологією». Цей термін ввів підполковник у відставці Дейв Гроссман, викладач Військової академії у Вест-Пойнті. Теорія «вбивствології» описана в його книжці «Про вбивство» і на його веб-сайті[473].

Однак іноді «методи створення вбивць» виходять з-під контролю, і тоді вбивства стають звичайною справою. Ось слова солдата, хлопця якому 21 рік, який щойно вбив мирного мешканця Іраку, що відмовився зупинити машину для перевірки. «Нічого особливого. Тут вбити людину — те саме, що розчавити мурашку. По-моєму, вбити людину — це все одно що подумати: “А чи не час з’їсти піцу?” Я думав, що вбивство людини — це подія, яка змінює все життя. А потім я це зробив і подумав: “Ну і що?”»[474].

19 листопада 2005 року в іракському місті Хадіта біля дороги вибухнула міна. Був убитий американський морський піхотинець і поранені ще двоє солдатів. За даними слідчої групи ВМФ, через кілька годин загинули 15 іракських мирних жителів — нібито від вибуху саморобного вибухового пристрою. Справу було закрито, тому що від вибухів в Іраку майже кожен день гине багато людей. Проте один з жителів Хадіта (Тахер Тхабет) зробив відеозапис трупів цих іракців, і на них виразно видно кульові поранення. Він передав цей запис у бюро журналу Time у Багдаді. Зрештою було проведено серйозне розслідування вбивства 24 цивільних осіб солдатами батальйону морської піхоти. Було з’ясовано, що морські піхотинці увірвалися в будинки трьох місцевих жителів, методично розстріляли і закидали гранатами майже всіх, хто там перебував, зокрема семеро дітей і чотирьох жінок. Крім того, вони застрелили таксиста і чотирьох студентів, які зупинилися поряд.

Коли стало ясно, що ці вбивства мирних жителів не були нічим спровоковані, й солдати порушили правила ведення бойових дій, керівництво морської піхоти зробило незграбну спробу зам’яти справу. У березні 2006 року командир батальйону і два командира його роти були звільнені від командування; кожен з них оголосив себе «жертвою політичних інтриг». Зараз по цій справі ведеться ще кілька розслідувань, і зрештою перед судом можуть постати кілька високопоставлених командирів. До цієї жахливої розповіді треба додати, що бійці роти «Кіло» 3-го батальйону 1-го полку морської піхоти були досвідченими солдатами, це була їхня друга або третя бойова операція. Раніше вони брали участь у серйозних бойових діях у Фаллуджі, де загинули або були серйозно поранені майже половина їхніх товаришів. І різанина в Хадіта стала наслідком гніву і бажання взяти реванш[475].

Війна — пекло для військових, але для мирних жителів усе ще гірше. Особливо для дітей, які опинилися в зоні бойових дій, коли солдати втрачають моральні орієнтири і виявляють до них жорстокість. Під час недавнього інциденту, по якому також йде слідство, американські солдати вбили 13 мирних жителів в іракському селі Ішакі. Деякі з них були зв’язані і вбиті пострілами в голову, в тому числі кілька дітей. Американські військові керівники визнали вбивства «осіб, які не брали участі у військових діях», і назвали їх жертвами «супутніх збитків» (ще один евфемізм, який пов’язаний з відключенням моралі)[476].

Тільки уявіть, що відбувається, коли високопоставлений офіцер дозволяє солдатам яких звинуватили у вбивстві трьох беззбройних іракців під час рейду в місті Тікріт, командир бригади, полковник Майкл Стіл сказав «вбити всіх повстанців чоловічої статі, всіх цих терористів». Військовому, який доповів про це нове правило ведення бойових дій, стали загрожувати його товариші, які вимагали, щоб він мовчав про вбивства[477].

Одне з найгірших страхіть війни — зґвалтування жінок, як це було під час різанини в Руанді, коли ополченці-гуту ґвалтували жінок тутсі, про що йшлося в першій главі. Нові свідчення не менш жахливої жорстокості виринули в Іраку. Федеральний суд розглядає обвинувачення групи американських військових з 101-ї Повітрянодесантної дивізії у зґвалтуванні чотирнадцятирічної дівчинки. Перед цим вони вбили її батьків і чотирирічну сестру, а після зґвалтування вистрілили їй у голову і спалили тіло. Є неспростовні докази того, що вони зробили цей кривавий злочин навмисно. Побачивши молоду дівчину на контрольно-пропускному пункті, вони зняли форму (щоб їх не впізнали), а перед тим, як зґвалтувати її, вбили всю її сім’ю. Армійське керівництво намагалося покласти відповідальність за ці вбивства на повстанців[478].

Тепер давайте від абстрактних узагальнень, статистики та військових розслідувань перейдемо до зізнань декількох слідчих армії США, які розповіли про те, що вони бачили, і як особисто брали участь у зловживаннях. Як ми побачимо, їхні покази свідчать, що зловживання і методи тортур, які вони спостерігали і застосовували самі, були доволі поширені.

Ми також коротко розглянемо програму Ґітмо, яка нещодавно стала надбанням загалу, в межах якої молоді слідчі-жінки використовували методи допитів, які преса назвала «еротичними тортурами». Ці методи, що застосовувалися, очевидно, зі схвалення командування — адже жінки-слідчі приїхали на Кубу не для того, щоб «спокушати» затриманих за власною ініціативою. Ми дізнаємося, що в ганебних зловживання брали участь не лише військові нікому не відомого резервного батальйону військової поліції. Військові елітних підрозділів та їхні офіцери здійснювали ще жорстокіші акти насильства проти ув’язнених.

Нарешті, ми побачимо, що масштаби тортур були практично безмежними, тому що Сполучені Штати займаються «аутсорсингом» тортур в інші країни, в ході програм, що одержали назву «видачі», «надзвичайної видачі» і навіть «зворотної видачі». Ми виявимо, що катував людей не тільки Саддам. Сполучені Штати робили те ж саме, та й новий іракський режим теж катує своїх співвітчизників у секретних в’язницях по всьому Іраку. Можна тільки поспівчувати народу Іраку, де одні мучителі змінюють інших.

ЗАПРОШУЮТЬСЯ СВІДКИ ЗВИНУВАЧЕННЯ

Спеціаліст у відставці Ентоні Лаґураніс упродовж п’яти років, з 2001 по 2005 рік, був військовим слідчим. У 2004 році він проходив стажування в Іраку. Спочатку Лаґураніса направили в Абу-Ґрейб, а потім перевели в спеціальний підрозділ зі збору інформації, що діяв у різних місцях ув’язнення у всьому Іраку. Коли він говорить про «культуру зловживань», що притаманна допитам у всьому Іраку, це означає, що його дані стосуються всієї країни, а не тільки до блоку 1А[479].

Сержант у відставці Роджер Брокоу впродовж шести місяців з весни 2003 року, служив в Абу-Ґрейб на посаді слідчого. Брокоу повідомляє, що дуже небагато з затриманих, з якими він говорив, напевно, близько двох відсотків, були небезпечні або брали участь у повстаннях. Більшість були арештовані або переведені в центр допитів за доносами іракських поліцейських, які мали на них «зуб» або просто їх не любили. Обидва свідки стверджують, що збір інформації було вкрай неефективним — насамперед тому, що в’язниці були переповнені тими, у кого не було ніякої цінної інформації. Багатьох забирали прямо з вулиць, а в районах, де діяли повстанці, солдати вривалися в будинки і забирали всіх чоловіків. Досвідчених слідчих чи перекладачів було мало, і до того часу, коли затриманих починали допитувати, будь-яка інформація, яку вони, можливо, мали, виявлялася застарілою та непотрібною.

Доводилося витрачати дуже багато сил майже без жодного результату. Це викликало сильне роздратування. Роздратування виливалося в агресію, згідно зі старою доброю гіпотезою фрустрації-агресії. Час минав; заколотів ставало все більше; військове начальство тиснуло на слідчих, тому що на нього тиснуло його цивільне начальство. Отримувати інформацію було життєво важливо.

Брокоу: «Вони забирали людей ні за що, просто так. Були квоти, квоти на допити певної кількості осіб на тиждень; звіти про допити треба було відправляти начальству».

Лагураніс: «Ми рідко отримували від ув’язнених цінну інформацію. Я думаю, це тому, що до нас надходили ув’язнені, які не були ні в чому замішані і не могли розповісти нам нічого корисного».

Брокоу: «Дев’яносто вісім відсотків людей, з якими я говорив, перебували там невідомо чому. Просто хапали всіх, вривалися в хати, забирали людей і відвозили їх у табори для інтернованих. Полковник Паппас [говорив], що на нього тиснуть, щоб отримувати інформацію. Отримувати інформацію. “Давайте отримаємо цю інформацію, давайте врятуємо життя ще одного солдата. Якщо ми знайдемо цю зброю, якщо ми знайдемо цих повстанців, то ми врятуємо життя солдатів”. Я думаю, саме через це вони дивилися крізь пальці на дії слідчих і військових поліцейських, які намагалися зламати затриманих».

Брокоу також повідомив, що заклик «зняти рукавички» поступово проникав вниз по ланцюжку командирів, і по дорозі ця фраза набувала нового змісту[480].

Брокоу: «Я чув цю фразу: “Знімаємо рукавички”. Полковник Джордан виголосив її одного разу ввечері на одній з наших зустрічей. “Ми знімаємо рукавички. Ми збираємося показати цим людям, що ми тут головні”. Він говорив про затриманих».

Повстання проти сил коаліції ставали все лютішими і більшими, і разом з цим зростав тиск на фахівців військової розвідки і військової поліції, які повинні були здобути якусь невловиму цінну інформацію.

Лаґураніс додає деякі деталі: «Це відбувається у всьому Іраку. Як я сказав, солдати катують людей прямо у них вдома. Піхотинці катують людей у них вдома. Вони використовують — я вже говорив про це, — наприклад, опіки. Вони ламають людям ноги. Вони ламають кістки, ребра. Ви знаєте, це дуже серйозно». Він додає: «Коли солдати входять у будинку і проводять ці рейди, вони просто катують цих людей, не виходячи з дому». Брокоу був свідком подібних зловживань: “Я бачив підбиті очі й розбиті губи, деяких треба було лікувати — вони мали рани на ногах і руках”.

Як далеко могли зайти фахівці військової розвідки і військової поліції в своїх пошуках інформації?

Лагypaнic: «Почасти вони намагалися отримати інформацію, але почасти це був чистісінький садизм. Ви просто давили, давили, давили і спостерігали, як далеко можете зайти. Природно, це дуже дратує, коли ви сидите з цією людиною, яка, як вам відомо, цілком у вашій владі, і не можете змусити її зробити те, що хочете. І ви займаєтеся цим цілими днями. І в якийсь момент ставки піднімаються».

Що відбувається, якщо до цієї вибухонебезпечної суміші додати психологічні каталізатори — страх і бажання взяти реванш?

Лагураніс: «Якщо ви по-справжньому злі, тому що вас весь час намагаються вбити — я маю на увазі ракети, вони стріляють у нас з реактивних гранатометів, і ми нічого не можемо зробити. І навколо гинуть люди, через цього невидимого ворога. І ви входите в кімнату для допитів разом з цим хлопцем, який, як ви думаєте, теж міг у вас стріляти, і розумієте, що здатні на все».

Як далеко можна було зайти насправді?

Лагураніс: «Я пам’ятаю одного старшого ворент-офіцера, який відповідав за приміщення для допитів. Він чув, що “морські котики” обливали затриманих крижаною водою. Потім вони засовували йому — ну, ви знаєте, вони вимірювали ректальну температуру людини, щоб переконатися, що він не помер. Вони змушували його корчитися від гіпотермії». Якщо він видавав потрібну інформацію, в нагороду вони не давали йому вмерти від холоду!

Це ще одна потужна психологічна тактика — «моделювання умов навколишнього середовища». Одного разу цей слідчий використав її впродовж всієї ночі, в холодному металевому контейнері, який служив камерою для допиту.

Лагураніс: «Ми тримали їх там, вони тремтіли від холоду, це називається “управління умовами навколишнього середовища”, вмикали [дуже голосно] музику і пульсуюче світло. А потім приводили службових собак і нацьковували їх на ув’язнених. І хоча собаки були в намордниках і їх тримали на повідках, в’язні цього не знали, тому що у них були зав’язані очі. Це великі німецькі вівчарки. Коли я ставив затриманим питання і мені не подобалася відповідь, я подавав знак кінологу, і собака починала вити і кидатися на ув’язненого, але не могла його вкусити... іноді вони мочилися прямо в свої комбінезони від страху, розумієте? Адже вони не бачили, що відбувається. Вони не могли зрозуміти, що відбувається: ви знаєте, це дуже страшно — бути в такому положенні. Мені наказували це робити, і я просив старшого воррент-офіцера мовчати про все, що мене просили робити».

Відключення моралі призводить до поведінки, якої люди зазвичай собі не дозволяють.

Лагураніс: «Справа в тому, що вам здається, ніби ви знаходитесь за межами нормального суспільства, розумієте? Ваша сім’я, ваші друзі — їх тут немає, і вони не бачать, що тут відбувається. Тут всі так чи інакше беруть у цьому участь, я не знаю, що це таке — якийсь психоз або — я не знаходжу кращого слова — галюцинація того, що ви тут робите. І все це стає нормальним, тому що ви озираєтеся навколо, і тут все зруйновано, розумієте? Я все це відчував сам. Я пам’ятаю, як був у тому контейнері в Мосулі. Знаєте, я провів з тим хлопцем [в’язнем, якого допитував] всю ніч. І ви відчуваєте себе настільки ізольованим, морально ізольованим, що вам здається, ніби ви можете робити з ним усе, що хочете, і може, навіть бажаєте цього».

Цей молодий слідчий, якому все життя доведеться пам’ятати про те зло, яке він творив заради блага своєї країни, описує, як зростає рівень насильства на основі насильства.

Лагураніс: «Хотілося тиснути, тиснути і тиснути, і дивитися, як далеко можна зайти. Здається, це просто властивість людської природи. Я впевнений, що ви читали дослідження, які проводилися в американських в’язницях, де ви даєте одній групі людей владу над іншою групою людей, даєте їй повне право командувати ними, і дуже скоро починаються жорстокість і тортури, розумієте? Адже це дуже поширена ситуація». (Можливо, він має на увазі в’язницю в Стенфордському університеті? Якщо це так, то СВЕ дійсно отримав статус міської легенди і перетворився в «реальну в’язницю».)

Щоб припинити зловживання, необхідне сильне лідерство, вважає цей слідчий.

Лагураніс: «І я бачив це [жорстокість і зловживання] у кожній в’язниці, в якій бував. Якщо там не було по-справжньому сильного, вмілого керівника, який би сказав: “Ми не збираємося терпіти зловживання”, то у в’язниці обов’язково були зловживання. Навіть серед військових поліцейських, яким не потрібно було отримувати розвіддані, — вони теж цим займаються — завжди знаходяться такі, хто робить це, якщо немає контролю, внутрішнього або зовнішнього».

Побачивши ще гірші випадки «зловживань з боку морських піхотинців на півночі провінції Вавилон», Лаґураніс більше не міг цього витримати. Він почав писати доповіді про зловживання, супроводжуючи їх фотографіями та підтвердженими заявами ув’язнених, а потім відправив усі ці дані керівництву Військово-морського флоту. Якою була реакція? Така сама, як і на скарги, які Чіп Фредерік відправляв своєму начальству про жахливі умови в Абу-Ґрейб. Жоден високопоставлений офіцер ВМФ не відповів на скарги слідчого[481].

Лагураніс: «Ніхто так і не приїхав, щоб перевірити все; ніхто не приїхав, щоб поговорити зі мною. Я відчував себе так, ніби відправив всі ці доповіді в нікуди. Ніхто нічого не розслідував, чи вони не знали, як все це розслідувати, або просто не хотіли». (Все як завжди: мовчання офіційних осіб — цілком очікувана реакція системи на протести незгодних).

Особливий випадок, який вказує на те, як далеко могла зайти команда слідчих у в’язниці Гуантанамо, пов’язаний з ув’язненим №063. Його звали Мохаммед аль-Катані, і його вважали «двадцятим викрадачем» із тих, які брали участь у теракті 11 вересня. Над ним вчиняли всі допустимі наруги. Його змушували мочитися під себе, надовго позбавляли сну і їжі й залякували службовою собакою. Він вперто мовчав, і це спричиняло нові зловживання. На ув’язненого №063 вдягали жіночий ліфчик, а на голову — жіночу комбінацію. Слідчі сміялися над ним, називаючи гомосексуалістом. Потім вони вдягали на нього собачий повідок і змусили виконувати «трюки». Слідчий-жінка намагалася спокусити аль-Катані, щоб викликати у нього сексуальне збудження, а потім звинуватити у зраді релігійним переконанням. Журналісти журналу Time у всіх подробицях відтворили, година за годиною, і навіть хвилина за хвилиною, хроніку секретних допитів аль-Катані, які тривали цілий місяць[482]. Це суміш грубих, жорстоких і досить витончених прийомів у поєднанні з абсолютно неефективними і дурними методами. Можливо, будь-який досвідчений поліцейський детектив витягнув би з цього в’язня більше інформації, не застосовуючи такі дикі й аморальні методи.

Вивчивши свідчення про ці допити, генеральний юрист-консультант ВМФ Альберто Мора був приголомшений. Він назвав ці методи незаконними, негідними збройних сил і уряду, який їм потурає. У промовистій заяві, яка пояснює, що значить потурати таким образливим тактикам допиту, Мора пише:

Якщо жорстокість більше не є незаконною, а навпаки, перетворюється в елемент політики, це змінює фундаментальне ставлення людини до держави. Це руйнує поняття прав особистості. Конституція говорить, що людина має невилучне право на особисту гідність, зокрема право бути вільною від жорстокого поводження, і це право не дарується державою або законами, а належить їй від народження. Це стосується всіх людей, не лише в Америці — і навіть тих, кого вважають «ворожими бойовиками». Якщо ви робите для них виняток, то руйнується вся Конституція. Цей прецедент трансформує все[483].

А тепер я прошу вас, дорогий читачу, зайняти місце присяжного, порівняти деякі з цих спланованих прийомів з методами, які нібито народилися в «збочених умах» охоронців блоку 1-А і зображені на світлинах. Ми бачимо безліч фотографій затриманих з жіночими трусиками на голові. Ми бачимо страхітливий образ Ліннді Інґленд, яка тягне по землі в’язня в собачому нашийнику. Нам здається обґрунтованим, що і трусики на голові, і нашийник, і власне ці сценарії дегуманізації насправді були запозичені — адже раніше їх використовували агенти ЦРУ і спеціальні команди слідчих генерала Міллера в Ґітмо. Вони перетворилися в загальноприйняті методи допитів по всьому району бойових дій. Лише їх не дозволялося фотографувати!

ЕЛІТНІ ВІЙСЬКОВІ НЕ ВИНЯТОК: ЧЛЕНИ 82-Ї ПОВІТРЯНОДЕСАНТНОЇ ДИВІЗІЇ ЛАМАЮТЬ КІСТКИ В'ЯЗНЯМ І СПАЛЮЮТЬ ФОТОГРАФІЇ

Можливо, найважливіший свідок на підтримку моїх звинувачень проти всієї структури командування — це капітан Ян Фішбек, випускник Вест-Пойнту з відзнаками, офіцер елітного підрозділу ПДВ, який служив у Іраку. Його недавній лист сенаторові Джону МакКейну зі скаргами на неймовірні зловживання стосовно ув’язнених починається так:

Я є випускником Вест-Пойнту, і на даний момент — капітаном піхоти. Я брав участь у двох бойових кампаніях у складі 82-ї повітрянодесантної дивізії, в Афганістані та в Іраку. Коли я брав участь у глобальній війні з тероризмом, дії і заяви мого командування змусили мене думати, що політика Сполучених Штатів в Афганістані та Іраку не вимагає дотримання Женевських конвенцій.

Під час кількох інтерв’ю з представниками організації Human Rights Watch капітан Фішбек докладно описав тривожні наслідки ситуації, в якій дії слідчих виходили за межі закону. Його слова підтверджують два сержанти його відділення, розташованого на передовій оперативній базі в таборі «Меркурій» близько Фаллуджі[484]. (Ми вже говорили про нього в попередньому розділі, але тут я наведу повнішу версію свідчень капітана Фішбека і опишу контекст, в якому вони були надані.)

У листі сенатору Дж. МакКейну Фішбек наводить докази того, що перед допитами ув’язнених часто били по обличчю та інших частинах тіла, виливали їм на обличчя гарячі хімікати, тримали в «стресових» позах, доводили до непритомності і змушували робити фізичні вправи, що призводили до цього. Утриманих навіть вибудовували в піраміди, майже як у в’язниці Абу-Ґрейб. Такі зловживання відбувалися до, під час і після скандалу, пов’язаного зі зловживаннями в Абу-Ґрейб.

На базі «Меркурій» в’язнів складали в піраміди, вони не були оголеними, але їх вибудовували в піраміди. В’язнів примушували виконувати надзвичайно складні фізичні вправи не менш, ніж дві години без перерви... Був випадок, коли утриманого облили холодною водою, а потім покинули надворі на всю ніч. (Знову, як повідомив Лаґураніс, ми бачимо тактику використання надзвичайних природних чинників.)

Був випадок, коли солдат взяв бейсбольну биту і сильно вдарив затриманого по нозі. Всі ці дані я отримую від своїх [військовослужбовців некомандного складу].

Фішбек засвідчив, що командири заохочували ці зловживання і потурали їм: «Мені казали: “минулого тижня ці хлопці підірвали саморобний вибуховий пристрій. Нам треба їх провчити. Задайте їм як слід”. Але ви розумієте, це було нормально». (Згадайте нашу попередню дискусію про норми, що виникають в особливих ситуаціях, де нова практика швидко перетворюється в стандарт, якого повинні дотримуватися всі.)

Неймовірно, але солдати записували все на цифрові носії, зізнається Фішбек.

[В таборі Меркюрі] вони розповідали що мають фотографії, дуже схожі до тих, з Абу-Ґрейб. Через цю подібність вони вирішили їх спалити. Дослівно цитую їхні слова - Вони [військові з Абу-Ґрейб] отримали неприємності за ті ж речі, які нам казали робити, тож ми знищили зображення.

Зрештою капітан Фішбек почав кампанію на 17 місяців. Він неодноразово доповідав про зловживання начальству, але зіткнувся з тим же: відсутністю реакції, що і слідчий Ентоні Лаґураніс і сержант Айвен Фредерік. Він оприлюднив свій лист сенаторові Дж. МакКейну, який допоміг посилити опозицію останнього проти порушення Женевських конвенцій, що допускалося адміністрацією президента Буша.

«ЕРОТИЧНІ ТОРТУРИ». СТРИПТИЗ ДЛЯ УВ'ЯЗНЕНИХ У ЦЕНТРІ ДОПИТІВ ҐІТМО

Наступний свідок демонструє нову грань розбещеності, до якої дійшли військові (ймовірно, в співпраці з ЦРУ) у в’язниці Ґітмо. «Секс використовувався як зброя, щоб викликати у затриманого конфлікт з його ісламською вірою», — стверджує Ерік Саар, військовий перекладач, який працював у цій в’язниці. Цей молодик відправився до затоки Ґуантанамо, сповнений патріотичного запалу. Він хотів допомогти своїй країні у війні з тероризмом. Проте скоро він зрозумів: те, що там відбувається — «помилка». У радіоінтерв’ю з Емі Ґудмен у програмі Democracy Now 4 квітня 2005 року Саар докладно описав сексуальні провокації слідчих під час допитів, які спостерігав особисто. Пізніше він написав про це цілу книгу «За дротом: спогади військового розвідника про життя в Ґуантанамо»[485].

Впродовж шести місяців, поведених в Ґітмо, Саар, який вільно говорить арабською, виконував обов’язки перекладача. Він перекладав ув’язненим слова офіційного слідчого, а потім перекладав відповіді ув’язненого англійською. Він грав роль «копіювального папірця», йому треба було точно підбирати слова, що передають наміри слідчого та ув’язненого. Приваблива жінка-слідчий почала використовувати новий трюк. Саар розповідає: «Слідчий-жінка намагалася спокусити в’язня під час допиту, щоб змусити його відчути себе брудним... Вона терлась грудьми об його спину, говорила про різні частини свого тіла... Ув’язнені зазвичай були шоковані і обурені».

Саар пішов зі своєї посади, тому що швидко переконався: подібні методи допитів «абсолютно неефективні й не відповідають цінностям нашої демократії»[486]. Оглядач газети New York Times Морін Дауд назвала сексуальні провокації з боку жінок-слідчих в Ґітмо «еротичними тортурами». Вважалося, що такі методи можуть допомогти отримати потрібну інформацію[487]. Давайте ж подивимося, на що були схожі такі допити.

Саар описує один особливо яскравий епізод, який можна назвати майже військовим терміном: «вторгнення жінки на територію». Жертвою був уродженець Саудівської Аравії, 21-річний, «цінний» затриманий, який майже весь час молився у своїй камері. Перед початком допиту слідчий-жінка на ім’я Брук і Саар «стерилізувалися», закривши свої імена на уніформі, щоб залишитися анонімними. Потім Брук сказала: «Затриманий, з яким ми будемо говорити, — шматок лайна, і нам доведеться трохи його розворушити», тому, як вона прямо сказала: «я збираюся вибити з нього все лайно, тому що він не говорить. Сьогодні ввечері нам потрібно спробувати що-небудь новеньке». Цей Саудівський затриманий нібито відвідував льотну школу разом з терористами, які вчинили теракт 11 вересня. Тому він був дуже «цінним». Саар каже: «Коли військові слідчі допитували затриманого, який не хотів співпрацювати, вони дуже швидко “піднімали температуру”: починали кричати, тиснути, зображати “поганого поліцейського”, але при цьому забували встановити з ним контакт».

Слідчий Брук продовжувала: «Мені потрібно, щоб він зрозумів, що йому треба зі мною співпрацювати, і у нього немає інших варіантів. Я думаю, ми повинні змусити його відчути себе брудним, щоб він не зміг повернутися до себе в камеру й знову провести цілу ніч на молитві. Ми повинні створити бар’єр між ним і його Богом»[488]. І коли ув’язнений відмовився відповідати на її питання, слідчий вирішила «підняти температуру».

«На мій подив, — продовжує Саар, — вона почала повільно розстібати блузку і дражнити його, ніби стриптизерка, показуючи тісну коричневу майку, яка обтягувала її груди... Вона повільно обійшла його і стала тертися грудьми об його плечі». Вона глузливо запитала: «Тобі подобаються ці великі американські цицьки, Фарік? Я бачу, твій стає твердим. Як думаєш, як поставиться до цього Аллах?» Потім вона сіла перед ним, поклала руки собі на груди і продовжувала дражнити ув’язненого: «Хіба тобі не подобаються ці великі цицьки?» Коли утриманий відвів погляд і подивився на Саару, вона глузливо запитала: «Ти що, гей? Чому ти на нього дивишся?.. Ось він, наприклад, думає, що у мене класні цицьки. Правда?» (Саар ствердно кивнув.)

В’язень розлютився і плюнув в неї. Слідчого це не збентежило, і вона продовжила стриптиз. Розстібаючи брюки, вона запитала в’язня:

Фарік, ти знаєш, що в мене місячні? ...Як ти себе зараз почуваєш?

Адже я до тебе торкалася. [Вона засунула руку в труси і зробила вигляд, що на руці — кров. Потім вона знову запитала його, хто наказав йому поступити в льотну школу, хто його туди відправив]. «Негідник, — сичала вона, витираючи те, що він вважав кров’ю місячних по його обличчю. — Що подумають твої брати, коли побачать у тебе на обличчі менструальну кров американської жінки?» Брук сказала, піднімаючись: «До речі, ми відключили воду в твоїй камері, і завтра ця кров все ще буде в тебе на обличчі». Потім ми вийшли з кімнати... Вона думала, що це був хороший спосіб отримати інформацію, яку вимагало від неї начальство... Чорт забирай, що я тільки що робив? Що, чорт візьми, ми всі тут робили?».

Так, це дуже хороше питання. Однак ні Саар, ні хто-небудь інший не отримав на нього чіткої відповіді.

ІНШІ СВІДЧЕННЯ ЗЛОЧИНІВ І ЖОРСТОКОСТІ В ҐІТМО

Ерік Саар описує безліч інших методів допитів — абсолютно неправильних, неетичних і незаконних. Йому, як і іншим членам команд слідчих, наказали ні за яких обставин не вступати в контакт зі спостерігачами Міжнародного Червоного Хреста. Про «в’язнів-примар» він розповідає таке: «Їх було доволі багато, ми не знали, чому і як вони потрапили до Ґітмо. Не було свідчень їх провини. Багато було зневірених». Він також зазначав: «Також у Ґітмо були малі діти, їх тримали поза межами головного табору. Допитувати їх не було сенсу, але тримали їх довго». Ніхто ніколи не доповідав про дітей з Афганістану чи Іраку в таборі.

Перед візитами керівництва і спостерігачів, які повинні були спостерігати за «типовими» допитами, влаштовували показуху. Створювали штучні камери, що здавалися цілком нормальними. Це нагадує зразковий єврейський табір в концентраційному таборі Терезин в Чехословаччині, з допомогою якого нацисти водили за ніс спостерігачів Міжнародного Червоного Хреста і представників інших організацій, щоб їм здавалося, що ув’язнені цілком задоволені своїм поселенням. Ерік Саар пише, що в «уявній» в’язниці створювалася видимість повного порядку:

Коли я потрапив у команду розвідки, то швидко зрозумів, що якщо планується візит важливих персон — якогось генерала, керівника державного органу, спецслужби або навіть делегації Конгресу, слідчих просили знайти затриманого, який вже відповів на всі питання, і привести його в кімнату для допиту При цьому перевіряльник перебував у кімнаті спостереження. По суті, потрібно було знайти кого-небудь, хто був згоден говорити, з ким можна було сісти за стіл і вести спокійну бесіду, хто в минулому вже дав цінну інформацію, і повторити допит спеціально для перевіряльника.

По суті, для професійного розвідника це було принизливо. Чесно кажучи, я думаю, що такі почуття переживав не тільки я — адже все життя розвідника підпорядкована тому, щоб надати керівництву важливу інформацію, яка дасть йому можливість приймати правильні рішення. Насправді розвідка для того і потрібна, щоб забезпечувати правдиву інформацію. Створення таких фікцій, як Ґітмо, заради всіх цих відвідувачів, в той час як насправді все було зовсім інакше, зводило нанівець все, що ми намагалися робити як професійні розвідники.

«АУТСОРСИНГ» ТОРТУР

Додаткові докази того, що таємні тортури були звичним засобом, що давав змогу отримувати розвіддані від неговірких підозрюваних, були викриті у секретній програмі ЦРУ, пов’язаній з передачею ув’язнених у в’язниці зарубіжних країн, які погодилися робити для Сполучених Штатів «брудну роботу». Ця політика одержала назву «видачі», або «надзвичайної видачі». Згідно з нею десятки, а можливо, й сотні «особливо небезпечних терористів» перевозили до в’язниць зарубіжних країн, часто літаками комерційних авіакомпаній, орендованих ЦРУ[489]. Абсолютно очевидно, що президент Буш доручив ЦРУ влаштовувати так, щоб затримані «зникали» або «видавалися» у країни, де тортури є звичною практикою (це підтверджено Amnesty International)[490]. Такі ув’язнені були відрізані від зовнішнього світу впродовж тривалого часу і перебували у в’язницях «невстановленого місцезнаходження». В процесі «зворотної видачі» представники інших країн заарештовували «підозрюваних» у ситуаціях, не пов’язаних з військовими діями, і передавали їх в американські в’язниці, зазвичай у в’язницю затоки Гуантанамо, без правового захисту, передбаченою міжнародним правом.

Президент Центру захисту конституційних прав Майкл Ратнер каже про цю програму:

Я називаю це аутсорсингом тортур. Це означає, що на основі так званої війни з тероризмом ЦРУ заарештовує людей по всьому світу, скрізь, де хоче, і якщо ЦРУ самостійно не бажає брати участі у тортурах чи допитах — як би це не називалося, воно відправляє заарештованих в інші країни, з якими у наших спецслужб є контакти. Це може бути Єгипет, це може бути Йордан[491].

Високопоставлений офіцер ЦРУ Майкл Шейер був одним з керівників програми видачі. Він сухо повідомляє:

Ми відправляємо людей в їхні рідні країни, на Близький Схід, в тому випадку, якщо в цих країнах їх будуть судити і якщо вони готові їх прийняти. З такими людьми поводяться відповідно до законів цих країн. Не до законів Сполучених Штатів, а до законів, наприклад, Марокко, Єгипту або Йордану[492].

Очевидно, методи допиту, які використовують у цих країнах, не виключають катувань, про які ЦРУ нічого не хоче знати, оскільки вони допомагали отримати корисні «розвіддані». Однак в епоху високих технологій важко зберегти подібну програму в таємниці. Деякі союзники Америки провели розслідування з приводу не менш ніж 30 авіарейсів, можливо здійснених ЦРУ в рамках програми «аутсорсингу» тортур. Розслідування показало, що важливих підозрюваних перевозили до місць ув’язнення в Східній Європі, що залишилися ще з радянських часів[493].

На мій погляд, програми «аутсорсингу» тортур не вказують на те, що співробітники ЦРУ і військової розвідки не хотіли катувати ув’язнених, а на те, що, на їхнею думку, тюремники в цих країнах вміють робити це краще. Адже вони удосконалювали методи «допитів третього ступеня» набагато довше, ніж американці. Я навів тут лише кілька прикладів зловживань, яким піддавалися затримані в американських військових в’язницях. Насправді їх було набагато більше. Всі ці дані спростовують заяви державної адміністрації США, що зловживання і тортури не були «систематичними».

Розтини трупів і висновки про смерть затриманих, зроблені у військових в’язницях в Іраку і Афганістані, свідчать: майже половина з 44 зареєстрованих смертних випадків сталася під час або після допитів з участю «морських котиків», агентів військової розвідки чи ЦРУ. Смерть наставала внаслідок застосування жорстоких методів допиту: все ті ж капюшони, кляпи в роті, удушення, удари об тверді предмети, занурення голови у воду, позбавлення сну і вплив екстремальних температур. Керівник Американського союзу цивільних свобод Ентоні Ромеро пояснює: «Немає жодних сумнівів у тому, що допити приводили до смертельних випадків. Високопоставлені посадові особи, які знали про тортури, доклали до них руку, вони створили і схвалили цю політику і мають бути притягнуті до відповідальності»[494].

ЧИМРАЗ ВИЩЕ: ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ ДІКА ЧЕЙНІ І ДЖОРДЖА БУША

Після того, як були оприлюднені фотографії [Абу-Ґрейб], ставав більш очевидним факт, що зловживання не були особистою ініціативою окремих військових, які порушили правила. Вони були наслідком рішень адміністрації Буша, яка не соромилася спотворювати, ігнорувати або відкидати закони. Саме політика адміністрації Буша призвела до жахів Абу-Ґрейб, а також до різних зловживань по відношенню до затриманих у всьому світі.

Це заключне положення звіту Human Rights Watch «Сполучені Штати: тортури зійдуть з рук?» однозначно вказує на самісінький верх складної структури командування: на віце-президента Діка Чейні і президента Джорджа Буша.

ВІЙНА З ТЕРОРИЗМОМ І НОВА ПАРАДИГМА ТОРТУР

«Війна з тероризмом», оголошена адміністрацією Буша після терористичних атак 11 вересня 2001 року, перебуває в одному ряду з попередніми невдачами президента у «війні з іменниками» — Бідністю і Наркотиками. Головна ідеологічна передумова цієї нової війни полягала в тому, що тероризм — основна загроза «національної безпеки» і «батьківщині», і її необхідно знищити будь-якою ціною. Подібний ідеологічний фундамент зазвичай використовують, щоби домогтися популярності серед громадян країни і підтримки військової агресії, а також репресій незгодних. У 1960-1970-х роках таку риторику з успіхом використовували праві диктатури Бразилії, Греції та багатьох інших країн, щоб виправдати тортури і вбивства громадян власних країн, визнаних «ворогами держави»[495]. Наприкінці 1970-х років праві християнські демократи Італії використовували «стратегію напруженості», щоб викликати священний жах перед терористами з Червоних бригад (лівих комуністів). Це був засіб політичного контролю. Звичайно, класичний приклад — звинувачення, висунуте Гітлером у 1930-х рр. проти євреїв як винуватців економічного краху Німеччини. Євреї були «внутрішньою загрозою», і це виправдовувало програму захоплення інших країн і вимагало їх знищення в Німеччині та в країнах, окупованих нацистами.

Страх — психологічна зброя. Держави використовують його, щоб залякати громадян, змусити їх пожертвувати фундаментальними свободами і відмовитися від верховенства права в обмін на безпеку, обіцяну всесильним урядом. Саме страх був тією опорою, яка забезпечила підтримку більшості громадян і Конгресу США превентивної війни в Іраку, а пізніше — безлічі інших безглуздих акцій адміністрації Буша. По-перше, у цілком орвеллівському дусі страх нагнітали передбаченнями ядерних ударів по Сполучених Штатах і їхніх союзниках, а також заявами про те, що Саддам Хусейн нібито має «зброєю масового ураження». Напередодні голосування Конгресу щодо резолюції про війну в Іраку президент Буш заявив країні і Конгресу, що Ірак — «країна зла», загрожує безпеці Америки. «Знаючи ці факти, — сказав Буш, — американці не мають ігнорувати загрозу, яка насувається. Маючи явні свідчення небезпеки, ми не можемо чекати остаточного доказу — справжньої зброї, — яка може набрати форми атомного гриба»[496]. Але цей атомний гриб приніс в Америку зовсім не Саддам Хусейн, а сам Буш і його команда.

Наступні кілька років усі ключові фігури адміністрації Буша повторювали ці страшні попередження в кожній своїй промові. Особлива слідча група Комітету нагляду й урядових реформ Білого дому під керівництвом Генрі Уоксмена підготувала звіт щодо публічних заяв адміністрації Буша щодо Іраку. Вона провела аналіз усіх заяв Буша, Чейні, Рамсфелда, держсекретаря Коліна Пауелла та радника з питань національної безпеки Кондолізи Райс. Згідно з цим звітом під час 125 публічних виступів ці п’ятеро зробили 237 «неправдивих і оманливих» заяв про іракську загрозу — в середньому по 50 на кожного. Станом на вересень 2002 року, до першої річниці теракту 11 вересня, адміністрація Буша, згідно з цим звітом, зробила майже 50 оманливих і помилкових публічних заяв[497].

У своїй чудовій книжці «Доктрина одного відсотка» лауреат Пулітцерівської премії письменник Рон Зюскінд вказує, що основи висунутої адміністрацією Буша ідеї війни з тероризмом були закладені в заяві Чейні, зробленій відразу після 11 вересня. Чейні сказав: «Якщо є хоча б один відсоток імовірності, що пакистанські вчені допомагають Аль-Каїді створювати або виробляти ядерну зброю, ми маємо розглядати це як незаперечний факт і відповідно реагувати. Питання не в доказах... а в нашій реакції». Зюскінд пише: «Отже, все було сказано: це був стандарт дій, який формував події і реакції адміністрації впродовж кількох наступних років». Далі він зазначає, що, на жаль, неповороткий федеральний уряд не здатний ефективно діяти в нових умовах, наприклад, пов’язаних з війною з тероризмом, в умовах когнітивного дисонансу, викликаного непередбаченими заколотами і повстаннями підкорених народів[498].

Ще один метод насадження страху можна побачити в політизації системи сповіщення про загрозу тероризму (заснованої на колірному коді), розробленої міністерством національної безпеки США адміністрації Буша. Ймовірно, початкове призначення цієї системи полягало в тому, щоб забезпечити мобілізацію громадян і готовність діяти у випадку реальної загрози. Це є завдання будь-яких систем сповіщення. Проте з часом ці розмиті сповіщення не мали ніякої корисної інформації для громадян. Якщо нас попереджають про ураган, то рекомендують евакуюватися; якщо попереджають про торнадо, ми знаємо, що потрібно відправитися в укриття; але попереджаючи щодо терористичних атак, які можуть статися коли-небудь, де-небудь, нам радять просто «бути обережними», і, звичайно, займатися звичайними справами. Жодна з цих численних загроз так і не виправдалася. Але після того, як всі ці численні тривоги закінчувалися нічим, не було ніяких пояснень чи коментарів для громадян країни, хоча, як повідомлялося, інформація про загрозу надходила з «надійних джерел». Мобілізація національних сил для кожного підвищення рівня загрози коштує як мінімум мільярд доларів щомісяця і викликає у населення невиправдані тривогу і стрес. До того ж демонстрація в пресі колірних кодів рівнів загрози виявилася радше не надійною системою оповіщення, а надзвичайно дорогим способом лякати американців терористами, при відсутності реальних терористичних актів.

Французький філософ-екзистенціаліст і письменник Альбер Камю писав, що страх — це метод. Терор вселяє страх, а страх заважає людям раціонально мислити. Він змушує нас створювати абстрактні образи ворогів, терористів, повстанців, які нам загрожують і яких відповідно потрібно знищити. Як тільки ми починаємо сприймати інших людей як певні абстрактні сутності, вони перетворюються на «ворогів», і навіть у дуже мирних людей прокидаються примітивні імпульси вбивати і катувати[499].

Я вважаю ці «фантомні тривоги» неефективним і небезпечним методом. Однак заяви про «загрозу національній безпеці» збільшували рейтинг Буша[500]. У підсумку, викликаючи і підтримуючи страх перед «ворогом на вході», адміністрація Буша змогла перетворити президента на всемогутнього головнокомандувача держави, яка перебуває у стані війни.

Назвавши себе «головнокомандувачем» і отримавши від конгресу надзвичайно широкі повноваження, президент Буш разом зі своїми радниками повірили, що вони стоять вище державного і міжнародного права, і тому будь-яка політика законна — просто тому, що її можна виправдати згідно з новою офіційною юридичною інтерпретацією. Насіння зла, яке дало рясні плоди у похмурій в’язниці Абу-Ґрейб, було посіяне адміністрацією Буша у створеному нею диявольському трикутнику «загрози національній безпеці», страхів та безпорадності громадян і допитів з тортурами, заради перемоги у війні з тероризмом.

ВІЦЕ-ПРЕЗИДЕНТ ДІК ЧЕЙНІ: «ВІЦЕ-ПРЕЗИДЕНТ ІЗ ТОРТУР»

У газеті Washington Post була опублікована редакційна стаття, в якій Дік Чейні був названий віце-президентом із тортур. У ній ішлося про спроби Чейні скасувати, а потім змінити поправку МакКейна до бюджету міністерства оборони[501]. Ця поправка вимагала гуманного поводження із затриманими в американських військових в’язницях. Чейні доклав масу зусиль, лобіюючи виключення цього з закону, що надає ЦРУ право використовувати будь-які засоби, які там вважають потрібними, щоб отримати інформацію від підозрюваних. Чейні стверджував, що ця поправка зв’яже руки співробітникам ЦРУ і зробить їх потенційними жертвами судових переслідувань через нібито неправомірні дії під час глобальної війни з тероризмом. (І тут ми вперше бачимо натяк на те, наскільки жорстокими й смертельними можуть бути ці «дії».)

Законопроект, запропонований сенатором Джоном МакКейном, колишнім воєнним в’язнем у В’єтнамі, забороняє використання державними агенціями тортур і жорстоких, негуманних і принизливих технік. Він також вимагає, щоби всі військові допити відповідали принципам Військового польового довідника з розвідки. Законопроект був прийнятий у Сенаті із співвідношенням 90 за, 9 проти, також його активно підтримали у особистих зверненнях більше десятка військових командирів з Морської піхоти, Сухопутних військ, Флоту. Вони стверджують, що цей польовий довідник має стати «золотим стандартом» і дотримуватися на постійній основі.

Навряд чи затвердження цього законопроекту послабило гарячу підтримку, яку Чейні надає ЦРУ в використанні всіх можливих засобів отримування визнань і розвідданих від підозрюваних у тероризмі, які таємно утримуються в американських в’язницях. Це очевидно, особливо якщо врахувати стійку прихильність Чейні до поглядів, які він висловив невдовзі після теракту 11 вересня. У телевізійному інтерв’ю в програмі «Meet the Press» телеканалу NBC Чейні зробив важливу заяву:

Ми маємо діяти, так би мовити, на темній стороні. Ми повинні увійти в тінь світу розвідки. Багато чого з того, що треба зробити у зв’язку з цим, потрібно робити тихо, без жодних дискусій, використовуючи джерела і методи, доступні нашим спецслужбам, якщо ми хочемо досягти успіху. Такий цей світ, і тому для нас життєво важливо використовувати будь-які засоби, які є в нашому розпорядженні[502].

В інтерв’ю радіостанції NPR колишній начальник канцелярії держсекретаря Коліна Пауелла полковник Лоуренс Уілкерсон заявив, що команда неоконсерваторів Чейні-Буша випустила директиви, які призвели до зловживань по відношенню до ув’язнених з боку американських солдатів в Іраку — Афганістані. Уілкерсон вказав напрямок цих директив:

Було ясно щодо очевидного документального сліду, який йшов з офісу віце-президента [Чейні] до міністра оборони [Рамсфелда] і вниз, до військових командувачів. Він складався з ретельно підібраних термінів. Для солдатів у районах бойових дій це означало дві речі: ми отримуємо недостатньо цінних розвідувальних даних, і ви маєте отримати ці дані, — і ось, до речі, деякі способи, які вам у цьому допоможуть. Уілкерсон також згадує Дейвида Еддинґтона, консультанта Чейні, «певного прихильника широких повноважень президента як головнокомандувача і його права не дотримуватися Женевських конвенцій»[503]. Ця заява приводить нас прямо до владної верхівки.

ПРЕЗИДЕНТ ДЖОРДЖ БУШ: «ГОЛОВНОКОМАНДУВАЧ» ВІЙНИ З ТЕРОРИЗМОМ

Як командувач, який відповідає за безкомпромісну війну з глобальним тероризмом, президент Джордж Буш покладався на своїх юридичних консультантів. Саме ці люди знайшли «законні» підстави для превентивних агресивних дій в Іраку, змін у визначенні катувань, створення нових правил ведення бойових дій, обмеження свобод громадян за допомогою так званого Патріотичного акту і дозволу незаконного прослуховування, перехоплення інформації і запису телефонних розмов американських громадян. Як звичайно, все це робилося в ім’я захисту священної національної безпеки під час глобальної війни самі знаєте з ким. Команда юридичних консультантів Буша складалася з: Альберто Л. Гонзалеса, радника Президента (пізніше підвищеного до Генерального прокурора), Джона Ю і Джея С. Байбі, заступників Генерального прокурора, Генерального прокурора Джона Ашкрофта, радника державного департаменту Уїльяма X. Тафта IV.

Альберто Гонзалес запропонував таке юридичне трактування слів Президента (меморандум від 25 січня 2002 року): «Сутність нових локацій війни виводить на високий рівень такий чинник, як потреба швидко здобувати інформацію... На мою думку, ця нова парадигма переглядає застарілі Женевські конвенції щодо допитів ворожих в’язнів».

МЕМОРАНДУМИ ПРО ТОРТУРИ

Першого серпня 2002 р. у меморандумі Міністерства юстиції, який преса назвала «Меморандумом про тортури», було дано нове, звужене визначення «катування». Визначається не те, в чому вони полягають, а лише їх крайні наслідки. Зокрема, фізичний біль має бути еквівалентним за інтенсивністю болю, що супроводжує серйозні тілесні ушкодження, такі як пошкодження внутрішніх органів, погіршення їх функціонування або навіть смерті. Згідно з меморандумом, щоб визнати винним людину, звинувачену в застосуванні тортур, необхідна наявність у підозрюваного «безсумнівного умислу» заподіяти жертві «серйозного фізичного або психологічного болю або страждань». «Психологічні тортури» визначаються у вузькому сенсі і включають в себе лише дії, які завдають «значної психологічної шкоди значної тривалості, наприклад, на багато місяців або років».

Далі у меморандумі йдеться, що більш ранню ратифікацію статуту проти катувань від 1994 р. можна вважати неконституційною, тому що вона обмежує повноваження президента як головнокомандувача. Інші рекомендації консультантів міністерства юстиції дають президенту право тлумачити Женевські конвенції таким чином, щоб це відповідало цілям уряду у війні з тероризмом. Представники ворога, захоплені в Афганістані, бійці Талібану, підозрювані у зв’язках з Аль-Каїдою, повстанці, і всі, хто був узятий в полон або арештований, не мають вважатися військовополоненими, тому їм не буде надана правова охорона, на яку військовополонені мають право. Як «ворожі не-бійці», вони можуть утримуватися в будь-якому місці ув’язнення по всьому світу, без адвоката, і проти них не обов’язково треба висувати конкретні звинувачення. Крім того, президент недвозначно схвалив програму «зникнення» «цінних» терористів, створену ЦРУ. Всі ці докази дотичні, але переконливі.

Наприклад, у книжці «Стан війни: таємна історія ЦРУ і адміністрація Буша» Джеймс Райзен приходить до висновку, що існує «таємна угода серед представників адміністрації підтримувати Буша і зробити “недоказовою” його причетність до розробки нових тактик допитів ЦРУ»[504].

Жорсткіший опис відносин між президентом Бушем і його командою юридичних консультантів належить вченому-юристу Ентоні Льюїсу, який ретельно вивчив всі доступні документи:

Ці меморандуми нагадують поради адвоката хресного батька мафії щодо того, як обійти закон і при цьому не опинитися у в’язниці. Їх основна тема — як уникнути судового переслідування... Інша тема цих меморандумів, що викликає ще більше занепокоєння, вказує на те, що президент може наказати катувати ув’язнених, незважаючи на те, що тортури заборонені законом і міжнародною Конвенцією проти катувань, до якої приєдналися Сполучені Штати[505].

Я пропоную читачам ознайомитися з усіма згаданими тут матеріалами (звітами слідчих груп, звітом Міжнародного комітету Червоного Хреста та ін.), а також зі всіма 28 «меморандумами про тортури», складеними юридичними радниками президента Буша, а також Рамсфелда, Пауелла й інших членів адміністрації, які створили ґрунт для легалізації тортур в Афганістані, Ґуантанамо й Іраку. В чудовій праці «Звіти про тортури: дорога в Абу-Ґрейб», укладеній під редакцією Карен Ґрінберґ і Джошуа Дрейтеля, на 1249-ох сторінках викладені всі документи, що демонструють збочені творчі здібності юристів адміністрації Буша[506]. Ця праця показує, яким чином «наука, яка зробила так багато для захисту прав американців у цій самій законній країні світу, може використовуватися на зло»[507]. Редактори зробили неоднозначний висновок, що громадяни мали б зрозуміти з цих документів справжні мотиви та наміри обраного уряду та інших урядових осіб:

Професор права Джордан Пауст, колишній капітан Головного військово-юридичного корпусу армії США, піддав жорсткій критиці юридичних радників Джорджа Буша, які підготували всі ці виправдання тортур затриманих: «з часів нацизму не було такої кількості юристів, які беруть настільки активну участь у міжнародних злочинах, пов’язаних з утриманням і допитами людей, затриманих під час війни».

Список цих радників очолює генеральний прокурор Альберто Гонзалес, один з авторів меморандуму, який дав нове визначення поняттю «катування», наведене вище. Лише після того, як були оприлюднені фотографії, зроблені в Абу-Ґрейб, Гонзалес і президент Буш анулювали цей меморандум, який пропонував крайню форму концепції тортур. Спроби Гонзалеса домогтися розширення повноважень президента в рамках війни з тероризмом можна порівняти із зусиллями впливового нацистського юриста Карла Шмітта. Саме його ідеї дали змогу звільнити лідера нації від юридичних обмежень у надзвичайних ситуаціях і призупинили дію конституції Німеччини. Гітлер отримав необмежену владу. Біограф Гонзалеса зазначає, що цей приємний у спілкуванні чоловік, створює враження абсолютно «звичайного» і не має ніяких садистських чи психопатичних нахилів[508]. Однак саме рекомендації Гонзалеса призвели до обмеження громадянських свобод жителів США і звірячих методів допиту підозрюваних у тероризмі, всупереч нормам міжнародного права[509].

ПРОТЕСТИ ПРОТИ ДОПИТІВ У ҐІТМО З БОКУ ОПЕРАТИВНОЇ ГРУПИ КРИМІНАЛЬНИХ РОЗСЛІДУВАНЬ МІНІСТЕРСТВА ОБОРОНИ

Згідно з повідомленням кабельного каналу телебачення MSNBC, керівництво Оперативної групи кримінальних розслідувань міністерства оборони заявило, що з початку 2002 року і впродовж кількох років воно багато разів попереджало вищих офіційних представників Пентагону щодо жорстких методів допитів, які використовувала команда розвідки, які не надають достовірної інформації від полонених, але спричиняють воєнні злочини і стають ганьбою нації (коли стають надбанням громадськості). Стурбованість та рекомендації цих досвідчених слідчих були проігноровані усіма інстанціями командування, у віданні яких знаходилися допити в Ґітмо й Абу-Ґрейб. Усупереч усьому вони продовжували наполягати на інтенсивних методах допитів. Альберто Мора, колишній генеральний юрисконсульт ВМФ, зробив заяву на підтримку висновків цієї оперативної групи: «Що змушує мене пишатися цими людьми, це їхні слова: “Ми не будемо брати участь у цьому, навіть якщо нам накажуть”. Вони — герої, і я не можу назвати їх інакше. Вони продемонстрували величезну хоробрість і прямоту, підтримуючи американські цінності і країну, заради якої ми живемо». Ці слідчі не змогли зупинити зловживання, але все ж змусили міністра оборони Рамсфелда відмовитися від деяких жорстких методів допитів[510].

НАВ'ЯЗЛИВА ІДЕЯ ВІЙНИ З ТЕРОРИЗМОМ

Ми бачимо, що нав’язлива одержимість Буша війною з тероризмом змусила його стати на небезпечний шлях, як це описано покійний сенатором Баррі Голдуотером: «Крайні заходи на захист свободи — не гріх... Помірність при здійсненні правосуддя — не гідність». Відповідно до цієї фрази президент Буш дозволив Агентству національної безпеки стежити за американськими громадянами без рішення суду. Все це спричинило безпрецедентну операцію по збору даних. Агентство національної безпеки збирало величезні обсяги телефонного й інтернет-трафіку і відправляло їх у ФБР на аналіз. Але ФБР не мало ресурсів, необхідних для ефективної обробки всієї цієї інформації[511].

Згідно з докладним звітом, опублікованим у New York Times у січні 2006 року, таке тотальне стеження вимагало «негласного доступу до основних телекомунікаційних комутаторів США, які переправляють міжнародні дзвінки, і таємної співпраці з провідними телекомунікаційними компаніями країни»[512]. Стаття Times описувала крайнощі, до яких призвело розширення повноважень президента без обмежень зі сторони юридичних органів або конгресу. Здавалося, Буш упевнений, що він знаходиться вище закону. Автор статті порівнює його з президентом Річардом Ніксоном, який «спустив з ланцюга стеження в 1970-х» і виправдовував свої дії дуже просто: «Якщо це робить президент, значить це законно»[513]. Буш сьогодні говорить те ж, з тим же відчуттям безкарності.

Про те, що Буш був понад законом, свідчить і його схильність до «заяв при підписанні законів». Ця тактика полягала в тому, що президент схвалює законопроект, прийнятий конгресом, але при цьому заявляє про своє право не дотримуватися закону, який тільки що підписав. Президент Буш використовував таку тактику частіше, ніж будь-який інший президент в американській історії: понад 750 разів. Це давало йому змогу не дотримуватися законів, ухвалених Конгресом, якщо вони суперечать його власній інтерпретації конституції. Точно так само він повівся з поправкою МакКейна проти катувань[514].

Однак рішення Верховного суду нещодавно кинуло виклик нескінченному розширенню повноважень президента Буша. Це рішення істотно обмежило його владу і відкинуло план адміністрації Буша ставити затриманих із Ґуантанамо не перед судом а перед військовими комісіями (трибуналами), тому що така практика не санкціонована законом і суперечить нормам міжнародного права. Газета New York Times пише: «Правлінню Буша притаманні дуже серйозні невдачі і при цьому істотні розширення повноважень президента»[515].

Парадоксально, але прагнучи позбавити світ від зла тероризму, адміністрація Буша сама стала яскравим прикладом «адміністративного зла». Вона перетворилася на систему, яка несе людям біль, страждання і смерть, навмисно використовуючи офіційні, раціоналізовані й ефектні процедури, щоб замаскувати справжню суть своїх дій, — вона вважає, що будь-які її засоби виправдані для досягнення того, що її творці вважають високими цілями[516].

Іншими прикладами такого механізму адміністративного зла в дії є винищення євреїв нацистами (Голокост), роль NASA у трагедії Challenger-a, реклама шкідливої продукції американських тютюнових компаній за підтримки «наукових експертів», шахрайські бізнес-практики Enron та інших компаній. Адміністративне зло — системне, тобто якщо вже його практики прийняті, воно працює поза волею індивіда. Попри це я вважаю, що організації повинні мати лідерів. І ті лідери повинні бути відповідальними за створення чи підтримку такого зла.

Я вважаю, що система складається з агентів та агентств, що влада і цінності створюють або змінюють правила й очікування щодо «схваленої поведінки» в межах своєї сфери впливу. З одного боку, система є більшою, ніж сума її частин та її лідерів, які теж потрапляють під її потужний вплив. З іншого боку, люди, які відіграють ключові ролі у створенні системи, яка приймає участь в незаконних, аморальних і неетичних діях, повинні нести за це відповідальність, незважаючи на будь-які ситуативні впливи.

ПАНОВЕ ПРИСЯЖНІ, ВАШ ВЕРДИКТ, БУДЬ ЛАСКА

Отже, панове присяжні, ви ознайомилися з показаннями численних свідків, а також з основними висновками звітів декількох незалежних слідчих груп та витягами з великих звітів декількох організацій: Human Rights Watch, Червоного Хреста, Американського союзу захисту громадянських свобод, Amnesty International, а також документального телесеріалу «Frontline» телеканалу PBS — про природу зловживань і тортур ув’язнених, які перебувають в американських військових в’язницях.

Чи вважаєте ви, що погане поводження з затриманими в блоці 1А в’язниці Абу-Ґрейб з боку сержанта Айвена «Чіпа» Фредеріка та інших військових поліцейських, які виконували обов’язки охоронців нічної зміни, було відхиленням від норми, одиничним інцидентом, пов’язаним із діями однієї «ложки дьогтю», кількох «поганих солдатів»?

Далі, чи вважаєте ви, що такі зловживання і тортури були або не були частиною «системної» програми насильницьких методів допитів? Чи можна сказати, що ступінь зловживань і тортур під час цих допитів виходить далеко за межі часу, місця і намірів головних дійових осіб — охоронців нічної зміни блоку 1А в’язниці Абу-Ґрейб?

Беручи під увагу, що військові поліцейські, звинувачені у фотографуванні зловживань, визнали свою провину, чи вірите ви, що вони перебували під тиском потужних ситуативних сил («бочки дьогтю») і системних чинників («виробники діжки дьогтю»), і що розуміння цих чинників повинне пом’якшити їхній вирок?

Чи готові ви винести рішення про співучасть у зловживаннях у в’язниці Абу-Ґрейб і в багатьох інших військових об’єктах і в таємних в’язницях ЦРУ кожного з цих високопоставлених членів команди військового керівництва: генерал-майора Джеффрі Міллера, генерал-лейтенанта Рікардо Санчеса, полковника Томаса Паппаса і підполковника Стівена Джордана[517]?

Чи готові ви винести рішення про співучасть у зловживаннях у в’язниці Абу-Ґрейб і в багатьох інших військових об’єктах і в таємних в’язницях ЦРУ кожного з цих високопоставлених членів команди політичного керівництва: колишнього директора ЦРУ Джорджа Тенета і міністра оборони Доналда Рамсфелда?

Чи готові ви винести рішення про співучасть у зловживаннях у в’язниці Абу-Ґрейб і в багатьох інших військових об’єктах і в таємних в’язницях ЦРУ кожного з цих високопоставлених членів команди політичного керівництва: віце-президента Діка Чейні і президента Джорджа Буша?

ХАЙ БУДЕ СВІТЛО

Отже, ми дісталися до кінця нашої довгої спільної подорожі. Я ціную вашу стійкість і бажання йти вперед, незважаючи на те що в дорозі ми побачили найгірші прояви людської натури. Мені було особливо важко знову описувати сцени зловживань, які відбувалися під час Стенфордського в’язничного експерименту. Нелегко було змиритися і з тим, що мені не вдалося пом’якшити вирок Чіпа Фредеріка. Я невиправний оптиміст, але перед обличчям усього цього зла — геноциду, різанини, судів Лінча, тортур та інших жахливих речей, які люди чинять один одному, навіть я починаю втрачати віру в людство. Проте я вірю: якщо ми об’єднаємо зусилля, нам буде легше протистояти ефекту Люцифера.

У кінці нашої мандрівки ми звернемося до світла, щоб розсіяти темряву найпохмуріших закутків людської душі. Час відвернутися від негативу і звернутися до позитивного. Для цього у мене є два способи. У першу чергу я запропоную вам кілька перевірених та обґрунтованих рекомендацій щодо того, як протистояти соціальним впливам, яких ви не потребуєте або яких не бажаєте, але при цьому вони сильно дошкуляють день у день. Я визнаю, що влада ситуативних сил впливає на кожного з нас, і в певних умовах може спонукати до жахливих вчинків. Проте я переконаний, що ми — не раби влади. Якщо ми знаємо, як діють ці сили, то можемо чинити їм опір, не піддатися їх спокусі. Це знання здатне звільнити нас від могутніх кайданів конформізму, підпорядкування, маніпуляцій та інших форм соціального впливу та примусу.

Дослідивши під час нашої подорожі слабкість і вразливість людської натури і ту легкість, з якою відбуваються трансформації людського характеру, ми закінчимо його на дуже позитивній ноті, прославляючи героїзм і героїв. Сподіваюся, ви готові погодитися з тим, що звичайні і навіть хороші люди можуть піддаватися спокусі, підкорятися тиску та вчиняти злочини під впливом потужних системних і ситуаційних сил. Якщо так, то чи готові ви погодитись із зворотним: що героєм може стати кожен із нас? Що ми в очікуванні ситуації, яка дасть нам змогу довести, що ми зроблені з «правильного тіста»? Давайте ж дізнаємося, як протистояти спокусі і вшануймо справжніх героїв.

РОЗДІЛ 16

Опір ситуативним впливам і вшанування героїзму

Кожен вихід — це вхід до іншого місця.

Том Стоппард «Розенкранц і Гільденстерн мертві»

Ми підійшли до завершення нашої подорожі моторошними місцями, що здатні поневолити уми мандрівників. Ми були свідками того, як обставини викривають найбрутальніші сторони людської природи, були здивовані легкістю та розмахом, з якими хороші люди стають жорстокими до інших. Ми зосереджувалися на спробі якомога краще зрозуміти, як відбуваються такі перетворення. Хоча зло може існувати у будь-яких умовах, ми детальніше розглянули, як воно шириться у в’язницях і на війні. Вони зазвичай стають тими казанами, де нуртують авторитет, влада, домінування, і під прикриттям секретності підважують засади людяності, позбавляють нас рис, які ми, люди, цінуємо найбільше: турботи, доброти, співпраці та любові.

Переважно ми залишалися у зімітованій в’язниці, яку ми з колегами створили у підвалі факультету психології Стенфордського університету. Лише за декілька діб наш рай — Пало-Альто у Каліфорнії, Стенфордський університет — перетворився на справжнє пекло. У здорових юнаків у ролі в’язнів з’явилися патологічні симптоми надзвичайного стресу, фрустрованості й безпорадності. Їхні колеги, у випадковий спосіб призначені охоронцями, постійно перетинали межу просто грайливого виконання своїх ролей і жорстоко знущалися над «своїми в’язнями». Менш ніж за тиждень, маленький «експеримент», псевдо-в’язниця, відсунулася на задній план нашої колективної підсвідомості й її змінила реальність в’язнів, охоронців і персоналу, надто справжня для усіх нас. Це була в’язниця під керівництвом психологів, а не держави.

Розпочате мною ретельне дослідження природи цих трансформацій уперше розгорнулося настільки повно. Його мета — якнайбільше наблизити читачів до того особливого місця, в якому можна протиставити силу особи силі інституції. Я намагався передати відчуття розвитку процесів, у яких відносно малі ситуативні змінні (як соціальні ролі, правила, норми та уніформа) справили потужний вплив на всіх, хто опинився в межах їхньої системи.

На концептуальному рівні я запропонував приділяти ситуативним і системним процесам більше уваги і значення, ніж ми чинимо зазвичай, коли намагаємося зрозуміти аномальну поведінку чи помітні зміни особистості. Людська поведінка завжди піддається ситуативним впливам. Ба більше, поведінку і ситуацію вбудовано у ширший контекст, зазвичай, у систему влади, яка розробляється так, щоб мати змогу утримувати та підтримувати себе. Традиційний аналіз більшості спеціалістів, у тому числі у правоохоронних, релігійних і медичних інституціях, зосереджено винятково на дійовій особі як єдиному агентові впливу. Як наслідок, вони применшують чи ігнорують вплив ситуативних змінних і системних визначників, які формують поведінкові наслідки і змінюють дійових осіб.

Сподіваюся, приклади і додаткова інформація у цій книжці кине виклик тривкій засадничій помилці атрибуції, згідно з якою внутрішні риси людини є головними передумовами її дій. Ми також хотіли підкреслити, що і сила обставин, і поведінкові рамки Системи створюють і підтримують суспільний контекст.

У нашій подорожі ми пройшли від зімітованої в’язниці до жахливої реальності іракської тюрми Абу-Ґрейб. Побачили дивовижні паралелі між соціально-психологічними процесами в роботі обох в’язниць: псевдов’язниці і реальної. В Абу-Ґрейб наша увага зосередилась на одному чоловікові. Сержант Айвен Чіп Фредерік пройшов подвійну трансформацію: від хорошого солдата до поганого охоронця в’язниці, а потім до стражденного в’язня. Наш аналіз виявив, що диспозиційні, ситуативні та системні чинники, подібні до тих у Стенфордському в’язничному експерименті, зіграли провідну роль у потуранні знущанням і тортурам, які Фредерік та інші військові чи цивільні застосовували проти реальних ув’язнених.

Тоді я перейшов від моєї позиції незаангажованого вченого-дослідника до ролі обвинувача. Я викрив вам, читачам і суддям водночас, злочини військової верхівки та адміністрації Буша, які роблять їх співучасниками у створенні умов, які своєю чергою зробили реальністю широко розповсюджені необгрунтоване насилля і тортури по всіх військових в’язницях США. Як вже багато разів повторювалося, мій погляд не заперечує ні відповідальності, ні провини військових поліцейських. Пояснення та розуміння не виправдовують, але швидше призведуть до проактивних змін і запобіганню поганої поведінки в майбутньому. Самого покарання недостатньо. «Погані системи» створюють «погані обставини», які спонукають до «поганих вчинків» — навіть хороших людей.

Давайте востаннє визначимо Особу, Ситуацію та Систему. Особа — це актор на сцені життя, чия свобода у поведінці постає з різних складників — генетичних, біологічних, фізичних і психологічних. Ситуація — поведінковий контекст, що за допомогою нагород і нормативних правил визначає ролі та статус актора. Система складається з осіб і груп, які в межах свого впливу, через ідеологію, цінності та владу, диктують ролі, створюють ситуації та очікування щодо прийнятної поведінки.

У цій фінальній фазі подорожі ми розглянемо поради про те, як запобігти чи боротися зі шкідливими ситуативними впливами, на які ми всі час від часу наражаємось, та як опиратися небажаним чи непотрібним впливам, які сипляться на нас щодня. Ми не є невільниками ситуативних впливів, натомість мусимо вивчити методи спротиву і протидії їм. У всіх ситуаціях, які ми досліджували, завжди кілька осіб були винятком — меншість, яка твердо стояла на своєму. Прийшов час спробувати збільшити їх кількість, замислившись їхньою спроможністю до опору.

Якщо хоч якоюсь мірою я підштовхнув вас до розуміння, що у деяких обставинах ви можете поводитися, як учасники описаних тут досліджень чи реальної в’язниці Абу-Ґрейб, то зараз, я прошу вас поставити себе на місце героя. Тут ми звеличуватимемо хороше у людській природі, героїв посеред нас та героїчні можливості кожного з нас.

НАВЧАННЯ ПРОТИДІЇ НЕБАЖАНИМ ВПЛИВАМ

Люди з параноїдальними розладами відчувають великі труднощі, відповідаючи, погоджуючись чи реагуючи на прохання, навіть доброзичливого лікаря або близької людини. Їхній цинізм і недовіра створюють стіну ізоляції, яка відділяє їх від залучення до більшості соціальних контактів. Через величезну стійкість до соціального тиску, вони є моделлю екстремальної форми опірності до зовнішнього впливу, за що платять очевидно величезну психологічну ціну. З протилежного боку, легковірні, надмірно довірливі люди — легкі жертви для будь-якого вуличного шахрая.

Серед них є багато людей, які в певні моменти життя стають жертвами шахрайських схем, махінацій та обманів. Аж 12 відсотків американців щороку ошукують шахраї-злочинці, деколи жертви втрачають усі свої заощадження. Ймовірно, така статистика властива багатьом народам. Більшості ошуканих понад п’ятдесят років. Тобто у періоди життя, коли має переважати мудрість, багато людей регулярно стають жертвами шахраїв, телемаркетингових трюків, псевдо-лікарів та азартних ігор[518].

Пам’ятаєте телефонну маніпуляцію, описану у 12 розділі, коли працівники McDonald’s знущались із неповнолітньої співробітниці? Звичайно, ви запитували себе: «Як вона та інші дорослі люди могли повестись на це, як можна бути настільки дурними?». Але цей же «розіграш» доволі ефективно змушував працівників багатьох інших ресторанів сліпо виконувати накази псевдо-правоохоронця. Скількох? Згадуються десятки інших мереж, майже сімдесят різних закладів у тридцяти двох штатах![519] Ми відзначали, що помічниця менеджера у ресторані McDonald’s, яку шахрай ошукав телефонним дзвінком, запитує нас усіх: «Якщо ти не є в такій ситуації, саме у той момент, хіба ти знаєш, як би вчинила? Не знаєш»[520].

Ідея в тому, щоби замість відмежовуватися від людей, яких обманули, звинувачуючи їх у негативних рисах — тупості чи наївності, ми повинні зрозуміти, чому та як люди, такі ж, як і ми, так легко стали жертвами шахрайства. І тоді ми зможемо протистояти та поширювати знання про методи протидії таким шахрайствам.

ДУАЛІЗМ ВІДЧУЖЕННЯ ПРОТИ ПРИНАЛЕЖНОСТІ

Існує засадничий дуалізм людських станів відчуження та єднання, цинічної підозріливості проти повної взаємодії. Відмежовувати себе від інших через страх бути «затягнутим» є крайньою захисною позицією, але справді: що більше ми відкриваємось іншим, то простіше нас підкорити. Проте відкритість і єднання з іншими є вирішальними для людського щастя. Ми бажаємо почуватися сильними, повністю довіряти, діяти спонтанно, почуватися частиною спільноти. Ми бажаємо жити повністю «насиченим» життям. Хоча б зрідка ми хочемо відкласти нашу обережність і залишити межі примітивної заляканої замкнутості. Ми бажаємо пристрасно танцювати з греком Зорбою[521].

Проте ми повинні постійно зважати на ціну нашого соціального залучення. Це виклик для кожного — визначити, яке місце зайняти між цими двома полюсами, відповідно єднаючись із оточенням та відмежовуючись від нього. Коли взаємодіяти з іншими, бути відданими справі чи стосункам, радше ніж послабити узи — делікатне питання, перед яким постаємо ми усі. Ми живемо у світі, в якому деякі люди мають на меті нас використати. У цьому ж світі є ті, хто щиро хоче розділити з нами віру у спільну мету. Як відрізнити одне від іншого? Ось питання, любі Гамлете та Офеліє.

Перш ніж ми займемося конкретними способами боротьби із впливом на свідомість, маємо взяти під увагу давню ілюзію власної невразливості[522]. Вони піддались? Так. Я? Ні, нізащо! Наша психологічна подорож мала на меті показати, що масив ситуативних впливів, який ми висвітлили, може перемінити більшість людей. Але не вас, правда? Це важко — застосувати висновки інтелектуальної оцінки до власної поведінки та моралі. Що легко застосувати до абстрактних «інших», не так просто приміряти на себе. Ми різні. Як не існує двох однакових відбитків пальців, так не існує двох людей із ідентичними генами, особистостями та життєвим досвідом.

Слід віддавати належне індивідуальним особливостям, але під дією сильних ситуативних впливів вони зменшуються та обмежуються. У таких випадках дослідники можуть передбачити поведінку більшості осіб, виходячи лише з ситуативного контексту, нічого не знаючи про особливості конкретних людей, які складають групу. Звісно, зрозуміло, що навіть найкращий психолог не завжди може передбачити, як поведеться кожна особа у певній ситуації. Існують певні індивідуальні розбіжності. Це й дозволяє заперечити уроки, не приміряючи їх на себе: ви ж особливий випадок, особлива, виняткова точка у хвості нормального розподілу[523] індивідів. Тим не менш, ціна таких міркувань — падіння захисних механізмів і великий шанс бути захопленими зненацька.

Мої поради щодо того, як поводитися у випадку, коли натрапляєш на «брудного згнилого мерзотника», замаскованого під гарного хлопця або милу стареньку, надбані протягом десятиліть, часто на підставі власного досвіду. Я був худеньким хворобливим хлопчиком і намагався вижити на вулицях гетто Південного Бронкса, тож був змушений осягнути головну вуличну мудрість. Вона полягала у розумінні того, як певні люди будуть поводитися у певних ситуаціях. Я настільки добре справлявся з цим, що ставав ватажком банди, команди, класу. Після того доволі безсовісний начальник, схожий на Діккенсового Фейгіна, навчив мене обманом змушувати відвідувачів театрів Бродвею здавати верхній одяг і капелюха, коли вони того не хотіли, а потім маніпулювати ними для отримання чайових за повернення їхніх же речей, коли чайові не було передбачено. Як його учень я засвоїв вміння продавати дорогі програмки, коли неподалік лежали безкоштовні, чи перегодовувати дітей купами солодощів і напоїв, якщо вони без батьків ходили по крамницях. Також мене навчили, як продаючи від дверей до дверей журнали, викликати жаль у співчутливих жителів, а отже, збільшувати виручку. Пізніше я вже формально вивчав поліцейські тактики, які використовують з метою добивання зізнань від підозрюваних, методи тортур, за допомогою яких призначені урядом виконавці хай що вибивають зі своєї жертви, чи стратегії вербувальників до сект, якими ті заманюють невинних в свої тенета. Моя стипендія дала можливість вивчати тактики контролю свідомості, які використовував радянський уряд, і методи, які застосовували китайські комуністи під час Корейської війни у широкомасштабних програмах реформування мислення. Я також вивчав американські тактики, що застосовувалися ЦРУ для маніпулювання свідомістю, підтримувану державою програму MKULTRA[524], і смертельну владу харизми Джима Джонса над його релігійними послідовниками (описану у попередніх розділах).

Я і консультував, і вчився від тих, хто пройшов через численні культи.

Додатково, я був долучений до пожиттєвого дослідження переконування, поступливості, розладів та групових процесів. Серед моїх дописів на деякі з цих тем — тренувальний посібник для мирних активістів проти В’єтнамської війни, а також декілька базових текстів про зміну установок та соціальні впливи[525]. Ці досягнення викладено лише для підтвердження надійності інформації, поданої нижче.

ПОШИРЕННЯ ІДЕЇ АЛЬТРУЇЗМУ В ЕКСПЕРИМЕНТІ ЧЕСНОГО АВТОРИТЕТА

Уявімо експеримент Мілґрема навпаки. Нашою метою є створення умов, в яких люди будуть погоджуватися із зростанням вимог чинити добро. Учасників поступово скеровуватимуть до більш альтруїстичної поведінки, змушуючи повільно, але впевнено рухатися далі, ніж вони могли б уявити, в напрямку позитивніших, суспільно корисних дій. Замість парадигми, розробленої допомагати повільному скочуванню до зла, ми використаємо парадигму повільного зростання добра. Як сформулювати сценарій експерименту, у якому це можливо? Давайте розробимо такий експеримент. Спочатку уявіть, що для кожного учасника ми ієрархічно обираємо дії, які розміщені на шкалі від заледве позитивних, які він звик робити, до екстремальних проявів «доброти». Крайні завдання штовхатимуть його до вчинків «доброчесності», які здавалися неймовірними.

В експериментальному плані можна використовувати змінну часу, витраченого на допомогу іншим, тими людьми, які цього зазвичай не практикують, бо переконали себе, що просто їм не до добрих вчинків. Перша «кнопка» на «генераторі добра» може бути «витратити десять хвилин на написання записки із подякою другові або листівки із побажанням одужання колезі». Наступний рівень може вимагати двадцяти хвилин підготовки порад проблемній дитині. Далі можна переконувати учасника витратити тридцять хвилин на читання розповіді неосвіченій хатній робітниці. Тоді масштаб альтруїзму збільшиться до години на репетиторство з нужденним учнем, догляд за немовлям, поки його мати-одиначка відвідує свою хвору матір, роботу увечері на кухні для бездомних, допомогу безробітним ветеранам, півдня на прогулянку з групою дітей-сиріт до зоопарку, доступності для розмови із демобілізованими пораненими солдатами, і так далі, крок за кроком збільшуючи зобов’язання щотижня віддавати свій безцінний час щоразу коштовніші цілі. Демонстрування прикладів тих, хто допомагає людям у потребі, або тих, хто вийшов на вищий рівень альтруїзму, має заохочувати послух перед доброчесним авторитетом, хіба не так? Думаю варто спробувати, особливо враховуючи те, що такого експерименту, наскільки мені відомо, ще ніхто не проводив.

В ідеалі наш експеримент соціальної доброти закінчився б тоді, коли досліджувані почали би робити такі вчинки, які перевищували би їхні попередні уявлення про себе. Наш шлях до доброти також може пролягати через вчинки для збереження довкілля — від мінімальних, як-от викидання сміття в смітники чи сортування, до більш вимогливих, як фінансові пожертви, чи особиста діяльність задля «зеленої» мети. Я запрошую вас розширювати ідеї на сфери, з яких суспільство отримало б надзвичайну вигоду. Сфери, в яких люди почнуть творити добро, не спираючись на ідеологію, бо, як ми знаємо із теорії когнітивного дисонансу, вірування формуються вслід за поведінкою. Змусь людей здійснювати хороші вчинки — і вони придумають філософію, щоб виправдати це. Знавці Талмуду проповідують і роблять все необхідне, щоб люди почали молитись, вони знають що за молитвою прийде віра в того, кому молишся.

ДОСЛІДЖЕННЯ ПІДТВЕРДЖУЮТЬ ЕФЕКТ «АЛЬТРУЇСТИЧНОГО ЕКСПЕРИМЕНТУ МІЛҐРЕМА»

Як згадувалося, така версія експерименту Мілґрема-навиворіт раніше не проводилася. Припустімо, що ми справді спробували здійснити його у лабораторії, або навіть краще — у наших домівках та спільнотах. Чи спрацював би він? Чи змогли би ми використати силу авторитету і ситуації, щоб виробити доброчесність? Опираючись на те, що я знаю про людську натуру та принципи соціальних впливів, я впевнений, що ми би досягли хорошого результату, використовуючи базові принципи соціального впливу (дивись нотатки до посилання)[526].

Описаний тут альтруїстичний експеримент Мілґрема поєднує три прості тактики впливу, які ґрунтовно вивчали та документували соціальні психологи: «нога у дверях», соціальне моделювання та надавання міток услужливості. Я лише об’єднав їх в одній ситуації для просування ідеї альтруїзму. Навіть більше: дослідники довідалися, що ці тактики можна використати для просування різних видів суспільно-корисної поведінки — від пожертвувань зароблених важкою працею грошей на благодійність до збільшення вторинної переробки сміття і навіть здачі крові на найближчому заході Червоного Хреста.

Наше «повільне покрокове зростання доброчесності» використовує те, що психологи і соціологи називають тактикою «ноги у дверях» (НУД). Ця тактика починається із маленького прохання, яке більшість людей з готовністю виконують. Після цього їх просять погодитися на схожу, але дещо більшу послугу (яка й була метою весь цей час)[527]. Класичну демонстрацію цієї тактики виконалище сорок років тому Джонатан Фрідман і Скотт Фрейзер[528]. Вони попросили мешканців передмість розмістити великий огидний знак «їздіть обережно» на їхніх гарних подвір’ях. Погодились менше двадцяти відсотків. Тим не менш, три чверті домовласників погодилися розмістити знак у своїх дворах, якщо двома тижнями раніше вони зробили маленьку послугу, розмістивши на своїх вікнах ненав’язливий семисантиметровий значок із закликом до безпечного водіння. Такий же підхід працює і з іншими суспільно корисними вчинками. Для прикладу, дослідники виявили, що просте підписання петиції збільшує фінансову пожертву на допомогу людям з особливими потребами. Заповнення короткого опитування підвищує бажання людей стати донорами органів після смерті. Маленька економія заохочує домовласників продовжувати заощаджувати щоразу більше енергії, а невеличке публічне зобов’язання веде до збільшення повторного використання паперових товарів[529]. Більше того, ефект НУД можна розширити, об’єднуючи кілька щоразу серйозніших вимог, «ставлячи дві ноги у двері», як це описано у нашому уявному експерименті[530].

У нашій альтруїстичній версії дослідження Мілґрема використовувались також соціальні моделі для заохочення просоціальної поведінки. У Стенфордському в’язничному експерименті та в’язниці Абу-Ґрейб розповсюдилися негативні моделі, які підтримували насильницьку поведінку. Спрямовування сили соціальних моделей на доброчесну поведінку так само може бути ефективним. І це підтверджено дослідженнями: завдяки соціальним моделям поведінки зросли пожертвування на Армію порятунку; збільшилась готовність допомогти незнайомцям із спущеною шиною, було знижено рівень агресії та розрекламовано ненасильницький спосіб спротиву; зменшено засмічення вулиць, збільшено суми пожертв на допомогу бідним дітям та бажання ділитись своїми ресурсами з іншими[531]. Тільки додам одну важливу пораду: пам’ятайте, що варто самим практикувати те, що проповідуєте. Приклади поведінки переконують краще, ніж слова. Наприклад, у низці дослідів діти могли бачити як дорослі переконливо вихваляли жадібну чи щедру поведінку, або ж тільки поводилися так. Результати показують, що діти частіше робили так як показував, а не розказував взірець[532].

Раніше згадана мудрість знавців Талмуду збігається із іншим принципом соціального впливу, який проходить червоною ниткою у нашому гіпотетичному експерименті: познач когось бажаним міткою ідентичності, і ця особа почне поводитись згідно із вимогами наданого ярлика. Коли ти кажеш людині, що вона доброзичлива, альтруїстична та люб’язна, вона більш схильна проявляти доброзичливість, альтруїзм та люб’язність до інших. У Стенфордському в’язничному експерименті ми випадковим чином призначали молодим людям мітки в’язня та охоронця, і вони приймали манери та типи поведінки цих ролей. Тому, якщо ми кажемо комусь, що він чи вона — доброзичлива людина, вона опанує манери та діятиме відповідно до цієї мітки. До прикладу, дослідники виявили, що коли когось назвуть «щедрою людиною», підвищується ймовірність, що ця людина погодиться дати пожертву на боротьбу із розсіяним склерозом. Звертаючи увагу на раніше проявлену доброту людини, можна підвищити шанси її допомоги нужденним. Особи, яким надано статус «почесного донора крові» більш схильні й надалі віддавати свою кров незнайомцям[533].

Одна з великих переваг нашого виду — це здатність досліджувати та розуміти наш соціальний світ, і використовувати отримані знання, щоб зробити своє життя кращим. У цій книжці ми повсюди бачимо силу обставин до поширення зла. Тепер я наполягаю на тому, що ми можемо використовувати ті самі засади і вплив ситуації, щоби ширити добро. Я справді боюся за майбутнє людства і тому сподіваюсь, що мої аргументи на цьому етапі не стануть провальними і що мені вдасться донести їх до вас. Чи можу я запропонувати вам зробити маленький крок у напрямку втілення експерименту Мілґрема навиворіт у вашому власному житті? Я вважаю, що ви й є саме тією людиною, яка здатна стати зразком для інших, здатна перетворити цей світ на місце із кращим майбутнім! Якщо не ви, то хто?

ДЕСЯТЬ КРОКІВ СПРОТИВУ НЕБАЖАНИМ ВПЛИВАМ

Беручи до уваги деякі із соціально-психологічних засад, які приносили багато зла впродовж нашої подорожі, давайте ще раз, як в описаному вище «генераторі добра», використаємо ці принципи, щоб змусити людей розбудовувати позитивне та вилучати негатив із життя. Діапазон способів впливу є широкий, тому необхідно створити опір кожному з них, при чому використовуючи різні тактики. Протистояння надмірно переконливим промовам та промовцям змушує нас використовувати принципи, які відрізняються від захисних механізмів перед тими, хто позбавляє нас гуманності або індивідуальності. Утримання тверезості при загрозі групового мислення, знову ж таки, відрізняється від захисту від палких вербувальників.

Я розробив для вас такий конспект, проте, він вимагає більшого занурення у тему і деталі, ніж це можливо висвітлити у цьому розділі. Доступ до нього є на спеціальній інтернет-сторінці, що доповнює цю книгу: www.LuciferEffect.com. Таким чином ви можете ознайомитися із нею на дозвіллі, занотувати, заглянути для довідки у джерела та подумати над сценаріями, в яких ви використаєте ці стратегії опору у своєму власному житті. Також, натрапивши на тактику певного соціального впливу, яка використовуватиметься проти вас чи ваших близьких, ви зможете звернутися до цього зручного довідника за порадою, що робити наступного разу, щоб опинившись у подібній ситуації, дати відсіч.

Ось моя десятикрокова програма опору небажаним соціальним впливам і розповсюдження ідеї особистої стійкості та суспільної користі. Вона використовує ідеї, які «знешкоджують» різні стратегії впливу, і забезпечує прості та ефективні режими взаємодії з ними. Ключ до спротиву лежить у виробленні трьох «С»: Самоусвідомлення, Ситуативної чутливості та вуличної Спритності. Ви побачите, що вони є основою стратегій спротиву.

«Я помилився/помилилася!» Розпочнімо із заохочення прийняття помилок: спочатку наших, а потім інших людей. Приймімо, що помилятися — це частина людської натури. Ви помилились у судженнях, ваше рішення було неправильним. Ви мали чимало причин вчинити так, як вчинили, коли приймали це рішення, але тепер знаєте, що помилились. Скажіть п’ять чарівних слів: «Мені прикро», «Перепрошую», «Вибачте мені». Скажіть собі, що вчитиметеся на своїх помилках зростатимете завдяки ним. Не продовжуйте інвестувати свої гроші, час та ресурси у помилку. Рухайтеся далі. Діючи так відверто, ми зменшуємо потребу виправдовуватися чи раціоналізувати свої помилки і, таким чином, зменшуємо потребу надалі підтримувати погані та аморальні дії. Визнання помилки підриває мотивацію скорочувати когнітивний дисонанс. А когнітивний дисонас зникає, коли постаємо перед реальністю. Необхідна «зміна курсу» може мати болісні короткотривалі наслідки, але у довготривалій перспективі вона завжди корисна. Візьміть під увагу, як багато років тривала В’єтнамська війна після того, як вищі воєнні чини та представники адміністрації, включно із міністром оборони Робертом МакНамарою, вже усвідомили, що вона марна і не може стати переможною[534]. Скільки тисяч життів було втрачено через такий необдуманий спротив, тоді як визнання власного провалу та помилки могло їх врятувати? Наскільки добрі наслідки мала би воля наших політичних лідерів визнати подібні помилки в Іраку? І чи це лишень політичне рішення — «зберегти обличчя» шляхом заперечення помилок, замість спасіння життя солдатів та цивільних? Це — моральний імператив.

«Я свідомий/свідома». У багатьох ситуаціях розумні люди роблять дурні речі через те, що не помітили чільних ознак у словах чи діях агентів впливу чи навіть очевидних ситуативних впливів. Надто часто ми функціонуємо на автопілоті, використовуючи власні сценарії поведінки, які працювали на нас у минулому, ніколи не витрачаючи час на оцінку, чи підходять вони «тут і зараз»[535]. За порадою Гарвардської дослідниці Еллен Ланґер, ми повинні перетворювати наші звичні стани бездумної неуваги в зосереджену усвідомленість, особливо у нових ситуаціях[536]. Не бійтеся сумніватися і за необхідності швидко перезавантажуйтесь, бо давні звички часто продовжують керувати нами, навіть коли стають застарілими і помилковими. Треба намагатися не жити все життя на автопілоті, а завжди знаходити хвильку на дзен, на осмислення значення певної ситуації, думати перед тим, як діяти. Ніколи не варто бездумно входити у ситуацію, особливо в таку, де розважливі особи діяли би обережно. Для найкращих результатів варто до усвідомленого опору додати «критичне мислення»[537]. Просити про докази припущень; вимагати, щоб ідеології були ґрунтовно пояснені, щоб мати змогу відділити риторику від суті. Намагайтеся визначити, чи рекомендовані способи дій виправдовують шкідливі наслідки. Уявляйте розвиток подальшого сценарію і майбутні наслідки будь-якої теперішньої практики. Відмовляйте простим рішенням, швидким панацеям від складних особистих і соціальних проблем. Підтримуйте критичне мислення від раннього розвитку дитини, попереджаючи її про оманливу телерекламу, заангажовані твердження і упереджені погляди. Допоможіть дітям стати мудрішими та обачнішими споживачами інформації[538].

«Я відповідальний / відповідальна». Брати відповідальність за свої рішення та дії змушує вас взятися за кермо свого життя — на добре чи на зле. Йдучи на компроміс із своєю відповідальністю та розмиваючи її, ми перетворюємось на «сильних водіїв на задньому сидінні», й як наслідок машина рухається неконтрольовано. Ми станемо стійкішими до небажаних соціальних впливів, якщо завжди триматимемо кермо і прагнутимо відповідати за свої дії. Послух перед силою не буде таким сліпим, якщо ми усвідомлюватимемо нашу особисту відповідальність за співучасть в сумнівних діях. Відмовляючись ділити свою відповідальність із бандою, братством, батальйоном чи корпорацією, ви долаєте свій конформізм із антисоціальними груповими нормами. Завжди уявляйте майбутнє, у якому нинішній вчинок буде предметом суду, на якому ніхто не прийме ваші виправдовування про «виконання наказів» і не зважатиме на те, що «всі так роблять».

«Я відстоюватиму свою неповторну ідентичність». Не дозволяйте іншим позбавити вас індивідуальності, записати вас до категорії, помістити у комірку, рамку, перетворити на об’єкт. Відстоюйте свою індивідуальність: ввічливо зазначайте ваше ім’я, чим ви займаєтесь, голосно і чітко. Наполягайте на взаємних діях інших. Тримайте зоровий контакт (знімайте сонячні окуляри, які приховують очі) і пропонуйте інформацію про себе, яка підсилює вашу унікальну ідентичність. Знаходьте спільну мову із іншими у вирішальних ситуаціях, й підсилюйте це спільне. Анонімність і секретність приховують помилки і підривають зв’язки між людьми. Вони можуть стати підґрунтям дегуманізації, що, як ми знаємо, породжує хуліганів, ґвалтівників, катів, терористів та тиранів. Варто піти ще далі. Працюйте над зміною будь-яких соціальних умов, які дегуманізують людей. Натомість підтримуйте практики, які дають можливість іншим почуватися особливими, мати почуття власної значимості та цінності. Ніколи не допускайте використання негативних стереотипів: «невинні» слова, прізвиська та жарти можуть бути шкідливими, якщо принижуть інших.

«Я поважаю справедливу владу і повстаю проти несправедливої». У кожній ситуації намагайтеся розрізнити тих, хто через свою компетенцію, мудрість, вік чи спеціальний статус заслуговує на повагу, і тих, хто несправедливо і безпідставно хоче вимагати нашого послуху. Багато з тих, хто бере на себе владу, є насправді псевдо-лідерами, брехливими проповідниками, самопроголошеними ватажками, яких не варто поважати, яким не варто коритися, яких варто критично оцінювати. Батьки, вчителі та релігійні лідери повинні активніше вчити дітей такого критичного розрізнення. Щоби вони були вихованими та привітними, коли це виправдано, та мудрими і обережними, коли мають справу із псевдо-авторитетами. Таким чином ми скоротимо нашу бездумну покірність самопроголошеним авторитетам, чиї пріоритети не є у наших інтересах.

«Я бажаю прийняття групи, проте ціную свою незалежність». Оманливість прийняття у бажану соціальну групу сильніша, ніж міфічна золота каблучка з «Володаря Перснів». Сила бажання бути «своїм» змушує деяких людей робити будь-що, щоби бути прийнятими, а також вийти за межі дозволеного, щоби уникнути відторгнення Групою. Ми справді є соціальними тваринами, і часто наші соціальні зв’язки вигідні нам і допомагають досягнути важливих цілей, яких ми би не досягли самостійно. Однак, бувають випадки, коли прийняття групових норм є непродуктивним і шкідливим. Необхідно визначитись, коли слідувати груповим нормам, а коли ні. Загалом, ми живемо у наших свідомостях, у величній самотності, тому повинні бути схильними та готовими заявити про нашу незалежність, незважаючи на соціальне неприйняття, яке вона може викликати. Це нелегко, надто для молодих людей із хиткою самооцінкою або дорослих, чия самооцінка залежить від роботи, яку вони виконують. Вони практично не можуть протистояти натискам бути «командним гравцем» та не зважати на свої моральні засади. У таких ситуаціях слід відступити крок назад, вийти поза межі суджень цієї групи та знайти нові, які підтримуватимуть незалежність і поділятимуть наші цінності. Для нас завжди існує інша, краща група.

«Я буду більш пильним до рамок». Той, хто доносить повідомлення, рамкуючи його, стає або митцем, або шахраєм. Способи подачі повідомлень, рамкування, мають не менший вплив, ніж переконливі аргументи в їх змісті. Ефективна рамка може бути малопомітною: просто звуки, картинки, слогани, логотипи. Вони впливають на нас і, несвідомо для нас, формують наше ставлення до ідей чи речей, які просувають. Наприклад, виборці, які підтримали скорочення податкових пільг на нерухомість найзаможніших, одночасно проголосували проти спадкового податку, тому що обидві назви визначали те саме явище. Ми прагнемо речей, що їх рамковано як «дефіцит», навіть коли вони є у надлишку. Ми неприхильні до речей, які подаються як потенційні збитки, і віддаємо перевагу тому, що представляється як вигода, навіть якщо співвідношення позитивних і негативних прогнозів однакове[539]. За 100-відсоткової впевненості отримання А або Б, ми не хочемо варіант, що передбачає 40% можливості втрати А, але бажаємо варіант, що передбачає шанс 60% здобути Б (в обидвох випадках така сама ймовірність отримання А чи Б). Лінгвіст Джордж Лакофф чітко показує у своїх роботах, що є вкрай важливим бути свідомим впливу рамкування інформації і бути пильним, щоб компенсувати цей тонкий вплив на наші емоції, думки і вибори[540].

«Я збалансовуватиму своє сприйняття часу». Коли ми дозволяємо собі потонути в розширеному теперішньому моменті, нас можна довести до вчинків, про які і не подумали би. Втрачаючи відчуття взятих в минулому зобов’язань чи відповідальності перед майбутнім, ми стаємо вразливими для ситуативних спокус, що, як у «Володарі мух» ведуть до екстрем. Коли інші зловживають силою чи втрачають контроль, часова орієнтація, що не обмежується тимчасовими насолодами чи фаталізмом моменту, дозволяє не «плисти за течією». Тоді ви будете більш схильними аналізувати позитивні і негативні наслідки своїх дій з огляду на наслідки у майбутньому. Також ви можете протистояти обставинам завдяки глибокому усвідомленню минулого досвіду, що формує ваші особисті моральні цінності та стандарти. Розвинувши збалансоване сприйняття часу, у якому минуле, теперішнє та майбутнє можна використати, залежно від ситуації чи отриманої задачі, вам буде легше діяти відповідально і мудро, ніж тоді, коли ваше сприйняття часу звужене до одного чи двох часових вимірів. Вплив ситуації послаблюється, коли минуле і майбутнє об’єднуються, щоб вмістити теперішнє[541]. Наприклад, дослідження показують, що доброчесні неєвреї, які допомагали переховувати голландських євреїв від нацистів, не використовували раціоналізації, яку практикувати їхні сусіди, щоб пояснити, чому вони не допомагали. Ці герої трималися моральних структур, які походили від їхнього минулого. Вони ніколи не втрачали бачення майбутнього, у якому, озираючись на цю жахливу ситуацію, вони питатимуть себе «Чи вірно ми вчинили, не піддаючись страху і соціальному тискові?»[542].

«Я не жертвуватиму власними чи громадянськими свободами заради ілюзії безпеки». Потреба безпеки — це потужна сила, яка визначає людську поведінку. Коли перед нами постає потенційна загроза безпеці або обіцянка захистити від загрози, нами можна маніпулювати і залучати до дій, які за нормальних обставин ми відкидали би. Це найпопулярніший спосіб здобуття влади — запропонувати фаустівську угоду: будеш у безпеці від лиха, якщо пожертвуєш лишень часткою своєї свободи — особистої чи громадянської — і зречешся її на користь владоможців. Мефістофель наполягатиме, що його спроможність врятувати вас залежить від маленької відмови від своїх свобод і загальнолюдських прав. Не погоджуйтесь на це. Ніколи не жертвуйте засадничими особистими свободами за обіцянку безпеки, бо ці жертви — реальні, їхній ефект — негайний, а безпека — далека ілюзія. Це правда як у подружніх відносинах, так і в управлінні державою, коли лідер нації обіцяє особисту безпеку кожного чи національну безпеку, заради якої потрібно пожертвувати певними свободами, правами та законами. Класична робота Еріха Фромма «Втеча від свободи» нагадує нам, що це перший крок фашистського лідера, який він зробить навіть у номінально демократичному суспільстві.

«Я можу протистояти несправедливій системі». Люди часто вагаються, чи зможуть опиратися тискові описаних нами систем: військової, в’язничної, бандитської, культів, братств, корпорацій і навіть патологічних сімей. Але особистий опір, поєднаний із опором однодумців, може змінити ситуацію. Наступна частина цього розділу розповість про осіб, які змінили систему, бо прийняли ризик викриття несправедливості у своєму оточенні, чи конструктивно і послідовно працювали над її викоріненням. Опір може бути фізичним виходом із всеохопної ситуації, коли уся інформація, винагороди та покарання контролюються системою. Опір може проявлятися у підважуванні групового мислення, документуванні брехні та неправомірних дій. Він може полягати у зверненні по допомогу до інших: посадових осіб, юристів, журналістів або ближніх, також незгідніх із ситуацією. Системи докладають величезних зусиль, щоб опиратися змінам і протистояти навіть справедливим атакам. Саме тому поодинокі акти героїзму, що кидають виклик несправедливим системам, і герої, що їх здійснюють, повинні шукати підтримки. Система може видати індивідуальний опір за маячню, двох опонентів представити як жертв їхньої спільної манії, але коли вас уже троє, ви стаєте силою, і з вами доведеться рахуватися.

Ця програма з десяти кроків — насправді лише стартовий пакет, за допомогою якого можна розробити стратегію, яка допомагатиме окремим людям і спільнотам протистояти небажаним впливам і маніпуляціям. Як було зазначено вище, повніший набір рекомендацій та відповідні посилання на результати досліджень можна знайти на веб-сайті «Ефекту Люцифера» у розділі Resisting influence guide («Як протистояти небажаним впливам»).

Перш ніж перейти до кінцевої зупинки нашої подорожі, де ми вшановуватимемо героїв та героїзм, я хотів би додати дві останні загальні рекомендації. Перше — уникайте дрібних гріхів та малих проступків, таких як обман, шахрайство, плітки, розпускання чуток, расистські або сексистські жарти, злі розіграші та спроби залякування. Усі вони можуть стати сходинками, що ведуть до серйозніших особистих падінь. Вони служать маленькими помічниками деструктивного мислення та дій, спрямованих проти інших людей. Друге — пом’якшуйте упередження вашої групи. Це означає прийняти той факт, що ваша група особлива, але при цьому поважати різноманітність інших соціальних груп. Сповна цінуйте диво людської різноманітності та мінливості. Допускаючи таку точку зору, ви зменшите вплив групових упереджень, які призводять до приниження інших, до стереотипів і до пекла дегуманізації.

ПАРАДОКСИ ГЕРОЇЗМУ

Молода жінка кидає виклик авторитетові, набагато старшому за неї, змушуючи його визнати свою причетність до ганебних дій, які відбуваються під його наглядом. Її протистояння триває і допомагає припинити зловживання охоронців над невинними в’язнями. Чи можна назвати цей вчинок «героїчним», враховуючи, що багато інших людей, які спостерігали за стражданнями ув’язнених, жодним чином не спромоглися протистояти системі?

Ми схильні вшановувати героїзм і героїв як особливі вчинки особливих людей. Однак майже всі, кого піднесли на цей п’єдестал, наполягають, що в їхніх діях не було нічого особливого і що на їхньому місці так вчинив би кожен. Вони відмовляються вважати себе «героями». Можливо, така реакція пов’язана з укоріненим переконанням, яке властиве всім нам: буцімто герої — це суперчоловіки та супержінки, непересічні люди. Можливо, ми маємо справу не лише з їхньою скромністю, а й з нашим хибним уявленням про героїв.

Розгляньмо найкращі прояви людської природи і трансформації звичного у героїчне. Ми ознайомимося із альтернативними концепціями і визначеннями героїзму і запропонуємо спосіб категоризувати різні види героїчних вчинків. Потім наведемо і детально проаналізуємо кілька прикладів, що підпадають під ці категорії, і, нарешті, створимо таблицю протиставлень між банальностями зла і банальностями героїзму. Але спочатку давайте повернемося до тієї людині і тієї дії, з яких ми почали цей розділ, завдяки яким закінчився Стенфордський в’язничний експеримент.

У восьмому розділі я розповідав про Кристину Маслач, яка незадовго перед тим захистила дисертацію та отримала ступінь доктора філософії на факультеті психології Стенфордського університету, з якою у мене виникли романтичні стосунки. Коли вона побачила колону в’язнів, яких скували ланцюгом і яким вдягнули мішки на голови, щоб провести до туалету, як охоронці викрикували їм накази, а я виявляв повну байдужість до їхніх страждань, то просто вибухнула.

Її пізніші міркування про те, що вона тоді відчувала і як інтерпретувала свої дії, допомагає краще зрозуміти складне явище героїзму[543].

Що він [Зімбардо] отримав, так це мій неймовірно сильний емоційний вибух (хоча загалом я доволі стримана людина).

Я була зла, налякана і в сльозах. Я сказала щось на кшталт:

«Те, що ти робиш з цими хлопцями — жахливо!»

Що ж важливого можна розповісти про мене як про «завершувача» Стенфордського в’язничного експерименту? Я думаю, є кілька тем, на які я хотіла би звернути увагу. По-перше, дозвольте мені сказати, чим ця історія не є. Всупереч стандартному (і банальному) американському міфові, Стенфордський в’язничний експеримент — це не історія про одинака, який кинув виклик більшості. Це, ймовірніше, історія про більшість — про те, як всі, хто так чи інакше мав відношення до цього в’язничного дослідження (учасники, дослідники, спостерігачі, консультанти, члени сімей і друзі), так сильно потрапили під її вплив. Основний сюжет цієї історії — яка велика сила ситуації у руйнуванні особистості і зведенні нанівець навіть найкращих намірів.

Чому ж моя реакція була іншою? Відповідь, мені здається, полягає в двох фактах: я стала учасницею ситуації пізніше за всіх, і я була «сторонньою». На відміну від усіх інших, я не була добровільною учасницею експерименту. На відміну від усіх інших, у мене не було жодної соціально певної ролі у цьому в’язничному контексті. На відміну від усіх інших, я не перебувала там кожного дня, проходячи усі дрібні зміни ситуації і її покроковий розвиток. Тому обставини, в які я потрапила в кінці тижня, не було «такими ж», як у решти — у мене не було ніякого досвіду погодження спільної з ними історії, місця і точки зору. Для всіх інших ця ситуація все ще залишалася в межах «діапазону нормальності»; для мене ж вона була божевіллям.

Будучи сторонньою, я не могла заперечувати чи підкорятися сформованим соціальним правилам, тому моя незгода прийняла іншу форму — форму бунту проти самої ситуації. Тоді деякі сприйняли це як героїчний вчинок, але я не відчувала нічого героїчного. Навпаки, мені було дуже страшно і самотньо в ролі інакодумця, із сумнівами у правильності своєї оцінки ситуації та людей, і можливо, навіть сумнівів щодо власної цінності як соціального психолога.

Потім Кристина робить важливе зауваження. Щоб акт особистої непокори можна було називати «героїчним», він повинен бути спробою змінити систему, усунути несправедливість, виправити заподіяну шкоду:

Зізнаюся, на задніх пластах свідомості мені довелося подумати і про те, як вчинити, якщо Філ буде продовжувати Стенфордський в’язничний експеримент, попри мій рішучий спротив. Чи звернулася б я у вищі інстанції, до завідувача кафедри, декана, або до Комісії з контролю залучення осіб до експериментальних досліджень, щоби покласти цьому край?

Я не можу сказати точно, і я рада, що до цього не дійшло.

Проте озираючись назад, бачу, що такі дії були би необхідні для втілення моїх цінностей у реальному житті. Коли хтось скаржиться на несправедливість, але скарги призводять тільки до «косметичного ремонту», а сама ситуація залишається незмінною, таке інакомислення і непокора мало чого варті.

Вона розвиває думку про те, що ми вже обговорювали у дискусії про експерименти Мілґрема, які довели, що словесні протести були хіба бальзамом для еґо «вчителя», можливістю почуватися трохи краще стосовно жахливих речей, які він чинив «учневі». Поведінкова непокора просто необхідна для підваження влади. Проте в експерименті Мілґрема ніхто жодного разу не продемонстрував істотнішої непокори, ніж тихий відступ, і зазвичай викладач-мучитель виходив з цієї бентежної ситуації, навіть не спробувавши якось її змінити. Думку Кристини про те, що героїчна меншість має робити, кинувши виклик владній особі, годі висловити красномовніше:

Що означало для класичного оригінального дослідження Мілґрема те, що третина учасників постійно не підкорялися і відмовлялися? Припустімо, що це не був експеримент; припустимо, що «легенда» Мілґрема була правдою, що дослідники дійсно вивчали роль покарання у процесі навчання і вирішили протестувати близько тисячі учасників, на практиці з’ясовуючи, як впливає розумно проведене покарання на ефективність навчання. Якщо б у такій ситуації ви не підкорилися, відмовилися продовжувати, отримали свої гроші і мовчки пішли, то ваш героїчний вчинок жодним чином не полегшив би долю інших 999 учасників, що зазнають таких же страждань. Це була би просто окрема подія, що не має жодних соціальних наслідків хіба що за цим пішов би наступний крок, а саме виклик всій структурі і гіпотезам дослідження. Непокора окремої людини не може зводитись тільки до конкретної ситуації, а повинна перетворитися у системну непокору, здатну змінити ситуацію або її творця. Зловмисникам дуже легко режисувати ситуацію і звести нанівець добрі наміри дисидентів або навіть героїв-повстанців: повісити їм медалі за заслуги і видати подарункові сертифікати за те, що тримають свою думку при собі.

ЩО РОБИТЬ ГЕРОЇВ ГЕРОЯМИ?

Що стається, коли людину, яка здійснила геройський вчинок не можна назвати героєм на підставі критеріїв, які ми викладемо нижче? І за яких обставин її вчинок можна назвати не героїчним, а боягузливим?

Дії Кристини мали позитивний вплив на завершення ситуації, яка, вийшовши з-під контролю, почала завдавати більше шкоди, ніж очікувалося на початку Вона не вважає себе героїнею, бо ж просто висловила особисті почуття і переконання, які було втілено (мною як головним дослідником) у бажаний результат. Їй не довелося закликати вищі інстанції втручатися і зупиняти перебіг експерименту.

Порівняймо її дії з вчинками двох потенційних героїв цього дослідження — в’язня Клея-416 та в’язня «Сержанта». Обидва відкрито кинули виклик владі охоронців і серйозно постраждали за це. Оголошене Клеєм голодування і його відмова з’їсти сосиски підірвали повний контроль охоронців і могли би згуртувати його товаришів у боротьбі за свої права. Цього не сталося. Відмова Сержанта вимовляти лайку, попри знущання охоронця Джона Вейна, інші в’язні теж могли сприйняти як героїчний виклик і разом протистояти зловживанням. Цього не сталося. Чому? В обох випадках вони діяли поодинці, не розповівши про свої переконання або наміри іншим ув’язненим, не заручившись їхньою підтримкою і визнанням. Тому охоронці просто оголосили їх «порушниками спокою» і поклали на них відповідальність за страждання інших ув’язнених, які самі охоронці і спричиняли. Дії Клея і Сержанта можна було би вважати героїчними, але їх самих не можна назвати героями, адже вони так і не спробували змінити жорстоку систему, залучаючи підтримку інших незгідних.

Інший аспект героїзму постає на основі цього прикладу. Героїзм і статус героя завжди є соціальними атрибутами. Звання героя надають людині інші, а не він сам. Щоби вчинок назвати героїчним (а людину — героєм), має бути соціальна згода у тому, наскільки визначною і значимою у своїх наслідках є ця дія. Але зачекайте! Не так швидко! Палестинського терориста-смертника, який загинув вбиваючи невинних мирних мешканців Ізраїлю, в Палестині вважають героєм, а в Ізраїлі — породженням пекла. Схожим чином агресора можуть визнати героїчним борцем за свободу чи боягузливим поплічником тероризму, залежно від того, хто робить цю оцінку[544].

Це означає, що визначення героїзму завжди залежать від культури і від часу. Донині артисти-лялькарі розігрують легенду про Олександра Македонського перед дітьми у віддалених турецьких селах. У місцевостях, де були його командні пункти і де його солдати вступали в шлюб з місцевими дівчатами, Олександра вважають великим героєм. А в місцевостях, які він підкорив у своїй невпинній жадобі правити світом, Олександра зображують великим лиходієм, хоча після його смерті минуло більше тисячі років[545].

Ба більше, щоб увійти в історію будь-якої культури, дії героя повинні бути засвідчені і збережені тими, хто вміє писати і володіє повноваженнями записувати історію або передавати її усно. У бідних, відсталих, колонізованих, неписьменних народів зазвичай майже немає загальновизнаних героїв, просто тому, що не залишилося доказів їхніх звершень.

ВИЗНАЧЕННЯ ГЕРОЯ І ГЕРОЇЗМУ

Героїзм ніколи системно не вивчався поведінковими науками[546]. Набагато краще герої і героїзм досліджувано у літературі, мистецтві, міфології і кіно. Є безліч зібраних даних про темні сторони людської природи: вбивства і самогубства, рівень злочинності, кількість ув’язнених, рівень бідності та кількість випадків шизофренії в тій чи тій групі населення. Але нелегко знайти кількісні дані про позитивну діяльність людини. Ми не ведемо облік того, скільки актів милосердя, доброти або співчуття відбувається у суспільстві впродовж року. Лише зрідка ми дізнаємося про героїчні вчинки. Тож такі відверто низькі показники змушують нас думати, ніби героїзм — рідкісне явище, а герої — справді виняткові люди. Попри це оновлений інтерес до важливості висвітлення доброти у людській натурі постав у нових дослідженнях, що із емпіричною ретельністю здійснюють представники течії позитивної психології. На чолі з психологом Мартином Селігманом і його колегами, цей рух зсунув парадигму в напрямку підкреслення позитивного у людській натурі і послаблення довготривалої зосередженості психологів на негативі[547].

Загальноприйнята на цей момент концепція героїзму наголошує, насамперед, на фізичних ризиках, але при цьому не приділяє належної уваги іншим аспектам героїчних вчинків, наприклад, шляхетності мети, ненасильницьким діям, самопожертві. Проаналізувавши людські чесноти послідовники позитивної психології створили набір із шести основних категорій доброчесної поведінки, які визнають майже в усіх культурах. Це такі категорії: мудрість і знання, хоробрість, людяність, справедливість, помірність і духовність. Серед них хоробрість, справедливість і духовність — основні ознаки героїзму. Духовність передбачає переконання і дії, що виходять за межі особистості.

Героїзм зосереджує нашу увагу на найкращих рисах людської натури. Всім нам подобаються героїчні історії, бо вони нагадують про те, що людина здатна чинити опір злу, протистояти спокусам, підноситися над посередністю, чути заклик до дії і слідувати йому, коли інші цього зробити не можуть.

Багато сучасних словників описують героїзм як «доблесть» або «сміливість», які своєю чергою визначаються як хоробрість, а вона знову повертає нас до героїзму. Однак у старіших словниках прагнули розрізняти концепти цих понять, виокремлюючи витончені відмінності у словах, які використовували для опису героїчних актів. Наприклад, у Повному тлумачному словнику англійської мови Вебстера (Webster’s Revised Unabridged Dictionary) видання 1913 року героїзм пов’язується з хоробрістю, сміливістю, стійкістю, доблестю, відвагою і відчайдушністю[548]. Частину запису для кожного слова займає пояснення, адже редактор намагався упевнитися в тому, що читачі розуміють, як ці слова різняться одне від одного.

Хоробрість — це та твердість духу та піднесення душі, які зустрічають небезпеку без страху. Сміливість — це зухвала та стрімка хоробрість, як у людини, яка, бачачи мету, виявляє хоробрість у зухвалих діях. Стійкість завжди розуміли як «пасивну хоробрість» і складається із звички наражати себе на небезпеку та переживати біль із непохитним і незламним духом. Доблесть — це хоробрість, яка проявляється у війні (проти живих опонентів) і не може бути використана до одинокого військового; цей термін ніколи не використовується фігурально. Відвага — це тверда, непохитна хоробрість. Відчайдушність — це авантюристична хоробрість, яка поборює небезпеку з високим та піднесеним духом.

Словник продовжує пояснювати, на прикладах у виносках, що людина може проявити хоробрість, стійкість або доблесть як у звичних ситуаціях життя, як і на війні. Відчайдушність, сміливість, відвага проявляються в стані війни. Відчайдушність відноситься лише до бойових дій; сміливість може бути виявлена у сутичці один на один. Відвага — в атаці чи у захисті, але врешті захист може перейти в атаку. Героїзм може виявлятися в усіх цих різновидах хоробрості. Героїзм — зневага до небезпеки, але не через легковажність чи її нерозуміння, а через благородну відданість великій меті і просто впевненість у своїй спроможності зустріти небезпеку задля такої мети[549].

ВОЄННІ ГЕРОЇ

З історично погляду більшості прикладів героїзму наголошується на сміливості, що передбачає сміливість, відвагу і ризик отримання серйозних поранень або смерті. На думку психологів Еліс Іглі і Селвина Беккера, комбінація хоробрості та благородності цілі, а не просто сміливість, визначають, чи вважатиметься людина героєм[550]. Ідея благородства в героїзмі часто невловима і не може бути виражена словами. Зазвичай, готовність ризикувати життям і здоров’ям або йти на особисті жертви помітити набагато легше. Ідеал героя війни завжди служив темою безлічі історій, від стародавніх епосів до сучасної журналістики.

Ахіллеса, який командував грецькими військами під час Троянської війни, часто вважають архетипом героя війни[551]. Поведінкою Ахіллеса у бою рухала відданість військовому кодексу, що визначило його дії як доблесні. Його дії були героїчними, його головним бажанням було прагнення до слави і популярності, які назавжди зроблять його безсмертним в пам’яті людей.

Історик Люсі Хьюз-Галлет стверджує, що «герой може пожертвувати собою заради того, щоб інші могли жити, або щоб самому назавжди залишитися в пам’яті інших... Ахіллес віддасть усе, навіть життя, щоб довести свою неповторність і таким чином наповнити своє життя сенсом і уникнути забуття»[552]. Бажання ризикнути своїм фізичним буттям в обмін на пам’ять і визнання наступних поколінь може здаватися пережитком іншої епохи, але і сьогодні це варто із повною серйозністю розглянути в нашій оцінці сучасної героїчної поведінки.

Таке традиційне уявлення про героя передбачає, що у ньому є щось особливе. Хьюз-Галлет пише: «Є люди, — писав Арістотель, — настільки богоподібні, настільки виняткові, що вони природним чином, по праву своєї видатної обдарованості, виходять за рамки будь-яких моральних суджень або законів: «Немає такого закону, який би підпорядковував собі людей такого калібру: вони самі і є закон». На цій концепції Арістотеля засноване наступне визначення героїзму: «Героїзм — вираз величного духу. Він пов’язаний зі сміливістю, цілісністю і зневагою обмежувальних компромісів, за допомогою яких боягузлива більшість управляє своїм життям — якості, які всі ми визнаємо благородними... [Герої] здатні зробити щось важливе — перемогти ворога, врятувати народ, зберегти політичну систему, завершити шлях — що не вдавалося зробити нікому іншому» (курсив Ф. З.)[553].

Цю ідею відданої служби, яка відрізняє воїна від його товаришів, до цих днів плекають у нашому війську. Міністерство оборони США відзначає героїзм, коли вручає певну кількість медалей за вчинки, які виходять за межі виконання обов’язку. Найбільшу цінність має Медаль Пошани, якою нагородили близько 3400 солдатів[554]. Правила, які визначають умови вручення Медалі Пошани наголошують на ролі відваги і стійкості, готовності увірватися у серце битви, не здригнувшись, що чітко відрізняє поведінку одного солдата від решти[555]. Подібним чином британських військових нагороджують Хрестом Вікторії як найвищою нагородою героїзму, що визначається як доблесна поведінка перед обличчям ворога[556].

Ідеал військового героя чітко відлунює в інших контекстах, і включає тих, хто на постійних засадах жертвує здоров’ям та життям при виконанні обов’язків, наприклад поліцейських, пожежників і лікарів швидкої допомоги. Відзнака, яку носять пожежники, — це варіант Мальтійського Хреста, символічного зображення вірувань у героїчну службу, на якому Лицарі Мальти присягали у Середні віки. Мальтійський Хрест в оригінальному вигляді залишається символом відваги військових у британській системі нагород (Хрест Вікторії), а з 1919 до 1942 року був символом героїзму в американському флоті (версія Медалі Честі — Хрест Тіффані).

ГРОМАДЯНСЬКІ ГЕРОЇ

Якщо Ахіллес — архетип героя війни, то Сократ посідає те ж місце серед цивільних героїв. Його вчення було настільки небезпечним для афінських правителів, що він став жертвою державної цензури, а відтак був засуджений до смерті, коли відмовився зректися своїх поглядів. Якщо порівнювати воєнний героїзм Ахіллеса із цивільним героїзмом Сократа, стає зрозуміло, що, хоча геройські вчинки зазвичай здійснюють заради інших людей або фундаментальних моральних засад суспільства, герой часто перебуває в епіцентрі дій творчих і руйнівних сил. Хьюз-Галлет вважає, що «крила можливості вкриті пір’ям смерті». На її думку, герої наражають себе на смертельну небезпеку, щоби досягти безсмертя. І Ахіллес, і Сократ — яскраві приклади героїзму, вони йдуть на смерть заради тих, унікальних для кожного із них, норм поведінки, у відповідності з якими вирішили жити.

Вибір Сократа померти заради своїх ідеалів служить вічним нагадуванням про силу громадянського героїзму. За переказами, в годину смерті Сократ змалював у свідомості образ Ахіллеса, щоб відстояти своє рішення померти, але не підкоритися тим, хто намагався змусити замовчати його голос проти системи. Його приклад нагадує схожий випадок героїзму патріота Американської війни за незалежність Натана Гейла, чий незвичний виступ перед смертю буде згодом використано для ілюстрації типу геройської поведінки.

Візьміть до уваги героїчний вчинок «невідомого бунтаря», який став перед колоною із 17 танків, виведених на площу Тяньаньмень, щоби розігнати мітинг свободи під час демократичного повстання в Пекіні 5 червня 1989 року. Цей юнак зупинив смертельний наступ танкової колони на півгодини, а потім заліз на передній танк, і, за переказами, став кричати танкістові: «Що ви тут робите? Моє місто в хаосі через вас. Повертайтесь назад, розверніться і припиніть вбивати моїх людей». Цей хлопець, ім’я якого невідоме, миттєво став міжнародним символом опору: він із честю пройшов остаточне випробування особистої хоробрості і назавжди увічнив гордий образ людини, яка самотужки кидає виклик військовій могутності. Його зображення облетіло весь світ і зробило його універсальним героєм. Існують суперечливі історії про те, що з ним сталося після цього героїчного вчинку. Повідомляли, що його кинули у в’язницю, стратили, і навіть, що йому вдалося таємно втекти. Але хай там що з ним трапилося, його статус громадянського героя визнали усі. Журнал Time у квітні 1998 року включив «невідомого бунтаря» у список 100 найвпливовіших людей XX століття.

Фізичний ризик, якого очікують від цивільних, які діють героїчно, відрізняється від героїчних дій солдата чи рятівника, бо професіонали роблять так за обов’язком і кодексом поведінки, відповідно до свого вишколу. Тому стандарти героїзму на основі обов’язку та поза ним можуть відрізнятися, але стиль виконання і потенційна жертва, яких вимагає героїчна дія, дуже схожі.

Громадянських героїв, які вчиняють дії, що передбачають негайну фізичну небезпеку, вшановують нагородами, такими як Нагорода Героя Карнегі у США і Хрест Джорджа у Великій Британії[557]. Британська та австралійська влада також відзначає групові геройські вчинки[558]. Наприклад, Австралія у 2005 році визнала героями «групу учнів, які схопили та утримали озброєного злочинця, коли той напав на їхнього товариша із арбалетом у школі Томарі в Саламандері, штат Новий Південний Уельс», відзначивши групу відзнакою хоробрості. Відзнака така: «За колективний акт хоробрості групи людей у надзвичайній ситуації, що є гідним визнання». Знову ж таки, здавалося би просте поняття розширюється від поведінки одинака до колективного героя, і це ми теж коротко розглянемо.

ГЕРОЇМ ПЕРЕД ЛИЦЕМ ФІЗИЧНОЇ НЕБЕЗПЕКИ І ПЕРЕД ЛИЦЕМ НЕБЕЗПЕКИ СОЦІАЛЬНОЇ

В одному із визначень героїзму, запропонованому психологами Беккером та Іглі, фізичний ризик зазначено як його визначальну рису, а герої — це «люди, які вирішили піти на ризик заради однієї або декількох інших осіб, попри можливість загинути або завдати серйозної шкоди своєму здоров’ю»[559]. Існування інших мотивів героїзму, як-от цінності, згадано, проте не досліджено. Дивно, що ці психологи розвивають такий вузький прототип героїзму і відкидають інші форми особистого ризику, наприклад, ризик кар’єрою, ризик опинитися у в’язниці, або втратити соціальний статус. Такий підхід оскаржує психолог Пітер Мартене, який зазначив, що важливо виокремлювати героїв, які стояли за ідею чи принцип, за благородний складник народного, низового героїзму, який передвіщав Аристотель[560].

Сенатор Джон МакКейн, який сам є героєм, бо, незважаючи на жорсткі тортури, не видав військову інформацію, вірить, що поняття героїзму може включати не лише фізичний ризик та страждання. МакКейн твердить, що «героїзм залишається — з чим я погоджуюся, — дією, що піддає ризику життя чи здоров’я, або спричиняє якесь дуже серйозне поранення заради інших людей, чи захисту чесноти. Таке розуміння часто підсилено доблестю на полі бою, але героїзм цим не обмежується»[561]. Ці описи героїчної поведінки ставлять знак рівності між ознаками військового і цивільного героїзму, але водночас вказують на їхні критичні розбіжності.

Багатовимірні концепції героїзму, що в тій чи іншій мірі враховують ідеї хоробрості, справедливості і духовності, опрацював Селігман із колегами як частину їх класифікації чеснот і сильних сторін. Наприклад, чеснота сміливості відображається у чотирьох достоїнствах характеру: справжності, сміливості (вона схожа на доблесть), цілеспрямованості (аналог стійкості) і вітальності. Справедливість вважається ще однією чеснотою. Чесність, лідерство і здатність працювати в команді є проявами цієї чесноти. На практиці поняття служіння благородній справі або ідеалу часто зводиться до питання справедливості, наприклад, до скасування рабства. Нарешті, духовність — ще одна чеснота, пов’язана з героїзмом тією мірою, якою є силою, яка зв’язує нас із всесвітом, надаючи сенс нашим діям і нашому існуванню. У літературі, присвяченій героїзму, немає чітких визначень поняття духовності, але її можна пов’язати з визначенням стійкості у героїчній поведінці за визначенням у словнику Вебстера 1913 року. Духовність дає змогу людині, яка вчиняє геройський вчинок, залишатися відстороненим від ідеї можливих негативних наслідків, очікуваних чи реальних, які асоціюються з їхньою поведінкою. Щоби стати героєм, людина має піднестися над миттєвим ризиком і небезпеками, завжди пов’язаними з героїзмом, змінити своє сприйняття природи ризику, применшити його значимість порівняно із цінностями вищого порядку.

НОВА КЛАСИФІКАЦІЯ ГЕРОЇЗМУ

Спонуканий роздумами про героїчну поведінку, пов’язану зі Стенфордським в’язничним експериментом, я почав повніше розкривати цю повну інтриг тему у розмовах із моїм колегою — психологом Зено Франко. Спочатку ми розширили концепцію героїчного ризику, потім запропонували ширше визначення героїзму, і, нарешті, створили нову класифікацію героїзму. Здавалося очевидним, що ризик або особиста жертва не обмежуються безпосередньою загрозою здоров’ю чи смертю. Ризиком у героїзмі може бути будь-яка серйозна загроза якості життя. Наприклад, виявом героїзму може бути наполеглива поведінка попри очевидну тривалу загрозу здоров’ю або серйозні фінансові наслідки, попри ризик втрати суспільного або економічного статусу, попри переслідування. Через це істотне розширення визначення героїзму, нам здалося потрібним виключити деякі форми нібито героїзму, який, насправді може бути «псевдогероїзмом».

У своїй книжці «Образ: путівник по псевдоподіях Америки» Деніел Бурстін спростовує сучасне злиття понять героїзму та популярності. «Два століття тому, коли з’являлася визначна людина, люди шукали в ній перст Божий. Сьогодні ми шукаємо її прес-секретаря... Гірка іронія нашого часу: ніщо не гризе нас більше, ніж зусилля задовільнити доволі екстравагантні очікування людської величі. Намарно вести рахунок сотень штучних знаменитостей, коли природа передбачила лише одного героя»[562].

Інший приклад того, чим героїзм не є, можна спостерігати у дитячій книжці про американських героїв, яка пропонує п’ятдесят прикладів[563]. Історії героїзму у ній справді вказують на групу дій або ролей, які необхідні, але недостатні, щоби гарантувати статус справжнього героя. Усі ці приклади є прикладами для наслідування, які визнані гідними, проте лише мала частка з них відповідає визначальним ознакам героя. Не всі дисиденти, воїни чи святі є героями. Герой мусить бути поєднанням свідомої шляхетності і готовності пожертвувати собою. Деколи особам надають статус героя незаслужено до їхніх дій, але вони стають такими для певної мети установи чи влади. Ці «псевдогерої» — витвори медіа, яких популяризують потужні системні сили[564].

Герої отримують різні нагороди за свої дії, але якщо вони очікували отримати якусь вигоду на момент свого вчинку, то їх конче має бути позбавлено статусу героїв. Проте, якщо ж вигода є додатковим результатом вчинку, без очікувань чи прихованих мотивів, тоді вчинок вважають героїчним. Адже героїчний вчинок є соціоцентричним, а не егоцентричним.

Героїчний вчинок можна визначити за наявністю чотирьох головних ознак: а) він має бути здійснений добровільно; б) він має бути пов’язаний із ризиком або потенційною самопожертвою, наприклад, із загрозою загибелі, очевидною загрозою фізичному здоров’ю, або ж довгостроковою загрозою здоров’ю загалом, шансом серйозного погіршення якості життя; в) він повинен здійснюватися заради людини або багатьох людей, чи суспільства загалом; і г) вчинок не має бути пов’язаний із очікуванням додаткової вигоди у момент здійснення.

Героїзм заради благородної ідеї зазвичай не настільки драматичний, як героїзм, пов’язаний із ризиком для фізичного здоров’я. Але героїчний вчинок, пов’язаний з фізичним ризиком, часто є результатом блискавичного рішення, прийнятого за мить до дії. Далі, героїзм, пов’язаний із фізичним ризиком, зазвичай припускає певну ймовірність, хоча не стовідсоткову, серйозної травми або смерті. Людина, яка здійснює такий вчинок, часто відразу ж зникає із місця події. З іншого боку, можна стверджувати, що деякі форми громадянського героїзму є більш героїчними, ніж героїзм, пов’язаний із фізичним ризиком. Такі люди, як Нельсон Мандела, Мартін Лютер Кінґ Молодший і доктор Альберт Швейцер, навмисно і свідомо наражали себе на випробування героїчної суспільної діяльності день за днем впродовж майже всього свого дорослого життя. У цьому сенсі ризик, який супроводжує героїзм, пов’язаний з фізичною небезпекою, можна назвати саме загрозою, а ризик, пов’язаний із цивільним героїзмом — жертовністю.

Жертовність має ціну, необмежену в часі. Зазвичай громадянські герої мають можливість ретельно продумати свої дії і зважити наслідки своїх рішень. Кожен із них міг би відступити від цілей, які захищав, бо ціна його вчинку занадто висока, але все ж вони цього не зроблять. Кожен із цих людей ризикував своїми життєвими благами різною мірою. Їх діяльність мала серйозні наслідки: арешт, ув’язнення, тортури, ризик для членів сім’ї і навіть замовне вбивство.

Повертаючись до визначення героїзму, яке сформулював Вебстер у 1913 році, ми можемо сказати: продовжувати підтримувати найвищі громадянські ідеали перед лицем небезпеки і є осердям концепції героїзму. Ризикнути фізичним здоров’ям — це лише один різновид небезпеки, на яку можна наразитися, здійснюючи героїчний вчинок. Словник нагадує намє, що героїзм — «це зневага до небезпеки не через незнання чи легковажність, а внаслідок благородної відданості певній вищій меті [курсив Ф.З.] та виправданій впевненості у здатності постати перед небезпекою заради такої мети». Небезпека для життя може бути прямою і безпосередньою, або ж непрямою. Зверніть увагу на одну із заяв Нельсона Мандели, виголошену на початку двадцятисемирічного ув’язнення, до якого його засудили за виступи проти тиранії апартеїду:

Упродовж всього життя я присвячував себе боротьбі африканських народів. Я боровся проти влади білих, я боровся проти влади чорних. Я плекав ідеал демократичного і вільного суспільства, в якому всі люди співіснують у гармонії і мають рівні можливості. Це ідеал, заради якого я сподіваюся жити і якого сподіваюся досягти. Але, якщо буде потрібно, заради цього ідеалу я готовий померти[565].

На підставі такого більш гнучкого визначення героїзму ми з Зено Франко створили робочу класифікацію, яка містить 12 типів героїзму, у тому числі два типи героїзму, пов’язаного із фізичним ризиком, і десять типів героїзму, пов’язаного з суспільним ризиком. Додатково у класифікації вказано особливості кожного із 12 типів героїзму і пов’язаних із ними форм ризику, і наведено кілька прикладів з історичних і сучасних джерел.

Ця класифікація була розроблена апріорі, на підставі аналізу та оглядів літератури. Вона не має емпіричних підстав і не є остаточною. Це, швидше, робоча модель, відкрита до змін внаслідок нових пошуків, досліджень та оцінок й доповнень читачів. Очевидно, що всю нашу типологію, визначення, ризики та приклади істотною мірою зумовлено нашою культурою і нашим часом. Вони відображають радше постмодерну точку зору дорослих представників середнього класу європейського та американського походження. Залучення інших точок зору, звісно, могло би їх розширити і збагатити.

ВІЙСЬКОВИЙ ГЕРОЇЗМ - ВІДВАГА, СМІЛИВІСТЬ:

Тип: Військові та інші керовані обов'язком герої, які піддають себе фізичному ризику.

Визначення: Військовослужбовці, а також і представники професій, пов'язаних із нещасними випадками та катастрофами, які на постійних засадах працюють у ситуаціях з високим ризиком. Героїчні дії визначає перевиконання обов'язку.

Ризик / Самопожертва: Серйозні поранення. Смерть.

Приклади: Ахіллес. Номінанти на Медаль Пошани - Х'юТомпсон, адмірал Джеймс Стокдейл.

ГРОМАДЯНСЬКИЙ ГЕРОЇЗМ:

Тип: Громадянські герої - не керовані обов'язком герої, які ризикують фізично.

Визначення: Цивільні, які намагаються врятувати інших від фізичної шкоди або смерті, свідомо піддаючи ризику своє життя.

Ризик / Самопожертва: Серйозні поранення. Смерть.

Приклади: Герої Карнегі.

СОЦІАЛЬНИЙ ГЕРОЇЗМ:

Тип: Релігійні герої.

Визначення: Особа, віддана впродовж всього життя релігійній службі, яка втілює найвищі принципи або відкриває нові релігійні/духовні межі. Часто є вчителем або публічним прикладом у своїй службі.

Ризик / Самопожертва: Самопожертва в аскетизмі.

Приклади: Будда, Магомет, Св. Франциск Ассізький, Матір Тереза.

СОЦІАЛЬНИЙ ГЕРОЇЗМ:

Тип: Політико-релігійні герої.

Визначення: Релігійні лідери, які перейшли до політики, щоб чинити більші зміни, або політики, які мають глибоку духовну систему переконань, яка збагачує політичну практику.

Ризик / Самопожертва: Убивство.

Приклади: Магатма Ганді, Мартін Лютер Кінг-мол., Нельсон Мандела, Архієпископ Десмонд Туту.

Тип: Мученики

Визначення: Релігійні або політичні діячі, які усвідомлено (деколи навмисно) наражали життя на небезпеку задля певної мети.

Ризик / Самопожертва: Певна або ймовірна смерть задля мети або ідеалу.

Приклади: Ісус, Сократ, Жанна Д'Арк, Хосе Марті, Стів Біко.

Тип: Політичні чи військові лідери.

Визначення: Зазвичай ведуть за собою націю або групу людей у складні часи, служать об'єднанню нації, убезпечують спільні погляди, можуть втілювати риси, необхідні для виживання групи.

Ризик / Самопожертва: Убивство, опозиція, вилучення із партії/ організації тощо, наклепи, ув'язнення.

Приклади: Авраам Лінкольн, Роберт І. Лі, Франклін Рузвельт, Вінстон Черчиль, Вацлав Гавел.

Тип: Авантюрники / Дослідники / Першовідкривачі.

Визначення: Особа, яка розвідує невідомі географічні ділянки або використовує нові та невипробувані методи пересування.

Ризик / Самопожертва: Загроза фізичному здоров'ю, серйозні поранення, смерть, втрати можливостей (тривалість подорожі).

Приклади: Одіссей, Александр Македонський, Амелія Ерхарт, Юрій Гагарін.

Тип: Наукові герої (винахідники).

Визначення: Особи, які досліджують незнані царини науки, використовують нові і неперевірені методи дослідження або ж відкривають нові наукові дані, надзвичайно цінні для людства.

Ризик / Самопожертва: Неможливість переконати інших у важливості відкриттів, професійний остракізм, фінансові втрати.

Приклади: Галілео Галілей, Томас Едісон, Марія Склодовська-Кюрі, Альберт Айнштайн.

Тип: Добрі самаритяни.

Визначення: Особи, які виявляють активність, допомагаючи іншим у ситуаціях, які вимагають значного рівня альтруїзму, фізичний ризик.

Ризик / Самопожертва: Санкції від владних структур, арешт, тортури, смерть, втрата можливостей, остракізм.

Приклади: Рятівники часів Голокосту, Гаррієт Табмен, Альберт Швайцер, Річард Кларк, Річард Ріскорла.

Тип: Аутсайдери/люди, які йдуть до успіху всупереч наявним перешкоди.

Визначення: Особи, які долають перешкоди або несприятливі обставини і досягають успіху незалежно від умов і стають прикладами для інших.

Ризик / Самопожертва: Невдача, відмова, зневага, заздрість.

Приклади: Гораціо Елджер, Гелен Келлер, Елеонор Рузвельт, Роза Паркс.

Тип: Герої бюрократії.

Визначення: Наймані працівники великих організацій у суперечливих ситуаціях і боротьбі між установами. Зазвичай передбачає відстоювання своїх принципів, незважаючи на високий рівень тиску.

Ризик / Самопожертва: Ризик краху добре побудованої кар'єри, професійний остракізм, втрата соціального статусу, фінансові збитки, втрата авторитету, загроза здоров'ю.

Приклади: Луї Пастор, Едвард Толман, Баррі Маршал.

Тип: Викривачі.

Визначення: Особи, яким відомо про незаконну чи неетичну діяльність організації і які повідомляють про це, не очікуючи винагороди.

Ризик / Самопожертва: Ризик кар'єрного краху добре збудованої кар'єри, професійний остракізм, втрата суспільного статусу, фінансові збитки, втрата авторитету, фізична розправа.

Приклади: Рон Райденаур, Синтія Купер, Коулін Роулі, Дебора Лейтон, Кристина Маслач, Джо Дарбі, Шерон Уоткінс.

ПРИКЛАДИ ГЕРОЇЗМУ

Докласти трохи плоті до кістяка героїзму — це й гуманізувати саму концепцію, і проілюструвати її численні форми. Тож я наведу приклади десятка осіб, які є особливо цікавими, або з якими я особисто знайомий. Показавши, що обставини створюють героїв, ми можемо використати ситуативні маркери, щоб скомпонувати приклади цих ситуацій. Наприклад, апартеїд, маккартизм, війни у В’єтнамі й Іраку.

Герої Апартеїду

В авангарді зусиль із розширення свобод і відстоювання людської гідності є особливий тип героїв, які готові віддатися пожиттєвій боротьбі проти системного тиску. Не так давно Магатма Ганді і Нельсон Мандела стали на стежку героїзму, які привели їх до розвалу двох систем апартеїду. У 1919 році Ганді почав пасивний опір британській владі в Індії. Його було ув’язнено на два роки. Наступні двадцять років він боровся за визволення Індії, за рівноправне ставлення у класовій системі індуїзму та за релігійну толерантність. Друга світова війна відтермінувала становлення країни, але 1948 року Індія нарешті відсвяткувала свою незалежність від Британської корони. Ганді вбили невдовзі потому, і він став символом ненасильницького опору утискам влади[566].

Південна Африка розробила легалізовану, формалізовану систему апартеїду у 1948 році, і ця система переважала до 1994 року, по суті зробивши рабами місцеве чорне населення. 1962 року Нельсону Манделі було винесено вирок за під’южування до страйків, організацію протестів та іншу діяльність. Він провів наступні двадцять сім років за ґратами у сумнозвісній в’язниці на острові Роббен. За час ув’язнення Мандела та його політичні товариші-в’язні використали в’язничну систему, щоб створити і реальний, і символічний опір, який був поштовхом знищити систему апартеїду для народу Південної Африки і для світу. Манделі вдалося трансформувати самовідтворювані ідентичності кількох поколінь в’язнів, пояснюючи їм, що вони є політичними в’язнями, які чинять гідно задля справедливої мети. Але у цьому процесі він також допоміг змінити ставлення і переконання багатьох охоронців. По суті, він кинув виклик усій в’язничній системі[567].

Герої антимаккартизму

До падіння Берлінської стіни у 1989 році, загроза глобального комунізму 1950-х була тим, чим зараз є страх глобального тероризму, який диктує політичні кроки держав, розпалює війни і санкціонує неймовірно невиправдану марну витрату ресурсів і життів. Важливо пам’ятати про маккартизм, адже він був формою репресивного авторитарного квазіурядового контролю, який постав у зрілій демократії. Ті, хто розрядив підігріту сенатором Джо МакКарті антикомуністичну істерію Комісії з розслідування антиамериканської діяльності у США, ніколи не мали тривалого й універсального визнання, як Ганді та Мандела. Тим не менш, їхній опір несправедливості відповідає нашим визначальним критеріям.

У розпал епохи МакКарті в Університеті Каліфорнії було запроваджено «присягу на вірність», яку мусили підписати всі викладачі. Професор психології Едвард Толман відмовився підписувати клятву і став на чолі групи професорів, які протестували проти цієї політики. 18 липня 1950 року Толман опублікував відкритий лист протесту до Президента Університету Каліфорнії Роберта Спраула. У серпні того ж року рада Університету Каліфорнії звільнила тридцять одного професора, зокрема Толмана, за відмову підписати клятву. Пізніше того ж місяця професори подали до суду у справі «Толман проти Андерхіла». У 1952 році Верховний суд штату ухвалив рішення на користь професорів. Під час диспуту про підпис клятви вірності Толман заохочував молодих викладачів університету підписувати клятву вірності і залишити боротьбу проти цієї схеми йому та тим іншим, хто міг (фінансово) дозволити собі тиснути й надалі. Відтак Толмана, тихого представника академічної спільноти без будь-якого досвіду попередньої політичної активності, глибоко поважали за такий сміливий крок багато професорів і працівників Університету Каліфорнії[568].

Інші герої епохи МакКарті — це слідчі журналісти, наприклад, Джордж Селдс та І. Ф. Стоун, карикатуристи Герб Блок та Деніел Фітцпатрік. У цей час ім’я І. Ф. Стоуна було у списку вісімдесяти двох «найактивніших, типових спонсорів передових комуністичних організацій» Підкомітету внутрішньої безпеки Сенату. Внаслідок перебування у чорному списку Стоун мусив добиватися отримання посвідчення журналіста у суді[569].

Звертаючи погляд від уявної комуністичної загрози у Сполучених Штатах до відчутної щоденної загрози та жорстокості панування комуністичного режиму, мусимо звернути увагу на Вацлава Гавела. Гавел надзвичайний, як Далай Лама, і звичайний, як колишній робітник сцени і письменник. Проте саме він став творцем Оксамитової революції, яка повалила комуністичний режим Чехословаччини 1989 року. Перед тим, як йому нарешті вдалося переконати уряд в тому, що тоталітарний різновид комунізму шкодить усьому, що важить для Чехословаччини, його кілька разів ув’язнювали впродовж п’яти років. Гавел був чільною постаттю у підготовці чорнового варіанту маніфесту «Хартія 77» і організації чехословацького руху за права людини, до якого долучалися інтелектуали, студенти і робочий клас. Пристрасний прихильник ненасильницького опору, Гавел став знаменитим за формулювання поняття «посттоталітаризму», переконавши співвітчизників, що вони спроможні змінити режим гноблення, який несвідомо підтримували, пасивно підпорюючись владі режиму. У листах, які він писав дружині й у своїх промовах Гавел пояснював, що першим кроком у поваленні неприйнятного суспільного і політичного режиму є усвідомлення громадянами, що вони почувалися комфортно, живучи у брехні. Цей невибагливий скромний чоловік став президентом рішенням Федеральних Зборів, а коли комуністичний уряд під тиском населення склав повноваження, Вацлава Гавела обрали президентом нової Чеської республіки на демократичних виборах. Після відходу від офіційних обов’язків, ця видатна людина і надалі опиралася політичній несправедливості та підтримувала миротворчі ініціативи в усьому світі[570].

Герої війни у В'єтнамі

Два дуже різних види військового героїзму в екстремальних умовах проявляються у діях Джеймса Стокдейла та Х’ю Томпсона. Стокдейл, мій колишній колега із Стенфорду, з Інституту Гувера (і гостьовий лектор на моєму курсі контролю свідомості) отримав звання віце-адмірала перед смертю у липні 2005 року, на вісімдесят першому році життя. Його вважають одним із найяскравіших зразків військового героїзму XX ст., адже він витримував несамовиті тортури впродовж семи років ув’язненння. Він так і не видав жодної інформації своїм в’єтконґівським викрадачам. Його секретом виживання був курс філософії, що він його колись відвідував, і це дало йому змогу з пам’яті звертатися до філософії стоїцизму, зокрема Епіктета та Сенеки. Зосередженість Стокдейла дала йому можливість психологічно відмежуватися від тортур і болю, які він не міг контролювати. Він скеровував мислення в напрямку речей, які міг контролювати у в’язничному оточенні. Стокдейл створив кодекс поведінки, озброївшись волею для себе та інших ув’язнених. Виживання в екстремальних умовах, які спричиняють травмування психіки, вимагає незламності перед ворогом, яку, скажімо, продемонстрував Епіктет, коли його піддавали тортурам римські правителі[571].

Х’ю Томпсон отримав визнання за надзвичайну хоробрість перед обличчям смерті — у битві проти своїх же військових! Однією із найжахливіших подій у військовій історії Сполучених Штатів була різанина в Сонґмі, яка відбулася 16 березня 1968 року під час війни у В’єтнамі. За оцінками, 504 в’єтнамських мирних мешканців оточили та вбили у селі Сонґмі (Май Лай 4 і Май Хе 4) американські військові та офіцери з роти «Чарлі», капітан Ернест Медіна та лейтенант Уїльям Коллі Молодший[572]. У відповідь на втрати людей у пастках військове командування наказало зруйнувати «Пінквілль», що було кодовою назвою для комуністичного села В’єтконґу. Не знайшовши там ворогів, солдати зібрали жителів села — старих чоловіків, жінок, дітей та немовлят — і розстріляли (а декого ґвалтували, вирізали скальпи та спалювали живцем).

Поки ця різанина тривала, гелікоптер, пілотований ворент-офіцером Х’ю Томпсоном Молодшим, який пролітав для прикриття з повітря, приземлився, щоб допомогти групці в’єтнамських цивільних, які виявлялися усе ще живими. Коли Томпсон і двоє його колег із команди гелікоптера повернулися після налаштування димового сигналу, то побачили, що капітан Медіна та інші солдати біжать, щоби застрелити поранених. Томпсон відлетів гелікоптером назад до селища Май Лай, де солдати саме збиралися підпалити хатину, повну поранених в’єтнамців. Він наказав припинити різню і пригрозив відкрити вогонь з кулеметів гелікоптера по всіх американських військових, які не виконають наказу.

Хоча командири роти «Чарлі» перевищували Томпсона званнями, він не зважив на ієрархію, захищаючи праведне діло. Коли він наказав звільнити цивільних зі сховища, лейтенант відповів, що вони зроблять це лише гранатами. Відмовляючись відступати, Томпсон відповів: «Я можу й по-іншому. Забери своїх людей. Мої кулемети націлені на вас». Тоді він наказав ще двом гелікоптерам прилетіти для медичної допомоги і евакуації одинадцяти поранених в’єтнамців. Потім ще повернувся, щоби врятувати немовля, яке вчепилося за вже мертву матір. Лише після того, як Томпсон доповів про різанину керівництву, віддали накази припинити вогонь[573].

Через драматичність вчинку та широкий розголос у медіа, яке він отримав, Томпсон став персоною нон-грата в армії, і як покарання його відряджали гелікоптером на найнебезпечніші завдання, знову і знову. П’ять разів його підстрелили, він зламав кілька кісток у попереку і мав численні психологічні травми від жахіть цього досвіду. Лише через тридцять років військове керівництво визнало героїзм його вчинків і героїзм його товаришів, Гленна Андреотта і Лоуренса Колборна. Їм трьом вручили Солдатську Медаль за героїзм, найвищу армійську нагороду за хоробрість без прямого зіткнення із ворогом. Х’ю Томпсон помер у січні 2006 року. (Парадоксально, але лейтенанта Коллі довго вважали героєм у деяких регіонах, а пісня на його честь увійшла у Топ-40 чарту Billboard 1971 року[574].)

Викривачі у війнах у В'єтнамі й до Іраку та жінки домашнього фронту

Менш драматичні форми героїзму постають, коли особа вголос висловлює протест системі, промовляючи те, що система чути не хоче, у цьому випадку — причетність офіцерів і військових до наруги над цивільними та до вбивств. Двоє таких героїв — солдати Рон Райденоур, який викрив різанину Сонґмі, і Джо Дарбі, солдат резерву, чиї героїчні дії викрили знущання і тортури в Абу-Ґрейб.

Хоча офіцери, які були причетні до ситуації у Сонґмі, шукали засобів приховати цю історію, Рон Райденоур, двадцятидворічний рядовий, який щойно прибув до В’єтнаму, зробив усе, що міг, аби їх викрити. Він почув про цю подію від п’яти свідків, присутніх на кровопролитті. Він досліджував цю подію, поки був у В’єтнамі, і продовжив цей процес після повернення додому. Райденоур відправив листи президентові Ніксону, членам Конгресу і офіційним представникам Міністерства оборони й армії США, у яких наполягав, що необхідно провести розслідування у справі різанини в Май Лай. У своїх листах Райденоур писав: «як свідомий громадянин я не маю жодного бажання кидати тінь на імідж американських військових у очах світу». Проте він наполіг, що розслідування необхідне (це було через рік після події). Його відверто ігнорували, але він не зупинявся, поки його благий намір не визнали. Райденоур показує принциповий героїчний стоїцизм у своїх листах офіційним особам: «Я досі притримуюся переконання, що якщо ми з вами справді віримо у справедливість і рівноправ’я для кожної, навіть маленької, людини, які формують скелет, що тримає нашу країну, тоді ми повинні спільними зусиллями проштовхувати ідею докладного публічного розслідування цього питання».[575]

Після викривальної статті молодого слідчого журналіста Сеймура Херша, який отримав багато цінних матеріалів від Райденоура, був даний наказ провести детальне розслідування, і його результати заповнили чотири томи Звіту Пірса, що був опублікований 14 березня 1970 року. Хоча двадцять офіцерів та осіб при виконанні обов’язків були визнані різною мірою причетними до різанини, лише лейтенантові Вільяму Коллі-молодшому було винесено вирок і засуджено до ув’язнення за злочини. Хоча спочатку йому дали пожиттєвий термін, покарання обмежили легкою формою у вигляді трьох з половиною років домашнього арешту, а пізніше його помилували у Секретаріаті Армії[576]. Випадковим чином Райденоур продовжив свою кар’єру як журналіст, хоча розповідав мені, що завжди почувався не вартим довіри в очах багатьох із Вашингтону, бо ж викрив різанину в Сонґмі.

На сьогодні ми надто добре знаємо про катування в’язнів у «безпечній зоні» Абу-Ґрейб, блок 1А. Коли жахливі знімки тортур, знущань та насильства нарешті змусили військове керівництво звернути увагу на ситуацію, яка склалася, всьому цьому було покладено кінець. Увесь цей жах зупинив абсолютно звичайний юнак, який здійснив надзвичайний вчинок. Те, що він зробив, як сказали мені багато військових, вимагало великої мужності, адже хлопець був скромним солдатом резерву. Тим не менш, він не побоявся доповісти командуванню, що відбувається щось жахливе.

Коли Дарбі вперше побачив фотографії на компакт-диску, який дав йому приятель Чарлз Ґраннер, спочатку вони здалися йому досить кумедними. «По-моєму, піраміда з голих іракців, коли бачиш її вперше, видається дуже смішною... Коли вона отак просто з’явилася на екрані, я розсміявся», — згадує Дарбі в недавньому інтерв’ю[577]. Хоча потім, коли він побачив знімки — сексуально відверті, ті, на яких були показані побиття, та інші — його враження змінилося. «Мені все це здалося неправильним.

Я не міг викинути це з голови. Днів через три я прийняв рішення доповісти про ці фотографії». Для Дарбі це було важке рішення, тому що він повністю усвідомлював, перед яким моральним конфліктом опинився. «Зрозумійте: я не той, хто отак просто зрадить товаришів... Але для мене це було занадто. Мені треба було вибирати між тим, що я вважав правильним з моральної точки зору, і вірністю іншим солдатам. І те, і інше одночасно було неможливим»[578].

Дарбі боявся помсти солдатів підрозділу, тому вирішив донести анонімно[579]. Він зробив копію компакт-диска з фотографіями, написав листа, поклав усе у звичайний конверт і вручив слідчому Кримінального відділу. Він сказав, що хтось просто залишив конверт у його робочому приміщенні. Невдовзі після цього спеціальний агент Тейлер П’єрон змусив Дарбі визнати: «Так, це я поклав ці знімки в конверт». Потім він дав свідчення під присягою. Йому вдавалося зберігати анонімність доти, поки міністр оборони Доналд Рамсфелд несподівано не «видав» Дарбі в 2004 році, під час слухань у Конгресі, присвячених цим зловживанням. У цей момент Дарбі обідав разом із сотнею інших солдатів у спільній їдальні. Його швидко вивели, і кілька наступних років він провів під охороною. «Але я жодного разу про це не пошкодував, — нещодавно сказав Дарбі. — Перш ніж доповісти про фотографії, я прийняв виважене рішення. Я знав: коли люди дізнаються, що це був я, мені буде непереливки».

Викриття привели до формальних розслідувань зловживань у тій в’язниці та в інших військових в’язницях, де відбували термін полонені. Дії Дарбі загалом зупинили тортури та насилля і привели до значних змін в управлінні в’язницею Абу-Ґрейб[580].

Але не всі вважають, що Дарбі вчинив правильно. Для багатьох, навіть у його рідному місті в Аллеґанських горах, привернення уваги до цих зловживань називали непатріотичним, антиамериканським, навіть у чомусь зрадою. «Герой подвійних доносів» — так звучав заголовок газети New York Post. Навіть ті, хто не гнівався, дивувалися, чому його називають героєм, бо ж він лише звичайний хлопець із бідної сім’ї, посередній учень, над яким навіть знущалися у школі. Вчитель історії зі старшої школи Дарбі і його тренер з футболу, ветеран В’єтнаму Роберт Евінг, красномовно підсумував такі реакції:

Деякі люди засмучені тим, що він зробив — видав товаришів — і також тим, що сталося із тими контракторами, із відтинанням голів. Вони можуть сказати, що те, що робили охоронці, блідне у порівнянні. Але... якщо ми як країна, як культура віримо у певні цінності, то неможливо пробачити таку поведінку. Якщо я коли-небудь побачу його ще раз, я скажу, що дуже пишаюся. Коли мине час, більше американців теж зрозуміють це[581]. Я допоміг організувати надання Дарбі офіційної Президентської Подяки від Асоціації американських психологів у 2004 році. Він не зміг прийняти цю нагороду особисто, бо він сам, його дружина та мати, перебували під військовим захистом впродовж кількох років через велику кількість погроз, які отримували. Дарбі нарешті визнали національним героєм, коли він отримав нагороду ім. Джона Ф. Кеннеді за відвагу 2005 року. При нагородженні Керолайн Кеннеді, президент Фонду бібліотеки Джона Ф. Кеннеді, сказала: «Люди, які можуть взяти особистий ризик задля національних інтересів і підтримувати цінності американської демократії, мають отримати визнання та заохочення в усіх гілках уряду. Наш народ у боргу перед спеціалістом Армії Сполучених Штатів Джозефом Дарбі за те, що він стояв на своєму — на принципах, які ми сповідуємо як нація».

Виклик авторитетам не має статі: жінки, як і чоловіки, можуть викривати злочини та несправедливість. Журнал Time у 2002 році вшанував таких жінок у виборі «Осіб року» за гідне протистояння масштабному шахрайству великих корпорацій і некомпетентністю ФБР. Синтія Купер, внутрішній аудитор у компанії WorldCom, відповідала за викриття шахрайської бухгалтерської практики — приховування 3,8 мільярда доларів. Після місяців детального розслідування, яке вона часто проводила ночами, щоби ніхто не помітив, Купер і команда викрили шахрайство, що спричинило звільнення та висунення обвинувачень верхівці компанії[582].

Шерон Уоткінс, віце-президент успішної корпорації Enron, також розкрила величезну корупцію у своїй компанії. Там підставляли дані у звіти, щоби створити враження великого успіху та приховати падіння. Колись серйозна бухгалтерська фірма Артура Андерсена також виявилася причетною до великого скандалу[583]. Адвокат зі штату ФБР Колін Роулі викрила Бюро, його неспроможність відреагувати на заяву її відділу, в якій вона просила перевірити осіб, яких ідентифікувала як потенційних терористів. І вони справді виявилися тими, хто був долучений до змови терористичної атаки 11 вересня 2001 року. «Ці три жінки, які мають звичайну манеру поведінки, але надзвичайний дух і чуття» дуже ризикували, кидаючи виклик авторитарному осердю корпорацій[584].

ЧОТИРИВИМІРНА МОДЕЛЬ ГЕРОЇЗМУ

На основі концептів сміливості та прикладів героїчної поведінки, показаної тут, може бути згенерована елементарна модель героїзму. У межах загальної мотиваційної системи конкретної людини героїзм може бути описано на трьох осях: тип ризику/самопожертви, стиль залучення чи підхід, завдання. Вісь «Тип ризику/самопожертви» на одному кінці має фізичний ризик, а на іншому — суспільний ризик. Подібно, напрямна «стиль залучення чи підхід» має на одному кінці активний (доблесний) підхід, а на іншому — пасивний (стійкість). Третій вимір, «завдання», представлений як служіння життю чи служіння ідеалові. Хоча вони синонімічні з деяких точок зору — служіння життю це також благородна мета — розділення є важливим у цьому контексті. Перші три виміри цієї моделі зображено на ілюстрації. Четвертий ми додамо пізніше.

Давайте розмістимо три різні типи героїв у цій моделі простору: Натан Гейл, Матір Тереза, Річард Ріскорла. Герой Американської революції Натан Гейл працював шпигуном у британських рядах, поки його не спіймали. Хоча його діяльність була патріотичною, суть його вчинків не була, власне, героїчною. Якби його підпільна діяльність не була помічена, він би ніколи не став американським героєм. Лише в момент страти, будучи схопленим британцями, приймаючи смерть гідно, він став героїчною особою. Фраза «Я шкодую, що маю лише одне життя, щоб віддати за свою країну» стала його славнозвісним прощанням. У той момент Гейл показав неймовірну стійкість, жертвуючи своїм життям заради принципів.

Зовсім інший вид героїзму ми бачимо у житті і діяльності Матері Терези. Її вчинки не можуть бути узагальнені в одну дію, як зухвалість Натана Гейла при страті. Її героїзм радше розвивався десятиліттями.

Її відданість допомозі близьким до смерті біднякам відійти гідно, по-католицькому гідно, базувалася на службі принципу співчуття, у якому вона активно і невпинно розвивалася. Її пожертва на шляху від аскетизму до величі, — це її бідність, стриманість, заперечення себе заради інших.

Третій герой, якого ми розмістимо у наші багатовимірній сітці, — це Річард Рескорла. Він був головою з безпеки у Світовому торговельному центрі (СТЦ) Моргана Стенлі у Нью-Йорку в час, коли відбулися терористичні замахи 11 вересня. Відзначений ветеран війни у В’єтнамі (Срібна Зірка, Пурпурне Серце, Бронзові зірки за доблесть і заслуги), Ріскорлі приписують порятунок тисяч життів — працівників Моргана Стенлі — завдяки його швидким рішенням і діям. Рескорла проігнорував авторитети начальства Всесвітнього торговельного центру і наказав розпочати евакуацію з будівлі, а не залишатися на своїх робочих місцях. Як показують звіти, під час евакуації людей від сорок четвертого до сімдесят четвертого поверху другої вежі Всесвітнього торговельного центру Ріскорла заспокоював людей через гучномовець, нагадуючи не розмовляти по мобільних телефонах, а далі спускатися сходами. Рескорла та двоє охоронців, яких він навчав, та ще троє працівників Моргана Стенлі померли, коли будівля впала. Рескорлі і його команді завдячують життям приблизно 2800 працівників, яким вдалося покинути другу будівлю Всесвітнього торговельного центру перед її падінням[585]. На противагу героїзму такого типу, як проявив Натан Гейл, дія Ріскорли була активною і була здійснена з прямою метою порятунку життів, хоча її велич потребувала фінальної фізичної жертви.

Натан Гейл, Річард Ріскорла та Мати Тереза показують різні аспекти героїчного ідеалу. Розбіжності між їхніми діями висвітлюють різноманітність дій, які відповідають стандартам героїзму. Їхні дії внесені у нашу модель героїзму.

Четвертий вимір, який має бути доданим у модель, — часовий. Герої можуть проявитися миттєвими діями, а можуть розвиватися з часом. Раптовий героїзм, той, який виявляється в одній конкретній дії, описаний у контексті самооборони як хоробрість — акт сміливості у бою. На противагу цьому постійний військовий героїзм, сміливість, яка проявляється знову і знову у битві, називають доблестю. Для соціального героїзму все ще немає відповідних слів, можливо через драматичні риси героїзму, які продемонстровані у небезпечних ситуаціях, але не такі видимі у соціальній сфері. Серед громадських героїв ми можемо протиставити тих, які обмежені у часі (ситуативний героїзм, як, наприклад, серед викривачів інформації), і тих, хто демонструє героїзм регулярно і постійно, шляхом служби людству (наприклад, героїзм Мартіна Лютера Кінґа-молодшого).

КОЛЕКТИВНИЙ ГЕРОЇЗМ ЯК ПИТАННЯ МАСШТАБУ

Образ самотнього героя як хороброго шерифа у вестерні, що стає супроти банди ренегатів частіше підтримують люди, які працюють у темпі надзвичайних ситуацій, катастроф і ситуацій, які вимагають погоджених дій. Підземна залізниця, якою відправляли рабів з Півдня на свободу у містах Півночі, могла функціонувати лише завдяки скоординованим діям багатьох людей, які працювали з небезпекою для життя. Схожим чином, люди першої реакції на катастрофи — це звичайні громадяни, волонтери, які працюють в оперативно організованій команді. Подібно «невідомому бунтарю», багато осіб, які працюють у колективній гармонії, анонімні. Вони протидіють небезпеці без очікування персональної слави, а у відповідь на потреби спільноти.

Особливий приклад такого колективного героїзму постав перед пасажирами рейсу 93 United Airlines, який захопили терористи 11 вересня 2001 року. Спочатку пасажири, повірили, що літак повертається назад до аеропорту, і поводилися спокійно, повернулися на свої місця. Але коли деяким пасажирам повідомили по мобільному про атаку двох літаків на Всесвітній торговельний центр і Пентагон, на літаку постала нова норма. Маленька група пасажирів зібралася у задній частині салону і розробила план захоплення кабіни пілота. Один пасажир із цієї групи був на постійному зв’язку з оператором компанії стільникового зв’язку. Оператор лише почув «Ну, поїхали!» перед тим, як зв’язок обірвався. Їхні спільні дії не дали літакові влетіти у задуману ціль — Білий дім чи Капітолій. На полі, де впав цей літак тепер стоїть меморіал колективному героїзму найвищого порядку[586].

КОНТРАСТИ ГЕРОЇЗМУ: ЕКСТРАОРДИНАРНЕ НА ПРОТИВАГУ БАНАЛЬНОМУ

Слава — це не рослина, яка росте на смертній землі.

Джон Мільтон

До традиційного уявлення про те, що герої — якісь виняткові люди, ми можемо тепер додати протилежну точку зору: деякі герої — це звичайні люди, які зробили щось надзвичайне. Перший спосіб більш романтичний, до нього прихильні стародавні міфи і сучасні медіа. Він припускає, що герой зробив щось, чого звичайна людина на його місці не могла би зробити. Ці суперзірки, мабуть, народилися героями. Вони — виняток із правил.

Другий підхід полягає в тому, що «винятки підтверджують правило». Це спонукає нас дослідити взаємодію між ситуацією і людиною, мотиви, що спонукали діяти героїчно в певний час і в певному місці. Ситуація може стати каталізатором, спонукаючи до дій, або усунення перешкод до дій, наприклад, формування колективної соціальної мережі підтримки. Примітно, що в більшості випадків люди, які неодноразово здійснювали героїчні вчинки, як от Кристина Маслач, не вважають себе героями.

Такі герої, як правило, кажуть, що просто зробили те, що в той момент здавалося їм необхідним. Вони переконані, що на їхньому місці будь-хто вчинив би так само, або не можуть зрозуміти, чому інші цього не зробили. Нельсон Мандела говорив: «Я був не месією, а звичайною людиною, я став лідером унаслідок надзвичайних обставин»[587]. Так часто говорять різні люди з різних соціальних верств, які зробили героїчний вчинок: «У цьому не було нічого особливого», «Я зробив те, що потрібно було зробити». Усе це — слова «звичайного» воїна, нашого «банального героя». Давайте протиставимо цю позитивну банальність тому, що Ханна Арендт навчила нас називати «банальністю зла».

ПРО БАНАЛЬНІСТЬ ЗЛА

Арендт запропонувала концепцію банальності зла на підставі своїх спостережень під час судового процесу над Адольфом Айхманом, звинуваченим у злочинах проти людства за участь в організації геноциду європейських євреїв. У книжці «Банальність зла. Суд над Айхманом в Єрусалимі» Арендт сформулювала ідею, що людей, подібних Айхману, не слід вважати винятками, монстрами або садистами-збоченцями. Вона наполягає, що диспозиційний підхід, який зазвичай застосовується до тих, хто чинить злочини, створює враження, нібито ці люди відрізняються від інших представників людського роду. Ні, каже Арендт, Айхмана та інших йому подібних потрібно сприймати як звичайну посередність. Тоді ми зрозуміємо, що такі люди — прихована і цілком реальна небезпека для будь-якого суспільства. Захист Айхмана був побудований на тому, що він просто виконував накази. Щодо мотивів і совісті цього серійного вбивці Арендт зазначає:

«Що стосується базового мотиву, Айхман був абсолютно переконаний, що у глибині душі він не був innerer Schwainenhund, брудним покидьком; а що стосується сумління, він чудово пам’ятав, що відчував би його докори, лише якби не виконав отриманих наказів, тобто не відправив би мільйони чоловіків, жінок і дітей на смерть із великим завзяттям і найпедантичнішою ретельністю».

Найбільше вражає в звіті Арендт те, що Айхман здавався абсолютно нормальною і цілком звичайною людиною:

Півдюжини психіатрів визнали його «нормальним». «У будь-якому разі, нормальнішим, ніж я відчуваю себе після його обстеження», — як начебто заявив один із них, тоді як інший виявив, що Айхманів внутрішній світогляд і його ставлення до дружини та дітей, матері та батька, братів, сестер та друзів було «не лише нормальним, а і взірцевим[588].

Ось, тепер вже класичний, висновок Арендт:

Клопіт з Айхманом полягав саме в тому, що існувало так багато людей, подібних до нього, багато з яких не були ані збоченцями, ані садистами, що вони були і все ще є неймовірно й жахливо нормальними. З точки зору наших правових інституцій і наших моральних стандартів судження, ця нормальність лякала набагато більше, ніж усі жахи разом узяті, бо з неї випливало... що цей новий тип злочинця... вчиняє свій злочин за умов, що роблять майже неможливим для нього знати чи відчувати, що він чинить зло[589].

Далі наведена її славнозвісна фраза, що описує повний гідності підйом Айхмана на ешафот:

Так, наче в ті останні хвилини [Айхманового життя] він підсумовував урок, якого навчила нас ця тривала історія людських злодіянь — урок моторошної та зневажаючої слова і думки банальності зла[590].

Як ми вже говорили, ідею, що злочини можуть здійснювати «звичайні люди», висунув у своїй книжці історик Кристофер Браунінг. Він описав хроніку систематичного знищення євреїв у польських селах, які здійснювали солдати 101-го резервного поліцейського батальйону, відправленого в Польщу з Гамбурга. Ці немолоді батьки сімейств, представники робочого класу, доволі середнього рівня достатку, розстріляли тисячі беззбройних євреїв — чоловіків, жінок, дітей і старих — і організували депортації в концтабори тисяч інших. У своїй книзі Браунінг стверджує, що солдати були абсолютно «звичайними людьми». Він вважає, що політика масових убивств нацистського режиму «зовсім не була незвичайною або винятковою подією, яка до невпізнання змінила пейзаж повсякденності. Як показує історія 101-го резервного батальйону, масові вбивства можуть перетворитися у звичайну роботу, коли ця ненормальність стає абсолютно нормальною»[591].

Подібних поглядів дотримується і психолог Ервін Стауб. Висновок із його детальних досліджень полягає в тому, що «зло, що виникає зі звичайного мислення, і твориться звичайними людьми є нормою, а не винятком»[592]. Зиґмунт Бауман, ще один дослідник жахів Голокосту, визначав головними причинами жорстокості соціальні важелі, а не «детермінанти характеру» чи «дефекти особистості». Бауман вважав, що винятки із цієї норми — це ті рідкісні приклади людей, які здатні слідувати моральним принципам, зберігати незалежність, попри тиск руйнівної влади. Такі люди рідко усвідомлюють, що володіють цією прихованою силою, поки вона не пройде перевірку практикою[593].

Ще одна властивість банальності зла веде нас до лігва катів. Ми хочемо зрозуміти, чи люди, які будь-якими способами намагаються зламати волю, опір і гідність своїх жертв, є просто патологічними лиходіями. Дослідники тортур дійшли висновку, що ці люди в цілому нічим не виділялися серед своїх товаришів, доки їм не доручили жахливу місію. Джон Конрой, який вивчав людей, які брали участь у катуваннях у трьох різних в’язницях в Ірландії, Ізраїлі і Чикаго, прийшов до висновку, що в усіх випадках «огидні дії» здійснювали «звичайні люди». Він стверджує, що мучителі виконують волю певних авторитетів, від імені яких знищують супротивників[594].

Моя колега, грецький психолог Міка Гарітос-Фатоурос провела ґрунтовне дослідження солдатів, які брали участь у катуванні під час правління військової хунти в Греції (1967-1974). Вона дійшла висновку, що мучителями не народжуються, а стають у процесі навчання. Хто може стати мучителем і безжально катувати інших людей? «Це може зробити син кожного з нас», — пише вона. Протягом декількох місяців звичайну молодь із сіл навчали методам тортур — їх вчили проявляти звірячу жорстокість, ображати найжахливішим чином, заподіювати нестерпний біль і страждання кожному, кого оголошували «ворогом», хоча це були громадяни власної країни[595]. Такі дані не обмежуються якоюсь однією країною, вони стосуються багатьох тоталітарних режимів. Ми вивчали «чорноробів насильства» у Бразилії — поліцейських, які катували і вбивали інших громадян Бразилії за наказом правлячої військової хунти. Як свідчать усі докази, які нам вдалося зібрати, це теж були «звичайні люди»[596].

ПРО БАНАЛЬНІСТЬ ГЕРОЇЗМУ[597]

Отже тепер ми можемо поміркувати про те, що більшість із тих, хто скоює злочини, мало чим відрізняються від тих, хто звершує героїчні вчинки, — це все прості, звичайні люди. Банальність зла має багато спільного з банальністю героїзму. Ні те, ні інше не є прямим наслідком якихось особливих диспозиційних тенденцій. У людській душі чи в людському геномі немає жодних особливих ознак, що вказують на схильність до патології або до героїзму. І те, й інше виникає в певних ситуаціях і в конкретний час під впливом потужних ситуаційних сил, що спонукають деяких із нас перетинати кордон між бездіяльністю і дією. Настає вирішальний момент, коли людина опиняється у владі сил, що виникли в поведінковому контексті. У поєднанні ці сили збільшують ймовірність дій на зло чи на благо іншим. При цьому рішення може бути свідомим або неусвідомленим. Найчастіше потужні ситуативні сили спонукають людину діяти імпульсивно. Серед ситуативних векторів, що спонукають до дії, можна назвати груповий тиск і групову ідентичність, перетворення особистої відповідальності в колективну, орієнтацію на «тут і зараз», брак осмислення майбутніх наслідків, наявність прикладу для наслідування і прихильність ідеології.

Розмірковуючи про європейських християн, які допомагали євреям під час Голокосту, я думаю про «банальність доброти». Мене знову і знову вражає, як багато було таких рятівників. Ці люди діяли за покликом сумління, з міркувань звичайної порядності, вони не вважали себе героями. Банальність їхніх чеснот особливо вражає в контексті неймовірних злочинів систематичного геноциду нацистів у масштабах, яких раніше ніколи не бачив світ[598].

Упродовж усієї нашої подорожі я хотів показати, що зловживання військових поліцейських по відношенню до в’язнів Абу-Ґрейб і жорстокість охоронців в нашому Стенфордському в’язничному експерименті ілюструють ситуацію, описану у «Володарі мух», — коли звичайні люди на час перетворюються на породження пекла. Ми повинні поставити їх поруч у тими, хто тривалий час чинить неймовірні злочини, з такими тиранами, як Іді Амін, Сталін, Гітлер і Саддам Хусейн. А герої моменту повинні стояти поруч із тими, хто робив героїчні вчинки все своє життя.

Героїчний вчинок Рози Паркс, коли вона відмовилася сидіти на місцях для «кольорових» в задній частині автобуса в Алабамі, вчинок Джо Дарбі, який доніс до широкого загалу тортури в Абу-Ґрейб, або дії рятувальників-добровольців, які приходять на допомогу кожному, хто потрапив у біду, — усе це акти мужності, що відбулися і відбуваються в певний час у певному місці. На противагу їм, героїзм Махатми Ганді або Матері Терези — це сміливі дії, що тривали все життя. Тривалий героїзм відноситься до миттєвого героїзму як стійкість до хоробрості.

Така точка зору передбачає, що кожен із нас може з легкістю стати героєм або лиходієм, залежно від того, які ситуативні чинники на нас впливають. Тому дуже важливо зрозуміти, як можна обмежувати, стримувати і запобігати ситуативним і системним силам, які спонукають декого з нас до соціальної патології. Але для будь-якого суспільства не менш важливим є створювати «героїчні образи». Для цього необхідно нагадувати людям, що кожен з нас — герой, який чекає своєї години, готовий почути заклик і вчинити по совісті, коли настане вирішальний момент. І вирішальне питання для кожного з нас полягає в тому, щоби діяти, допомагати іншим чи ні. Тож приготуймо лаврові вінки для всіх тих, хто відкриє в собі джерело прихованих сил і чеснот, які дадуть їм змогу йти вперед і кинути виклик несправедливості і жорстокості, у відповідності зі своїми принципами і цінностями.

Великий обсяг досліджень, присвячених ситуативним детермінантам антисоціальної поведінки, який ми тут розглянули, підтверджений дослідженнями Мілґрема про владу авторитету, а також Стенфордським в’язничним експериментом, які переконливо демонструють, що нормальних, звичайних людей можна спонукати робити неймовірно жорстокі дії проти невинних[599]. Однак у цих дослідженнях, як і в багатьох інших, завжди була не лише більшість, яка слухалася, підлаштовувалася, підпорядковувалася, піддавалася переконанням і спокусі. Була і меншість, яка чинила опір, заперечувала і не підкорялася. У певному сенсі героїзм — це і є здатність чинити опір потужним ситуативним силам, які так легко вловлюють у свої тенета більшість людей.

Чи відрізняються ті, хто чинить опір, від тих, хто сліпо підкоряється?[600] Чи вони схожі на Кларка Кента, чий пересічний вигляд приховує надзвичайні здібності Супермена? Анітрохи. Наша концепція банальності героїзму стверджує, що герої моменту не надто відрізняються від більшості, від тих, хто піддався спокусі. Поки що немає багато емпіричних досліджень, якими можна обґрунтувати подібні твердження. Героїзм — непросте явище, воно насилу піддається систематичному вивченню, опирається чітким визначенням і збору даних «по гарячих слідах». Героїчні вчинки непередбачувані, і оцінити їх можна тільки після того, як вони були здійснені. Оскільки героїв зазвичай розпитують через місяці або роки після того, як героїчний вчинок був здійснений, не існує ніяких досліджень-прогнозів того, що фотограф Анрі Картьє-Брессон називав «вирішальним моментом» героїчного вчинку[601]. Треба зізнатися, ми не знаємо, на чому ґрунтуються рішення героїв, коли вони вирішують зробити ризикований вчинок.

Очевидним є те, що героїчна поведінка досить рідкісна, щоби не бути очікуваною і передбачуваною завдяки проведенню психологічних тестувань особистості. Вони вимірюють індивідуальні відмінності між людьми у їхніх звичний, стандартних налаштуваннях поведінки, а не в нетипових умовах, які викликають героїчну поведінку.

Лейтенант Александр (Сенді) Нінінгер є гарним прикладом героїчного солдата, який вступив у бій надзвичайно безстрашно та люто. Це трапилося під час знаменитої битви за Батаан у Другій світовій війні. Цей двадцятитрьохрічний випускник із Вест Пойнту добровільно пішов «полювати» на японських снайперів у найгарячішу ділянку битви. З гранатами, рушницею, напівмеханічним пістолетом і байонетом Нінінгер убив багатьох японських солдатів сам-один у напружених сутичках, а потім продовжував битися, навіть коли був декілька разів поранений. Лише після того, як знищив сховок ворога, він втратив свідомість і помер. Його героїзм заслужив йому Медаль Пошани, першу посмертну у тій війні.

Героя робить об’єктом нашої уваги те, що нічого із його минулого не вказувало, що він здійснюватиме такі убивства. Цей тихий, чутливий, інтелектуально розвинений молодик має у записі свої слова про те, що він ніколи не зможе нікого вбити із ненависті. Проте він убивав і убивав, не зважаючи на власну безпеку. Якби йому надали всі можливі тести особистості, чи допомогли б вони передбачити цю несподівано жорстоку поведінку? У своєму огляді тестування особистості, автор Малколм Гладуелл припускає, що справа Нінінгера могла би бути настільки товстою як телефонний довідник, але «його справа мало скаже про ту одну річ, в якій ми так зацікавлені. Тому ми повинні супроводжувати його у джунглях Батаану. Якщо коротко, ми повинні розуміти людину у ситуації[602].

ГЕРОЇЗМ ОБ'ЄДНУЄ ЛЮДЕЙ

З причин, які ми досі як слід не розуміємо, тисячі звичайних людей у будь-якій країні світу, опинившись в особливих обставинах, роблять вибір вчинити героїчно. На перший погляд, точка зору, яку ми виклали в цій книжці, розвінчує міф про героя і перетворює видатне на банальне. Але це не так — адже ми визнаємо, що акт героїзму дійсно є рідкістю. Героїзм підтримує ідеали спільноти, служить надзвичайним керівництвом і прикладом просоціальної поведінки. Банальність героїзму означає, що ми всі — герої, які чекають на свій час. Це вибір, який у той чи інший момент доведеться зробити кожному з нас. Я вірю, що, розглядаючи героїзм як егалітарну ознаку, загальну ознаку людської природи, а не рідкісну властивість, притаманну небагатьом обраним, ми можемо ефективніше сприяти героїчним вчинкам. Як пише журналістка Керол Депіно, «кожен здатний стати героєм, тією чи іншою мірою. Іноді ми цього не усвідомлюємо. Для когось це може бути щось дуже просте, наприклад, просто притримати для когось двері і сказати: „Привіт!” Ми всі для когось герої»[603].

Ця нова тема універсальності звичайних героїв заохочує ще раз подумати про звичних героїв доокола, тих, хто здійснює щоденні жертви, щоб збагатити наші життя. Раніше згадана цинічна нотатка Деніела Бурстіна про знаменитостей, яких медіа представляють як героїв, відкриває шлях для його ж глибокої поваги до щоденних ніде не згаданих героїв, які живуть та працюють серед нас:

У цьому житті ілюзій та квазі-ілюзій людина із твердими добрими переконаннями, якою можна було б захоплюватися за щось ґрунтовніше, ніж її добре відоме ім'я, часто виявляється невідомим героєм: учитель, медсестра, матір, чесний поліцейський, людина, яка тяжко працює на низькооплачуваній, негламурній та нерозрекламованій роботі. Парадоксально, ці люди залишаються героями, бо вони залишаються невідомими[604].

І таким чином, прощальне повідомлення, яке ми можемо виділити з нашої довгої подорожі до серця темряви і назад, це те, що героїчні вчинки і люди, які їх здійснюють, мають бути вшановані. Вони формують основні зв’язки між нами; вони кують наші Людські Відносини. Зло серед нас має отримувати відсіч, і зрештою має бути переможене вищим добром у спільноті сердець і власного героїзму кожного Чоловіка і кожної Жінки. Це не абстрактна концепція, але, як нам нагадує російський письменник і колишній в’язень Сталінського ГУЛАГУ Александр Солженіцин: «Лінія, яка розділяє добро і зло, проходить через серце кожної людини. І хто захоче знищити частину власного серця?»[605].

Дякую, що пройшли цю подорож зі мною.

Чао!

Філ Зімбардо

Перелік ілюстрацій

М. Ешер, Ілюзія ангелів та демонів

Поліція затримує студента-учасника експерименту в ролі в’язня Стенфордський в’язничний експеримент, охоронець у формі Стенфордський в’язничний експеримент, ув’язнені вишикувались у шеренгу для переклички

Стенфордський в’язничний експеримент, Комісія з розгляду скарг в’язнів зустрічається із суперінтендантом Зімбардо

Стенфордський в’язничний експеримент, в’язничний Двір

Стенфордський в’язничний експеримент, ув’язнений у стані емоційного розладу

Стенфордський в’язничний експеримент, закуті ув’язнені з пакетами на головах чекають на слухання з умовно-дострокового звільнення

Стенфордський в’язничний експеримент, голий ув’язнений у камері Стенфордський в’язничний експеримент, діаграма порівняння поведінки охоронців й ув'язнених (на базі відеозаписів) Оголошення про набір учасників до дослідження Мілґрема (люб’язно надано Александром Мілґремом та Erlbaum Press)

Дослідження Мілґрема, «учню» чіпляють електроди В’язниця Абу-Ґрейб, усміхнені охоронці біля піраміди із в’язнів В’язниця Абу-Ґрейб, охорона тягне в’язня по землі на собачому повідку Сержант Чіп Фредерік з американським прапором в Іраку В’язниця Абу-Ґрейб, в’язнів змушують мастурбувати та симулювати статевий акт

В’язниця Абу-Ґрейб, собаки без намордників залякують голого в’язня В’язниця Абу-Ґрейб, військовий поліцейський в тюремній камері із розмальованим обличчям Чіп Фредерік біля «людини в мішку»

Чіп Фредерік сидить верхи на ув’язненому

В’язниця Абу-Ґрейб, усміхнена працівниця військової поліції позує поряд із вбитим в’язнем-«примарою» у блоці 1А

Героїчний китайський студент, «невідомий бунтар», зупиняє колону танків

Нотатки

1

Модель медицини, що розглядає хворобу на індивідуальному рівні і лікує кожного хворого окремо.

2

Модель медицини, яка розглядає хворобу в ширшому соціальному та системному контекстах

3

Одна з найбідніших і найнебезпечніших дільниць Нью-Йорка.

4

Подібна до бейсболу вулична гра.

5

Переклад Любомира Шерстюка.

6

John Milton, Paradise Lost, in John Milton: Complete Poems and Major Prose, ed. M. Y. Hughes (New York: Odyssey Press, 1667/1957). Цитата з книги 1, c. 254. Опис «чортячої ради» у книзі 2, с. 44-389.

7

Cupiditas (лат. жадібність)—прагнення до багатства або влади над іншими.

Також це слово означає бажання привласнити або поглинути все те, що є іншим, ніж «я». Наприклад, блуд і зґвалтування є формами cupiditas, тому що в їхньому контексті людина—це річ, спосіб догодити власним бажанням. Убивство з метою прибутку—також cupiditas. Це суперечить концепції caritas (лат. милосердя), що означає уявлення про себе як про частину ланцюжка любові, в якому кожна людина цінна сама собою, але інший є рівноцінним. «Поводьтеся з іншими так, як хотіли б, щоб поводилися з вами»—це слабке вираження caritas. Латинське «Caritas et amor, Deus ibi est», ймовірно, є кращим вираженням концепції «де милосердя і любов, там і Бог».

8

Elaine Pagels, The Origin of Satan. New York: Random House, 1995.—C. xvii.

9

D. Frankfurter, Evil Incarnate: Rumors of Demonic Conspiracy and Satanic Abuse in History. Princeton, NJ: Princeton University Press, 2006.—C. 208-209.

10

Книжки, які варто прочитати, щоб дослідити інші психологічні перспективи зла: R. F. Baumeister, Evil: Inside Human Cruelty and Violence. New York: Freeman, 1997; A. G. Miller, ed. The Social Psychology of Good and Evil. New York: Guilford Press, 2004; M. Shermer. The Science of Good & Evil: Why People Cheat, Gossip, Care, Share and Follow the Golden Rule. New York: Henry Holt, 2004; E. Staub, The Roots of Evil: The Origins of Genocide and Other Group Violence. New York: Cambridge University Press, 1989; J. Waller, Becoming Evil: How Ordinary People Commit Genocide and Mass Killing. New York: Oxford University Press, 2002.

11

Стрімко зростає кількість літератури з психології культури, де порівнюється поведінка, цінності та інші характеристики суспільств, які можна поділити на такі, що заохочують індивідуалізм або колективізм. Добрим текстом для початку ознайомлення з тематикою є: Н. Markus, S. Kitayama, Models of Agency: Sociocultural Diversity in the Construction of Action, y: Nebraska Symposium on Motivation, ed. V. Murphy-Berman, J. Berman, Cross-Cultural Differences in Perspectives on Self Lincoln: University of Nebraska Press, 2003.

12

Один із найкращих оглядів есенціалістичних концепцій, що часто використовуються в психології, можна знайти в: Susan Gelman, The Essential Child: Origins of Essentialism in Everyday Life. New York: Oxford University Press, 2003. Іншим вартісним джерелом, де розглядається вплив розуміння інтелекту на успіх у багатьох ділянках життя—притому есенціальний (незмінний) погляд висувається проти інкрементального (змінного), — є підсумування Карол Двек її багаторічних оригінальних дослідень: С. Dweck, Mindset:

The New Psychology of Success. New York: Random House, 2006.

13

Конструктивний підхід до роботи з такою агресією в школі можна знайти в праці мого колеги Елліотта Аронсона. Він використовує сили психологічних знань і пропонує дорожню карту змін соціального середовища школи так, щоб співпраця і співчуття замінили суперництво і несприйняття:

Е. Aronson, Nobody Left to Hate: Teaching Compassion After Columbine. New York: Worth, 2000.

14

Heinrich Kramer, Jakob Sprenger, The Malleus Maleficarum of Kramer and Sprenger.

The Witches’ Hammer (зредаговано та перекладено: Rev. Montague Summers.

New York: Dover, 1486/1948). Твір написав німецький чернець-домініканець. Цікавий скорочений виклад і коментарі Стефані де-Баррі (1994) (режим доступу: http://web.archive.org/web/20050323085727/http://www.users.bigpond.net.au/greywing/Malleus.htm).

15

Цю химерну теологію слід розглядати крізь призму загальноприйнятного тоді насильства щодо жінок. Історик Анна Бартсов показує, наскільки воно було поширеним, системним та суспільно сприйнятним, що й дало поштовх цьому «відьомському божевіллю»: A. L. Barstow, Witchcraze: A New History of European Witch Hunts. San Francisco : HarperCollins, 1995.

16

C. Wright Mills, The Power Elite. New York: Oxford University Press, 1956.—C. 3-4.

17

Sam Keen, Faces of the Enemy: Reflections on the Hostile Imagination (доповнене видання: NewYork: Harper & Row, 1986/2004). Також варто переглянути потужний фільм за цією працею, знятий режисером Білом Джерсі та Семом Кіном. Докладніше див.: www.samkeen.com.

18

Гомер, Іліада. Пісня шоста, рядок 58-60 (переклад Бориса Тена).

19

L. W. Simons, «Genocide and the Science of Proof», National Geographic за січень 2006 року, c. 28-35. Також див. проникливий аналіз масових убивств у розділі: D. G. Dutton, Е. О. Doyankowski, М. Н. Bond, Extreme Mass Homicide: From Military Massacre to Genocide, y: Aggression and Violent Behavior, вип. 10, травень—червень 2005 року. — С. 437-473.

20

Декотрі з цих сумних історій про використання ґвалтування як знаряддя терору щодо незгідних крутиться довкола однієї жінки, яку Петер Лендесман у своєму розслідуванні назвав «Міністром зґвалтувань» у своєму звіті для журналу: Р. Landesman, «А Woman’s Work», The New York Times за 15 вересня 2002 року (c. 82-ff.l31). Всі наступні цитати походять звідси.

21

J. Hatzfeld, Machete Season: The Killers in Rwanda Speak. New York: Farrar, Straus and Giroux, 2005.

22

R. Dallaire, B. Beardsley, Shake Hands with the Devil: The Failure of Humanity in Rwanda. New York: Carroll and Graf, 2004.

23

Психолог Роберт Джей Літтон, автор праці «The Nazi Doctors», аргументує, що на війні ґвалтування є часто умисним знаряддям, мета якого—надзвичайно принизити і спричинити страждання не лише конкретній жертві, а й усьому її оточенню. «Жінка є символом чистоти, довкола якого повстає сім’я. Тому брутальний напад на нього стигматизує всіх. Це приниження відлунює серед уцілілих і в усіх їхніх сім’ях. У цей спосіб ґвалт є гіршим, ніж смерть» (Landersman, с. 125. Також див.: A. Stiglmayer, ed. Mass Rape: The War Against Women in Bosnia-Herzegovina. Lincoln: University of Nebraska Press, 1994).

24

I. Chang, The Rape of Nanking: The Forgotten Holocaust of World War II. New York: Basic Books, 1997.—C. 6.

25

A. Badkhen, «Atrocities Are a Fact of All Wars, Even Ours», San Francisco Chronicle за 13 серпня 2006 року. — C. E1-E6; D.Nelson and N. Turse, «А Tortured Past», Los Angeles Times за 20 серпня 2006 року. -C. Al, ff.

26

A. Bandura, B. Underwood, M. E. Fromson, «Disinhibition of Aggression Through Diffusion of Responsibility and Dehumanization of Victims», Journal of Research in Personality, 9 (1975). —C 253-269.

27

Цитата зі статті в New York Times про дослідження відмкнення моралі серед пов’язаних із виконанням смертної кари пенітенціарних працівників. Benedict Casey, «In the Execution Chamber the Moral Compass Wavers», The New York Times за 7 лютого 2006 року. Також див.: M.J. Osofsky, A. Bandura, Р. G. Zimbardo, «The Role of Moral Disengagement in the Execution Process», Law and Human Behavior, 29 (2005). —C. 371-393.

28

Я недавно розкривав цю тему в моїй промові під час отримання нагороди Фундації Гавела VIZE 97 (5 серпня 2005 року, в день народження Гавела, колишнього президента Чехії та героїчного лідера революції). Див.: Philip G. Zimbardo, Liberation Psychology in a Time of Terror, Prague: Havel Foundation, 2005. (Режим доступу: http://zimbardo.com/downloads/Havel%20Award%20Lecture.pdf)

29

Rabindranath Tagore, Stray Birds. London: Macmillan, 1916.—C. 24.

30

Це раннє дослідження і теорія знеособлення були підсумовані в розділі: «The Human Choice: Individuation, Reason, and Order Versus Deindividuation, Impulse, and Chaos», 1969 Nebraska Symposium on Motivation, ed. W. J. Arnold, D. Levine. Lincoln: University of Nebraska Press, 1990. — Crop. 237-307. Свіжішу статтю про вандалізм можна знайти в: Р. G. Zimbardo, U. Decay, Vandalism, Crime and Civic Engagement, in Schrumpfende Stadte / Shrinking Cities, ed. F. Bolenius. Berlin: Philipp Oswalt, 2005.

31

Лідером дослідницької команди в Бронксі був аспірант Скотт Фрейзер, а його відповідником у Пало-Альто—Еббі Еббесен.

32

«Diary of an Abandoned Automobile», Time за 1 жовтня 1968 року.

33

Ми мусили погодити з місцевою поліцією проведення цього польового дослідження, тож вони мені повідомили про занепокоєння сусідів, що покинуту машину тепер вкрадено—злодієм вважали мене.

34

«Теорію розбитих вікон» уперше представлено в: J. Q. Wilson, G. L. Kelling, «The Police and Neighborhood Safety», The Atlantic Monthly за березень 1982 року.—Стор. 22-38.

35

Я допомагав розробляти програму вишколу антивоєнних активістів, у якій використовувались базові стратегії та тактики переконування із соціальної психології, в ході забезпечення громадської підтримки на найближчих виборах для кандидатів, які підтримували мир. Разом з Бобом Абельсоном, моїм колишнім учителем із Єлю, ми створили підручник: R. Р. Abelson, Р.

G. Zimbardo, Canvassing for Peace: A Manual For Volunteers. Ann Arbor, Mich.: Society for the Psychological Study of Social Issues, 1970.

36

Перша з цих сутичок між поліцією й студентами мала місце в університеті Вісконсину в жовтні 1967 року. Студенти почали протестувати проти проведення на території університету вербування до Dow Chemical, творця сумнозвісних напалмових бомб, якими випалювали землю та людей у В’єтнамі.

Там також ректор університету діяв у поспіху і, намагаючись стримати студентів, поклався на міську поліцію, яка натомість зупинила їх сльозогінним газом, побила кийками та покалічила. Я пригадую особливо яскравий образ у пресі, де з десяток копів б’є одного поваленого на землю студента. Більшість поліцейських не можна розпізнати, оскільки вони в протигазах або зняли нумеровані куртки. Анонімність плюс влада становлять рецепт катастрофи. Наслідком цього стала мобілізація студентів по всій території США. Більшість із них не цікавились політикою та ніколи не брали участь у подібних заходах, на відміну від їхніх європейських колег, які дослівно пішли на барикади, обороняючи перед обмеженнями уряду вільний доступ до освіти, та запобігаючи іншим несправедливостям.

У травні 1970 року студенти Кентського університету (Огайо) почали протестувати проти розпалювання Ричардом Ніксоном та Генрі Кіссинджером В’єтнамської війни у Камбоджі. Деякі студенти підпалили будівлю корпусу підготовки офіцерів запасу (КПОЗ). Тисяча національних гвардійців отримала наказ окупувати університетський кампус, обробляючи студентів сльозогінним газом. Губернатор штату сказав на телебаченні: «Ми збираємось викоренити проблему, а не лікувати симптоми». Це злощасне висловлювання створило основу для крайніх дій гвардійців стосовно студентів, що нібито створювали проблему, яку необхідно «викоренити», без переговорів та примирення.

Коли групка неозброєних студентів зібралась 4 травня і рушила в бік сімнадцяти гвардійців із зарядженими рушницями, один із військових запанікував і вистрелив просто в них. Миттєво більшість гвардійців почали стріляти в студентів. Протягом трьох секунд зроблено шістдесят сім пострілів. Чотирьох осіб убито, вісьмох поранено. Серед них були й такі особи, як Сандра Шоєр, яка проходила поряд на відстані 120 метрів, або Білл Шредер—за іронією, студент КПОЗ,—які не брали участь у протесті та які стали «супутніми жертвами».

Один із військових пізніше сказав: «Мій розум казав мені, що це неправильно, але я вистрелив». Ніхто не поніс відповідальність за ці вбивства. Хрестоматійне фото цього нещастя показує молоду дівчину, яка з жахом кричить над тілом убитого студента. Це збудило ще більші антивоєнні настрої в США.

Менш відомий, ніж стрілянина в Кентському університеті, але подібний випадок трапився лише десятьма днями пізніше в Джексонівському коледжі в Міссісіпі, де трьох студентів застрелено та дванадцятьох поранено, коли національна гвардія окуповувала університетський кампус.

На противагу цим смертельним зіткненням, більшість дій протягом загальнодержавного студентського страйку в травні 1970 року мали відносно мирний характер, проте часами вибухало насильство. У багатьох випадках уряди штатів ужили заходів, щоб запобігти насильству. В Каліфорнії губернатор Роналд Рейґан закрив усі двадцять вісім університетських кампусів на чотири дні. Гвардійців прислали в кампуси університетів Кентуккі, Південної Каліфорнії, Іллінойсу (в Урбані) та Вісконсину (в Медисоні). Протистояння відбулися в Берклі (університеті Меріленду). В коледжі Фресно в Каліфорнії запальною бомбою знищено комп’ютерний центр вартістю мільйон доларів.

37

Цю програму розпочали Стенфордський факультет психології та група студентів, що отримали підтримку від міської ради Пало-Альто, перед сесією якої я виступав зі спонукою проактивного примирення.

38

Цей опис підготовки до недільних арештів у поліцейському відділку базується не на документальних записах нашої взаємодії, а швидше на моїх спогадах, перемішаних з бажанням створити логічну сюжетну лінію. Мій опис експериментальних процедур та теоретичного підґрунтя випливає з того, що я перед тим пояснював капітанові Цуркеру та директорові телебачення (заохочуючи співпрацю при арештах), операторові перед входом до відділку і поліцейським перед від’їздом. У такий спосіб я спробував передати важливу інформацію, не заплутуючи читача педантичним звітом. Причини цього дослідження базуються на ширшому теоретичному підґрунті: перевірці співвідношення впливу диспозиційних (особистісних) і ситуативних чинників для зрозуміння поведінкової трансформації в незнайомому поведінковому контексті. Це стане зрозумілим у наступних розділах.

39

Наступні три сценарії створено на основі доступної інформації щодо трьох наших несправжніх в’язнів: початкових анкетних даних і пізніших інтерв’ю, разом зі спостереженнями, вчиненими під час ранкових арештів. Звичайно, я трохи творчо підійшов до завдання побудови цих уявних сценаріїв. Проте, як ви побачите пізніше, в них існує багато паралелей з поведінкою хлопців у змодельованій в’язниці.

40

Там, де не зазначено інакше,—усі розмови в’язнів і наглядачів узято з розшифровки відео- та аудіозаписів експерименту Імена в’язнів і наглядачів змінено, щоб приховати їхні справжні особи. Матеріали щодо Стенфордського в’язничного експерименту, на які є посилання в цій книжці, а також усі оригінальні дані й результати дослідження зберігаються в Архіві історії американської психології в Акроні (Огайо). Усі майбутні матеріали також передадуть і вони зберігатимуться в цьому Архіві як доробок Філіпа Зімбардо. Для отримання інформації щодо матеріалів звертайтеся: www.uakron.edu або ahap@uakron.edu. СВЕ став предметом багатьох дискусій у медіа, і декотрі з учасників відкрили свої справжні дані. Проте тут я уперше так детально описую експеримент широкому загалу, тому вирішив змінити імена всіх в’язнів і наглядачів, щоб приховати їхні особисті дані.

41

Ці правила були розширеним варіантом правил, розроблених Джаффе з однокурсниками для проекту в рамках мого курсу «Соціальна психологія в дії» минулої весни. У межах цього курсу студенти вибирали з-поміж десяти запропонованих мною експериментів, кожен з яких досліджував різні аспекти функціонування осіб в інституціях (як-от будинки для літніх людей) чи сектах і соціалізацію в ролях в’язня й охоронця. Джаффе з десятком колег створили модель в’язниці в своєму гуртожитку упродовж вихідних—з драматичним, подібним до теперішнього експерименту результатом. Я давав деякі поради цим студентам, проте не знав, що вони пережили перш, ніж представили результати свого проекту наступного дня після в’язничних вихідних. Я був вражений інтенсивністю їхніх відкрито представлених перед великою лекційною групою почуттів: злості, фрустрації, сорому, а також збентеженням їхньою поведінкою в нових ролях (як своєю, так і друзів). Після того я провів для них усіх дебрифінг, на якому стало зрозуміло, що ця ситуація породила в них проблеми. Але з огляду на те, що вони добирали учасників серед друзів і самі розподіляли ролі, не було впевненості, чи це в них самих відбувалося щось незвичне, чи у в’язничному середовищі. Тільки контрольований експеримент із випадковим поділом на ролі в’язнів і охоронців зможе відділити диспозиційні та ситуативні причини. Це стало одним із поштовхів для планування і проведення наступного літа СВЕ.

Кінцевий звіт Джаффе було представлено 15-16 травня 1971 року під простою назвою: «Змодельована в’язниця» (його не було опубліковано.—Стенфордський університет, весна 1971 року).

42

Звіт охоронця після зміни.

43

Записано на плівку кінцеві враження в’язня.

44

План харчування на перший тиждень, узгоджений зі студентською їдальнею:

Неділя—тушкована яловичина;

Понеділок—квасоля з соусом чилі;

Вівторок—запечений пиріг з куркою;

Середа—індик по-королівськи;

Четвер—кукурудзяні оладки з беконом;

П’ятниця—спагеті з фрикадельками;

Сніданки—150 мл соку, пластівці або яйця накруто й яблуко;

Обіди—2 шматки хліба з нарізкою: шинкою, вареною чи ліверною ковбасою. Яблуко, тістечко, вода або молоко.

45

Ретроспективний щоденник в’язня.

46

Ретроспективний щоденник в’язня.

47

Ретроспективний щоденник в’язня.

48

Архівний лист в’язня.

49

Цитата з інтерв’ю для NBC Chronolog: ефір в листопаді 1971 року.

50

Ретроспективний щоденник охоронця.

51

Розшифровки відеозапису з інструктажу охоронців. Див.: DVD Quiet Rage: The Stanford Prison Experiment.

52

Цитати з цього і наступних розділів, що описують СВЕ, походять з різноманітних джерел даних, які я намагатимуся вказувати (особливо коли це корисно). Серед цих архівних даних є: розшифровки відео- і аудіозаписів експерименту, написані наприкінці змін звіти охоронців, інтерв’ю учасників наприкінці дослідження, надані після проведення певного часу вдома (зазвичай протягом кількох тижнів) кінцеві оцінки та ретроспективні щоденники учасників, аудіозаписи проведених телепрограмою Chronolog NBC інтерв’ю (вересень 1971 року, ефір в листопаді 1971 року), й особисті спостереження і спогади безпосередньо по завершенні досліду, які Крейґ Гейні, Кристина Маслач і я опублікували в статті. Ця цитата походить з фінальної оцінки.

53

Якщо не зазначено інше, всі діалоги між в’язнями й охоронцями взято з розшифровки відеозаписів експерименту.

54

Звіт охоронця після завершення зміни.

55

Ретроспективний щоденник охоронця.

56

Ретроспективний щоденник охоронця.

57

Цей викрик в’язня 8612 є одним із найдраматичніших моментів всього дослідження. Щоб симуляція вдалася, кожен мусить погодитися діяти так, ніби це реальна в’язниця, а не експериментальна модель тюрми. В певному сенсі це вмикає групову самоцензуру, що передбачає мовчазну згоду прибирати всі події у в’язничні, а не в експериментальні метафори. Тобто кожен знає, що це лише експеримент, але поводиться так, ніби це була справжня в’язниця. 8612-й розбиває цю згоду, кричачи, що це не в’язниця, а всього лиш експериментальна симуляція. Коли він додав конкретне, хоча й дивне пояснення—у справжній в’язниці вони так не роблять, не забирають ліжка та одежу,—посеред довколишнього хаосу запанувала тиша. Тоді інший в’язень відкрито підважив його твердження, просто заперечуючи: «Роблять». Після цього обміну правила самоцензури зміцнилися, і решта в’язнів, охоронців та персоналу продовжили накладати самообмеження на очевидну правду. Про повне висвітлення механізмів самоцензури див.: D. Miller, An Invitation to Social Psychology: Expressing and Censoring the Self. Belmont, CA: Thomson Wadsworth, 2006.

58

Ретроспективний щоденник в’язня.

59

Запис бесіди з охоронцем.

60

Не зовсім зрозуміло, який «контракт» він має на увазі. Дивіться сторінку, присвячену дослідженню (www.prisonexp.org), щоб знайти отриманий учасниками опис дослідження, підписану ними згоду та заявку Комісії з контролю залучення осіб до експериментальних досліджень Стенфордського університету.

61

Ретроспективний щоденник в’язня.

62

Ретроспективний щоденник в’язня.

63

Ретроспективний щоденник в’язня.

64

Цитата з нашого розділу-спогаду СВЕ: Р. G. Zimbardo., С. Maslach, and С. Haney. Reflections on the Stanford Prison Experiment: Genesis, Transformations, Consequences, y: ed. T. Blass, Obedience to Authority: Current Perspectives on the Milgram Paradigm. Mahwah. NJ: Erlbaum, 1999. - C. 193-237.

65

Там само. - C. 229.

66

Фінальне інтерв’ю в’язня.

67

Якщо не зазначено інше, усі діалоги між в’язнями й охоронцями взято зі стенограм відеозаписів, зроблених під час експерименту.

68

Звіт охоронця після завершення зміни.

69

Інтерв’ю для NBC Chronolog (листопад 1971 року).

70

Ретроспективний щоденник охоронця.

71

Ретроспективний щоденник в’язня.

72

Таємно записане підсумкове інтерв’ю з доктором Зімбардо.

73

Ретроспективний щоденник в’язня.

74

Ретроспективний щоденник в’язня.

75

Еміліано Сапата (1879-1919)—національний герой Мексики, один із лідерів Мексиканської революції проти диктатури Порфіріо Діаса 1910 року. Його ім’ям названо житлові комплекси, вулиці, міста у всій країні. Час від часу його зображують на мексиканських банкнотах різної номінальної вартості.—Прим. ред.

76

УВМД надало цей грант з метою вивчення деіндивідуалізації (див. Розділ 13), з нього було покрито витрати в’язничного експерименту. Номер гранту УВМД N001447-A-0112-0041.

77

Роберт МакНамара (анг. Robert McNamara) (1916-2009)—американський політик, колишній міністр оборони США. Американці вважають його головним ідеологом війни у В’єтнамі (1959-1975).—Прим. ред.

78

«Час на моєму боці» (англ.)—Прим. ред.

79

Див.: Leon Festinger, A Theory of Cognitive Dissonance, Stanford, CA: Stanford University Press, 1957. Також дивіться видання моїх студентів, колег із Нью-Йоркського університету, під моєю редакцією: Philip G. Zimbardo, ed., The Cognitive Control of Motivation, Glenview, IL: Scott, Foresman, 1969.

80

Див.: Irving Janis, Leon Mann, Decision Making: A Psychological Analysis of Conflict, Choice, and Commitment, New York: Free Press, 1977

81

Усі діалоги між охоронцями, в’язнями, співробітниками і священиком подано зі стенограм відеозаписів, доповнено моїми нотатками й особистими спогадами. Ім’я священика змінено, але все інше—інформація про нього і його спілкування з в’язнями і мною—передано якнайточніше.

82

У статті 459 КК США йдеться про незаконне проникнення в чуже приміщення або на територію з метою заволодіння майном чи заподіяння шкоди.—Прим. ред.

83

«Сутінкова зона» (англ. The Twilight Zone)—популярний в 1960-х телесеріал, в якому реальність у химерний спосіб перемішується з фантастикою.—Прим. пер.

84

Ми побачимо таку саму реакцію в Розділі 14, коли реальний охоронець, штаб-сержант Фредерік в Абу-Ґрейб, скаржиться на нестачу чітких інструкцій щодо поводження з в’язнями.

85

Звіт охоронця після завершення зміни.

86

Ретроспективний щоденник в’язня.

87

Таємно записане підсумкове інтерв’ю з доктором Зімбардо.

88

Інтерв’ю для NBC Chronolog (ефір у листопаді 1971 року).

89

«Велика благодать» (англ.)—відомий християнський гімн, автором якого є проповідник Джон Ньютон.— Прим. ред.

90

«Пливи, пливи, пливи, човне» (англ.) —відома дитяча пісенька.—Прим. ред.

91

Переклад Сергія Кузнєцова—Прим. ред.

92

Річард Ніксон (1913-1994)—37-й президент Сполучених Штатів Америки.—Прим. ред.

93

Заради цікавості додам, що обговорювані мною в цій передачі питання дегуманізації в’язнів і влади охоронців бачив адвокат відомого ув’язненого темношкірого політика-радикала Джорджа Джексона. Я отримав від нього листа в суботу пополудні (21 серпня 1971 року), в якому мене запросили стати експертом захисту в процесі, де Джексона звинувачено у вбивстві охоронця за справою Братів із тюрми Соледад. Він хотів, щоб я поспілкувався з його клієнтом, що перебував неподалік, в одиночці Санквентинської в’язниці, яку іронічно називали «Центр максимального виправлення» (можливо, запозичення з роману Джорджа Орвелла «1984»). На жаль, я не зміг цього зробити, бо тієї суботи Джексона вбили під час буцімто втечі з в’язниці. Проте я брав активну участь як експерт у різних справах згодом. В одній з них Федеральний суд назвав Центр виправлення місцем «жорстоких і ненормальних покарань». Крім того, я був експертом на другому слуханні, яке стало відомим як процес про змову з метою вбивства Санквентинської шістки. Слухання відбувалося в елегантній будівлі суду округу Меріленд, спроектованій Френком Ллойдом Райтом, що представляло майже комічний контраст із будівлями Центру виправлення.

94

Дитяча хороводна гра. —Прим. ред.

95

Фінальне інтерв’ю в’язня.

96

Раніше, в середу, було засідання комісії з умовно-дострокового звільнення, що в деталях буде описано в наступному розділі. Проте жодного в’язня не звільнено умовно-достроково, і я не зовсім упевнений, що саме «Сержант» має на увазі, мабуть, він говорить про двох випущених через нервовий зрив. Можливо, охорона сказала решті, що їх звільнили достроково, щоб підтримувати в них надію. Під «максимальною охороною» розуміється, що вони перебувають у карцері.

97

Фінальне інтерв’ю в’язня.

98

«Холоднокровний Люк»—американський художній фільм 1967 року, де зображено життя в’язнів у тюрмі в Флориді. Приниження і жорстоке поводження там стають звичайним явищем. Фільм знято за мотивами однойменного роману 1965 року американського письменника й журналіста Дона Пірса.—Прим. ред.

99

Коли я вкотре переглядаю цю сцену на відеозаписі, я раптом розумію, що цей охоронець, розігруючи свою версію ролі Стротера Мартина—жорстокого наглядача в «Холоднокровному Люку», виглядає і поводиться як актор Пауерс Бут у ролі сумнозвісного Джима Джонса в фільмі «Гаянська трагедія». Тільки ця страшна трагедія відбудеться через шість років. (Йдеться про фільми «Холоднокровний Люк» (1967, сценарій Дона Пірса, режисер Стюарт Розенберґ, Пол Ньюман у ролі Люка Джексона) і «Гаянська трагедія» (1980, режисер Уільям Ґрем).)

100

Карло Прескотт розпочав засідання таким монологом перед членами комісії: «Комісії з умовно-дострокового звільнення відомі тим, що відхиляють прохання ідеальних кандидатів (тобто хлопців, які здобули у в’язниці освіту, корекцію чи консультації). Вони відкидають цього хлопця тому, що він бідний, рецидивіст, з поганого району, або його батьки померли, чи у нього немає заробітку, тільки тому, що їм не подобається його обличчя, або він підстрелив поліцейського в палець. Вони беруть якогось чудового хлопця, що ніколи не створював жодних проблем... ідеального в’язня і відмовляють йому три, чотири, п’ять, шість разів. Молоді хлопчаки, які мають найбільше шансів повернутися до в’язниці, які настільки змінені й сформовані в’язничними умовами, що навряд чи адаптуються до суспільства,—таких випустити для комісії є найкращим варіантом. Варіантом значно кращим, ніж звільнення зрілих чоловіків, які поводяться натурально, які ніколи не створювали жодних проблем і можуть триматися від крадіжок й афер достатньо далеко, щоб не потрапити знову за ґрати. Хоча це й звучить безглуздо, так відбувається, бо в’язниці—величезний бізнес. Тюрми потребують в’язнів. Люди, які потрапили сюди і повкладали все у своїх головах, після виходу звідси вже не повернуться—на волі надто багато речей, якими вони можуть зайнятися. Але ті, хто потрапили сюди на невизначений термін... коли ви говорите їм [як комісія з умовно-дострокового звільнення]: “У мене достатньо можливостей, щоб грати в ці ігри”—ви говорите, що, по суті справи, комісія з умовно-дострокового звільнення не мусить розглядати найочевидніші обставини, якими є...»

101

Якщо не зазначено інше, усі діалоги в’язнів і охоронців взято зі стенограм відеозаписів, зокрема й розмова під час слухань комісії з умовно-дострокового звільнення.

102

Корейська війна (1950-1953)—збройний конфлікт між Корейською Народно-Демократичною Республікою і Південною Кореєю. Доволі часто його розглядають як опосередковану війну між США та об’єднаними силами КНР і СССР.—Прим. ред.

103

Я відвідав багато слухань комісій з умовно-дострокового звільнення у Вакавіллській в’язниці (Каліфорнія) у межах проекту громадського захисту, на чолі з адвокатськими бюро Сиднея Волінського з Сан-Франциско. Проект розроблено з метою оцінки функціонування комісій з умовно-дострокового звільнення в системі невизначених термінів, яку на той час хотів відмінити Каліфорнійський пенітенціарний Департамент. У цій системі судді могли замість фіксованого терміну обмеження волі встановити межі терміну покарання, наприклад, від 5 до 10 років. Проте зазвичай ув’язнені відсиджували верхні межі покарання.

Мені було лячно і сумно спостерігати, як кожен в’язень відчайдушно намагається переконати комісію з двох людей, що він заслуговує на дострокове звільнення,—і він має вкластися в кілька хвилин відведеного на його справу часу. Один з членів комісії навіть не звертав уваги, бо читав файл наступного ув’язненого зі щоденного довгого списку претендентів, а інший, можливо, вперше пробігав очима досьє цього в’язня. Якщо в достроковому звільненні відмовлено, то найчастіше в’язень мусив чекати цілий рік до наступного слухання своєї справи. Мої нотатки показали, що основним індикатором імовірності дострокового звільнення була тривалість розмови, що залежало від першого запитання. Якщо воно стосувалося минулого—подробиць злочину, потерпілого, суду чи проблем у в’язниці,—дострокового звільнення не буде. Проте якщо питали, що в’язень робить нині для того, щоб вийти на волю, чи які його плани після звільнення, то шанси на дострокове звільнення зростали. Можливо, член комісії вже прийняв рішення і тепер тільки влучними запитаннями несвідомо акцентує увагу на минулому злочині, щоб зробити очевидним те, чому цей в’язень не заслуговує виходу на волю. Проте якщо в справі в’язня він знайшов щось, що йому сподобалося, то зосередженість на майбутньому в’язня дає тому кілька хвилин для підтвердження позитивного враження.

104

Дослідження описане в книжці: W. Peters, A Class Divided, Then and Now. Expanded Edition. (New Haven, CT: Yale University Press, 1971/1985). Пітере брав участь у відеозйомках обох відзначених нагородами документальних фільмів—ABC News «The Eye of the Storm» (доступний з Guidance Associates, New York) і його продовження PBS Frontline «А Class Divided» (доступний онлайн: www.pbs.org/wgbh/frontline/film/class-divided).

105

Чарлі Паркер (1920-1955)—американський джазовий саксофоніст і композитор.—Прим. ред.

106

Ця розширена цитата Карло походить із записаного у вересні 1971 року інтерв’ю NBC Chronolog (продюсер Леррі Ґольдштейн). На жаль, його не використали в фінальній версії програми в ефірі. Розшифрувала мій секретар Розенн Сауссотт.

107

George Jackson, Soledad Brother: The Prison Letters of George Jackson (New York: Bantam Books, 1970), c. 119-120.

108

Усвідомлений сон—стан напівсвідомості, коли людина розуміє, що їй сниться сон, і навіть може контролювати його перебіг. Чудовий опис цього явища можна знайти в книжці мого колеги: S. LaBerge, Lucid Dreaming: A Concise Guide to Awakening in Your Dreams and in Your Life. Boulder, CO: Sounds True Press, 2004.

109

Запис розмови в’язня з Куртом Бенксом.

110

Підсумкове інтерв’ю охоронця.

111

Підсумкове інтерв’ю в’язня.

112

Підсумкове інтерв’ю охоронця.

113

Підсумкове інтерв’ю охоронця.

114

Підсумкове інтерв’ю охоронця.

115

Інтерв’ю в NBC Chronolog (грудень 1971 року). Ворниш був студентом третього курсу факультету економіки.

116

«О, який чудовий ранок!» (англ.)—Прим. ред.

117

Підсумкове інтерв’ю охоронця.

118

Ретроспективний щоденник охоронця.

119

«Ти можеш звільнити номер, коли заманеться, але виїхати не зможеш ніколи» (англ.)—Прим. пер.

120

«Італійський страйк»—застосована профспілками працівників державних установ альтернатива звичайним страйкам. Позаяк працівникам служб із надзвичайних ситуацій (як-от поліції чи пожежникам) законом заборонено страйкувати, і їх одразу звільнили б, їм довелося шукати інші варіанти. Мабуть, першим прецедентом у США став знаменитий страйк бостонської поліції в 1919 році. Тодішній губернатор штату Массачусетс Кал він Кулідж звільнив 1200 осіб через страйк і заявив: «Ніхто, ніколи і ніде не має права страйкувати, наражаючи громадськість на небезпеку» (цей вислів нині широко цитують). Він здобув велику популярність, завдяки якій втрапив на посаду віце-президента, а згодом і президента США. Схожий випадок стався у 1969 році в поліційному управлінні Атланти, коли союз поліцейських (Fraternal Order of Police) використовував схожу на італійський страйк тактику. Тоді поліцейські ухвалили неофіційне, але загальноприйняте правило не затримувати активістів-хіппі й ставитися до них дуже поблажливо. У такий спосіб вони, між іншим, виступали за підвищення зарплат і покращення умов праці. Поліцейські почали виписувати хіппі й іншим дрібним правопорушникам величезну кількість штрафів, чим перевантажили адміністративну систему і паралізували роботу майже всіх правоохоронних органів. Така ситуація викликала серйозні побоювання сплеску злочинності, і поліцейські отримали бажані зміни. Див.: М. Levi, Bureaucratic Insurgency: The Case of Police Unions. Lexington, MA: Lexington Books, 1977; та: International Association of Chiefs of Police, Police Unions and Other Police Organizations. New York: Arno Press and The New York Times, 1971 (Bulletin no. 4, September 1944).

121

Підсумкове інтерв’ю в’язня.

122

Опитувальник в’язня після експерименту.

123

Підсумкове інтерв’ю в’язня.

124

Алюзія на розділ з книжки Льюїса Керрола «Аліса в Країні чудес», в якому Аліса зустрічає Капелюшника на подвір’ї Шаленого зайця, де персонажі цілими днями п’ють чай. Капелюшник розповідає Алісі, що для нього час назавжди зупинився о 6-й годині вечора, саме під час чаювання. Таку кару він отримав за необачне виконання на святі Чирвової королеви пісні про «вбивство часу».—Прим. ред.

125

Посилання на популярну на початку 1970-х років пісню Едді Флойда «Каліфорнійська дівчина» (англ. «California Girl»)—зізнання в довічному коханні дівчині, яка уособлює собою втілення «американської мрії».

126

«У порту» (англ. «On the waterfront»)—американська драма Еліа Казана 1954 року про корупцію у профспілках портових вантажників.—Прим. ред.

127

Тактику голодування як політичне знаряддя досліджувала історик і політолог Шейла Говард. Вона відкрила, що першим її використав Теренс МакСуїні, член парламенту і мер міста Корк. Добиваючись визнання статусу політичного в’язня, він помер унаслідок добровільного голодування. Джеррі Адамс, лідер партії Шинн Фейн, в передмові до книжки Боббі Сендса зазначає, що МакСуїні безпосередньо надихнув Махатма Ганді (інформація про книжку наприкінці примітки). Упродовж 1976-1981 років було багато випадків добровільного голодування серед ірландських політичних в’язнів, останнє з яких стало найвідомішим, бо в його результаті померло 10 голодувальників, серед них 7 членів ІРА, зокрема один із її лідерів—Боббі Сендс, та 3 члени ІНВА (Ірландської національно-визвольної армії). В’язні ІРА/ІНВА оголосили голодування в тюрмі Лонґ-Кеш (знаної як «Мейз») на південь від Белфаста. Серед інших форм непокори впродовж голодування був також «ковдряний протест»: в’язні відмовилися носити тюремну уніформу, бо та символізувала статус кримінального злочинця, і натомість загорталися у ковдри, щоб зігрітися під час голодування.

Перебуваючи у в’язниці, Боббі Сендс написав серію натхнених поем й інших творів. Вони принесли йому міжнародну підтримку серед окупованих народів, особливо в Ірані та Палестині, на Близькому Сході. І так само, в ірланському місті Деррі чи в околицях Белфаста, де мешкають переважно католики/націоналісти/республіканці, в багатьох домівках поряд з ірландським прапором можна побачити палестинський.

Див.: Sheila Howard, Britain and Ireland 1914-1923. Dublin: Gill and Macmillan, 1983; Gerry Adams, Foreword to Bobby Sands Writings from Prison. Cork: Mercier Press, 1997; та Michael Von Tangen Page, Prisons, Peace, and Terrorism: Penal Policy in the Reduction of Political Violence in Northern Ireland, Italy, and the Spanish Basque Country, 1968-1997. New York: St. Martin’s Press, 1998.

128

Підсумкове інтерв’ю в’язня.

129

Підсумкове інтерв’ю в’язня, також джерело наступної розгорнутої відповіді.

130

Ретроспективний щоденник охоронця.

131

Ретроспективний щоденник в’язня.

132

Опитування в’язня після експерименту.

133

Ретроспективний щоденник в’язня.

134

Цю розширену, а також наступну цитати запозичено з ессе, який написали ми разом з Кристиною Маслач і Крейґом Гейні: Р. G. Zimbardo, С. Maslach, С. Haney, «Reflections on the Stanford Prison Experiment: Genesis, Transformations, Consequences» y: Obedience to Authority: Current Perspectives on the Milgram Paradigm, ed. T. Blass. Mahwah, NJ: Erlbaum, 1999.—crop. 193-237. Цитати взяті зі сторінок 214-216.

135

Там само, стор. 216-217.

136

Бруно Беттельхайм повідомляє про схоже явище серед ув’язнених у концентраційному таборі нацистів, куди його інтернували ще на перших стадіях Голокосту,—до того, як концентраційні табори стали таборами смерті. Він розповідає, як деякі ув’язнені відмовилися від спроб вижити і ставали схожими до зомбі. Його зворушливий опис виживання і піддавання в жахливих умовах варто долучити в повному обсязі. Це частина з його ессе «Власники свого обличчя» з книжки: Surviving and Other Essays. NewYork: Alfred A. Knopf, 1979: «Моє прочитання вірша Пауля Целана сформувалося під впливом власного досвіду в таборах, де я спостерігав за іншими й самим собою: навіть найгірше грубе поводження з боку СС не могло погасити жагу до життя, тобто бажання людини й надалі підтримувати почуття власної гідності.

Тоді знущання може навіть посилити рішення не дозволити смертельному ворогові знищити власне бажання вижити і залишатися вірним самому собі настільки, наскільки це можливо в певних умовах. У такій людині дії СС збуджували нестямну лють, що давало ще сильніше відчуття життя. Воно змушувало таку людину до більшої жаги життя, щоб мати змогу одного дня знищити ворога.

...Усе це діяло лише до певного моменту. Якщо не існувало ніяких або майже ніяких вказівок, що хтось чи світ загалом переймається долею в’язня, його здатність надавати позитивні значення знакам від зовнішнього світу зрештою зникала, і така особа відчувала себе покинутою,—зазвичай з катастрофічними наслідками для її волі і здатності вижити. Лише явна демонстрація, що людину не покинуто,—але СС докладали зусиль, щоб такі нагоди траплялися дуже рідко, а в таборах смерті взагалі ніколи,—відновлювала надію (хоча б на мить!) навіть тим, хто за великим рахунком уже її втратив. Але досягнувши граничного стану депресії й розпаду, перетворившись на ходячі трупи, бо їх покинула жага життя, так звані «бусурмани» не могли вже повірити, що про них ще хтось пам’ятає» (стор. 105-106).

137

Ретроспективний щоденник охоронця.

138

Керос був вісімнадцятирічним першокурсником, який обдумував можливість стати соціальним працівником.

139

Звіт охоронця після інциденту.

140

Якщо не зазначено інше, усі діалоги в’язнів і охоронців взято зі стенограм відеозаписів експерименту.

141

Адресований мені лист державного захисника (29 серпня 1971 року).

142

Крижана людина (англ. Iceman)—прізвисько Річарда Куклінскі—найманий убивця, що вславився холоднокровністю.—Прим. пер.

143

Дебрифінг стресу критичного інциденту (ДСКІ)—першочерговий лікувальний метод, що застосовується до жертв травматичних стресів: як-от терористичні акти, стихійні лиха, зґвалтування та інші прояви насильства. Однак нещодавні емпіричні дані поставили під сумнів його терапевтичну цінність, а в деяких випадках виявили, що він навіть може призвести до зворотних результатів, підсилюючи і продовжуючи негативну емоційну складову стресу. Примушування людей висловлювати свої емоції в деяких випадках зміцнює, а не послаблює негативні думки. Деякі посилання на тему: В. Litz, М. Gray, R. Bryant, A. Adler, «Early Intervention for Trauma: Current Status and Future Directions», Clinical Psychology: Science and Practice 9 (2002) - C. 112-134; R. McNally. R. Bryant, A. Ehlers, «Does Early Psychological Intervention Promote Re covery from Posttraumatic Stress?» Psychological Science in the Public Interest 4 (2003).—стор. 45-79.

144

Ретроспективний щоденник в’язня.

145

Ретроспективний щоденник охоронця. Учасникам заплатили за один тиждень, а за другий (через завершення дослідження)—ні. За кожен день і охоронці, і в’язні отримували по 15 доларів.

146

Ретроспективний щоденник охоронця.

147

Підсумкове інтерв’ю в’язня.

148

Підсумкове інтерв’ю в’язня.

149

Ретроспективний щоденник в’язня.

150

Ретроспективний щоденник охоронця.

151

Підсумкове інтерв’ю в’язня.

152

Ретроспективний щоденник в’язня.

153

Підсумкове інтерв’ю охоронця.

154

Опитування охоронця після експерименту.

155

Ретроспективний щоденник охоронця.

156

Ретроспективний щоденник охоронця.

157

Опитування в’язня після експерименту.

158

Ретроспективний щоденник охоронця.

159

Аудіозапис інтерв’ю з охоронцем.

160

Ретроспективний щоденник охоронця.

161

Стенограма інтерв’ю для: Quiet Rage: The Stanford Prison Experiment.

162

Інтерв’ю для NBC Chronolog (листопад 1971 року).

163

Ретроспективний щоденник охоронця.

164

Ретроспективний щоденник охоронця.

165

Прізвисько Гельманна—«Джон Уейн»—відкриває цікаву паралель, про яку я дізнався від мого колеги Джона Штайнера. Джон Штайнер, почесний професор соціології в Сономаському державному університеті, пережив Голокост, у підлітковому віці декілька років перебував у концтаборі Бухенвальд. Коли він дізнався, що наші в’язні прозвали одного з найгірших охоронців «Джоном Вейном», то повідав про паралель із власного досвіду: «Ну, всі охоронці в таборі для нас були анонімами. До них ми зверталися лише “Herr Lieutenant” чи “Пане офіцере СС”, але ми не знали їхніх імен. Проте одному з охоронців, який був найгіршим з усіх, ми також дали прізвисько. Він без причини стріляв у людей, убивав, карав і штовхав на електричну огорожу. Його жорстокість нагадувала ковбоїв з Дикого Заходу. Тож ми називали його “Том Мікс”, але тільки поза очі». Том Мікс—актор, який зіграв жорстокого ковбоя у фільмах 1930-х років, а згодом схожими ролями вславився Джон Уейн.

166

Підсумкове інтерв’ю охоронця.

167

Опитування охоронця після експерименту

168

Опитування в’язня після експерименту

169

«Концепція набутої безпорадності» вперше прийшла з досліджень під проводом Мартіна Селігмана над тваринами. У цих експериментах собаки отримували електроудари, від яких не могли втекти. З часом вони піддавались і переставали чинити опір. Тепер вони не пробували втекти, навіть якщо отримували нагоду легко уникнути удару. Пізніші дослідження показали паралелі з людьми, які, чуючи неприємний звуковий шум, з яким нічого не могли вдіяти, швидко переставали пробувати його змінити, навіть якщо така нагода випадала. Паралелі також є очевидними в клінічній депресії, у підданих насильству дітей чи жінок, військовополонених чи деяких мешканців старечих будинків. Деякі посилання з теми: М.Е.Р. Seligman, Helplessness: On Depression, Development and Death (San Francisco: Freeman, 1975); D. S. Hiroto, «Loss of Control and Learned Helplessness», Journal of Experimental Psychology 102 (1974),—C. 187-193; J. Buie, «Control' Studies Bode Better Health in Aging», АРА Monitor, липень 1988 року.—C. 20.

170

Найкращим довідником із зібраних нами даних та їх статистичного аналізу є наша перша наукова стаття: Craig Haney, Curtis Banks, Philip Zimbardo, «Interpersonal Dynamics in a Simulated Prison», International Journal of Criminology and Penology 1 (1973),—C. 69-97. Оскільки цей журнал уже не існує, PDF статті можна знайти на www.prisonexp.org і www.zimbardo.com. Див. також: Р. G. Zimbardo, С. Haney, W. С. Banks, D. Jaffe, «The Mind is a Formidable Jailer: A Pirandellian Prison», The New York Times Magazine, April 8, 1973, —C. 36ff; ma P. G. Zimbardo, «Pathology of Imprisonment», Society 6 (1972),—C. 4, 6, 8.

171

T. W. Adorno, E. Frenkel-Brunswick, D. J. Levinson, R. N. Sanford. The Authoritarian Personality, New York: Harper, 1950.

172

R. Christie, F. L. Geis, eds. Studies in Machiavellianism, New York: Academic Press. 1970.

173

A. I. Comrey, Comrey Personality Scales, San Diego: Educational and Industrial Testing Service, 1970.

174

Figure 16.1, «Guard and Prisoner Behavior», у: P. G. Zimbardo, R.J. Gerrig, Psychology and Ijfe, 14th ed., New York: HarperCollins, 1996.—C. 587.

175

B. Bettelheim, The Informed Heart: Autonomy in a Mass Age, Glencoe, IL: Free Press, 1960).

176

J. Frankel, «Exploring Ferenczi’s Concept of Identification with the Aggressor: Its Role in Trauma, Everyday Life, and the Therapeutic Relationship», Psychoanalytic Dialogues 12 (2002).—C. 101-139.

177

E. Aronson, M. Brewer, J. M. Carlsmith, «Experimentation in Social Psychology», y: Handbook of Social Psychology, vol. 1, ed. G. Lindzey, E. Aronson, Hillsdale NJ: Erlbaum, 1985.

178

K. Lewin, Field Theory in Social Science (New York: Harper, 1951). K. Lewin, R. Lippitt, R. K. White, «Patterns of Aggressive Behavior in Experimentally Created

“Social Climates”», Journal of Social Psychology 10 (1939). — C. 271-299.

179

Robert Jay Lifton, The Nazi Doctors: Medical Killing and the Psychology of Genocide, New York: Basic Books, 1986.—C. 194.

180

Фільм «Холоднокровний Люк» вийшов на екрани США в листопаді 1967 року.

181

Р. G. Zimbardo, С. Maslach, С. Haney, «Reflections on the Stanford Prison Experiment: Genesis, Transformations, Consequences», y: Obedience to Authority: Current Perspectives on the Milgram Paradigm, ed. T. Blass, Mahwah, NJ: Erlbaum, 1999,—C. 193-237, цитата на c. 229.

182

Підсумкове інтерв’ю в’язня.

183

R. J. Lifton, Thought Reform and the Psychology of Totalism, New York: Harper, 1969.

184

L. Ross, R. Nisbett, The Person and the Situation, New York: McGraw-Hill, 1991.

185

L. Ross, «The Intuitive Psychologist and His Shortcomings: Distortions in the Attribution Process», Advances in Experimental Social Psychology, vol. 10, ed. L. Berkowitz, New York: Academic Press, 1977.—C. 173-220.

186

Більше про ці перетворення ролей див: Sarah Lyall, «То the Manor Acclimated», The New York Times, 26 травня 2002.—C. 12.

187

R. J. Lifton, The Nazi Doctors (1986).—C. 196, 206, 210-11.

188

Zimbardo, Maslach, Haney, «Reflections on the Stanford Prison Experiment».— C. 226.

189

A. Zarembo, «А Theater of Inquiry and Evil», Los Angeles Times, 5 липня 2004 p.—C. Al, A24-A25.

190

L. Festinger, A Theory of Cognitive Dissonance, Stanford, CA: Stanford University Press, 1957; P. G. Zimbardo, M. R. Leippe, The Psychology of Attitude Change and Social Influence, New York: McGraw-Hill, 1991; P. G. Zimbardo, The Cognitive Control of Motivation, Glenview, IL: Scott, Foresman, 1969).

191

R. Rosenthal and L. F. Jacobson, Pygmalion in the Classroom: Teacher Expectation and Pupils' Intellectual Development, New York: Holt, 1968.

192

V. W. Bernard, P. Ottenberg, F. Redl, «Dehumanization: A Composite Psychological Defense in Relation to Modern War», y: The Triple Revolution Emerging: Social Problems in Depth, eds. R. Perruci, M. Pilisuck, Boston: Little, Brown, 1968)— C. 16-30.

193

H. I. Lief, R. C. Fox, «Training for “Detached Concern” in Medical Students», y: The Psychological Basis of Practice, ed. H. I. Lief, V. F. Lief, N. R. Lief, New York: Harper & Row, 1963; C. Maslach, «“Detached Concern” in Health and Social Service Professions», доповідь представлена на з’їзді Американської асоціації психологів (Монреаль, Канада) 30 серпня 1973 року.

194

Кахуна—в традиції Гавайських островів шаман, жрець, учений.—Прим. пер.

195

Р. G. Zimbardo, «Mind Control in Orwell’s 1984: Fictional Concepts Become Operational Realities in Jim Jones’ Jungle Experiment», y: 1984: Orwell and Our Future, eds. M. Nuss baum, J. Goldsmith, A. Gleason, Princeton, NJ: Princeton University Press, 2005.—C. 127-154.

196

Цитата з додатку рапорту перед комісією Роджера в справі трагедії Challenger. Перегляд поглядів Фейнмана в цій дискусії можна знайти в другому томі його автобіографії: R. Р. Feynman, What Do You Care What Other People Think? further Adventures of a Curious Character, New York: Norton, 1988.

197

G. Ziemer, Education for Death: The Making of the Nazi. New York: Farrar, Stausand Giroux, 1972.

198

E. Kogon, J. Langbein, A. Ruckerl, eds., Nazi Mass Murder: A Documentary History of the Use of Poison Gas, New Haven, CT: Yale University Press, 1993.—C. 5, 6.

199

Lifton, The Nazi Doctors (1986).—C. 212, 213.

200

Поняття «цілісної ситуації» як такої, що чинить потужний вплив на функціонування людини, використовував Ервінґ Ґофман для опису впливу інституцій на психічнохворих пацієнтів і в’язнів, а також Роберт Джей Ліфтон для опису допитів у комуністичному Китаї. Цілісні ситуації є такими, в яких особа фізично і психічно обмежена настільки, що вся інформація та нагороди походять від обмежувальної структури. Крейґ Гейні і я розширили це поняття на загальноосвітні школи, які іноді діють подібно до тюрем.

Див.: Е. Goffman, Asylums: Essays on the Social Situation of Mental Patients and Other Inmates. New York: Doubleday, 1961; R. J. Lifton, Thought Reform and the Psychology of Totalism. New York: Norton, 1969; C. Haney, P. G. Zimbardo, «Social Roles, Role-playing and Education: The High School as Prison», Behavioral and Social Science Teacher, vol. 1 (1973): 24-45

201

P. G. Zimbardo, Psychology and Life, 12th ed. Glenview. IL: Scott, Foresman, 1989 (таблиця «Ways We Can Go Wrong» на c. 689).

202

L. Ross, D. Shestowsky, «Contemporary Psychology’s Challenges to Legal Theory and Practice», Northwestern Law Review 97 (2003): 108-114.

203

S. Milgram, Obedience to Authority. New York: Harper & Row, 1974.

204

D. Baumrind, «Some Thoughts on Ethics of Research: After Reading Milgram’s “Behavioral Study of Obedience”», American Psychologist 19 (1964): 421-423.

205

H. B. Savin, «Professors and Psychological Researchers: Conflicting Values in Conflicting Roles», Cognition 2 (1973): 147-149. Моя відповідь: P. G. Zimbardo, «On the Ethics of Intervention in Human Psychological Research: With Special Reference to the Stanford Prison Experiment», Cognition 2 (1973): 213-256.

206

Копії погоджень можна знайти за відповідними покликаннями на сторінці: www.prisonexp.org.

207

Див.: L. Ross, М. R. Lepper, М. Hubbard, «Perseverance in Self-Perception and Social Perception: Biased Attributional Processes in the Debriefing Paradigm», Journal of Personality and Social Psychology 32 (1975): 880-892.

208

L. Kohlberg, The Philosophy of Moral Development. New York: Harper & Row, 1981.

209

Див. дослідження Ніла Міллера як приклад того, як базові дослідження можуть дати прикладні дивіденти: N. Е. Miller, «The Value of Behavioral Research on Animals», American Psychologist 40 (1985): 423-440; N. E. Miller, «Introducing and Teaching Much-Needed Understanding of the Scientific Process», American Psychologist 47 (1992): 848-850.

210

P. G. Zimbardo, «Discontinuity Theory: Cognitive and Social Searches for Rationality and Normality—May Lead to Madness», y: Advances in Experimental Social Psychology, vol. 31, ed. M. Zanna. San Diego: Academic Press, 1999.—C. 345-486.

211

Деталі про фільм «Тиха лють»: Р. G. Zimbardo (автор і продюсер), К. Musen (співавтор та співпродюсер), Quiet Rage: The Stanford Prison Experiment (відео). Stanford, CA: Stanford Instructional Television Network, 1989.

212

Особисте спілкування, електронний лист від 5 червня 2005 року

213

С. Haney, «Psychology and Legal Change: The Impact of a Decade», Law and Human Behavior 17(1993): 371-398; C. Haney, «Infamous Punishment: The Psychological Effects of Isolation», National Prison Project Journal 8 (1993): 3-21; C. Haney, «The Social Context of Capital Murder: Social Histories and the Logic of Capital Mitigation», Santa Clara Law Review 35(1995): 547-609; C. Haney, Reforming Punishment: Psychological Limits to the Pain of Imprisonment (Washington, DC: American Psychological Association, 2006); C. Haney, P. G. Zimbardo, «The Past and Future of U.S. Prison Policy: Twenty-five Years After the Stanford Prison Experiment», American Psychologist 53 (1998): 709-727.

214

P. G. Zimbardo, C. Maslach, C. Haney, «Reflections on the Stanford Prison Experiment: Genesis, Transformations, Consequences», y: Obedience to Authority: Current Perspectives on the Milgram Paradigm, ed. T. Blass. Mahwah, NJ: Erlbaum, 1999. Цитати зі c. 221, 225.

215

Там само, c. 220.

216

C. Maslach, «Burned-out», Human Behavior, вересень 1976 p., c. 16-22; C. Maslach, Burnout: The Cost of Caring. Englewood Cliffs, NJ: Prentice-Hall, 1982; C. Maslach, S. E. Jackson, M. P. Leiter, The Maslach Burnout Inventory, (3rd ed.). Palo Alto, CA: Consulting Psychologists Press, 1996; C. Maslach, M. P. Leiter, The Truth About Burnout. San Francisco: Jossey-Bass, 1997.

217

C. Maslach, J. Stapp, R. T. Santee, «Individuation: Conceptual Analysis and Assessment», Journal of Personality and Social Psychology 49 (1985): 729-738.

218

Курт Бенкс побудував видатну академічну кар’єру, отримавши ступінь доктора філософії в Стенфорді всього за три роки. Він став першим афроамериканцем на посаді штатного професора психології в Принстонському університеті. Потім він переїхав викладати в Університет Говарда, а також виконував цінні послуги для Educational Testing Service та став головним редактором Journal of Black Psychology. На жаль, він передчасно помер від раку в 1998 році.

Дейвид Джаффе аналогічним чином перейшов від СВЕ до видатної кар’єри в медицині; в наші дні він є директором департаменту з надзвичайної медицини в дитячій лікарні Сент-Луїса та професором педіатрії в Університеті Вашингтона (Сент-Луїс, штат Міссурі).

219

Р. G. Zimbardo, «The Stanford Shyness Project», у: Shyness: Perspectives on Research and Treatment, ed. W. H. Jones, J. M. Cheek, S. R. Briggs. New York: Plenum Press, 1986, c. 17-25; P. G. Zimbardo, Shyness: What It Is, What to Do About It. Reading, MA: Addison-Wesley, 1977; P. G. Zimbardo, S. Radi, The Shy Child. New York: McGraw-Hill, 1986; P. G. Zimbardo, P. Pilkonis, R. Norwood, «The Silent Prison of Shyness», Psychology Today, травень 1975 p, c. 69-70, 72; L. Henderson, P. G. Zimbardo, «Shyness as a Clinical Condition: The Stanford Model», y: International Handbook of Social Anxiety, L. Alden, R. Crozier (eds.). Sussex, UK: John Wiley & Sons.—C. 431-447.

220

San Francisco Chronicle за 14 лютого 1974 року.

221

A. Gonzalez, Р. G. Zimbardo, «Time in Perspective: The Time Sense We Learn Early Affects How We Do Our Jobs and Enjoy Our Pleasures» Psychology Today, March 1985, pp. 21-26; P. G. Zimbardo,]. N. Boyd, «Putting Time in Perspective: A Valid, Reliable Individual-Differences Metric», Journal of Personality and Social Psychology 77 (1999): 1271-1288.

222

G. Jackson, Soledad Brother: The Prison Letters of George Jackson. New York: Bantam Books, 1970.—C. 111.

223

P. G. Zimbardo, S. Andersen, L. G. Rabat, «Induced Hearing Deficit Generates Experimental Paranoia», Science 212 (1981) .1529-1531; P.G. Zimbardo, S. LaBerge L. Butler, «Physiological Consequences of Unexplained Arousal: A Posthypnotic Suggestion Paradigm», Journal of Abnormal Psychology 102 (1993): 466-473.

224

P. G. Zimbardo, «А Passion for Psychology: Teaching It Charismatically. Integrating Teaching and Research Synergistically, and Writing About It Engagingly», y: Teaching Introductory Psychology: Survival Tips from the Experts, ed. R. J. Sternberg. Washington, DC: American Psychological Association, 1997.—C. 7-34.

225

P. G. Zimbardo, «The Power and Pathology of Imprisonment», Congressional Record, serial no. 15. October 25,1971, Hearings Before Subcommittee No. 3 of the Committee on the Judiciary, House of Representatives, Ninety-Second Congress, First Session on Corrections, Part n, Prisons, Prison Reform and Prisoner's Rights: California (Washington, DC: U.S. Government Printing Office, 1971).

226

P. G. Zimbardo, «The Detention and Jailing of Juveniles» (Hearings Before U.S. Senate Committee on the Judiciary Subcommittee to Investigate Juvenile Delinquency, September 10,11, and 17,1973) (Washington, DC: U.S. Government Printing Office, 1974).—C. 141-161.

227

P. G. Zimbardo, «Transforming Experimental Research into Advocacy for Social Change», y: Applications of Social Psychology, eds. M. Deutsch, H. A. Hornstein. Hillsdale, NJ: Erlbaum, 1983.

228

P. G. Zimbardo (консультант та доповідач), Larry Goldstein (продюсер), and Garrick Utley (кореспондентГ); «Prisoner 819 Did a Bad Thing: The Stanford Prison Experiment,» Chronolog, NBC-TV, 26 листопада, 1971 p.

229

P. G. Zimbardo (доповідач), Jay Kernis (продюсер), Lesley Stahl (кореспондент), «Experimental Prison: The Zimbardo Effect,» 60 Minutes, NBC-TV, August 3, 1998; P. G. Zimbardo (доповідач), «The Stanford Prison Experiment Living Dangerously» series, National Geographic TV, травень 2004.

230

Alex Gibney (сценарист, продюсер) «The Human Behavior Experiments,» Jigsaw Productions, 1 червня 2006 p., канал Sundance.

231

J. Newton, P. G. Zimbardo, «Corrections: Perspectives on Research, Policy, and Impact,» неопублікована доповідь, Stanford University, ONR Technical Report Z-13, лютий 1975 p. (Also published in Adolescence 23 (76) [Winter 1984]: 911).

232

C. Pogash, «Life Behind Bars Turns Sour Quickly for a Few Weil-Meaning Napa Citizens,» San Francisco Examiner, 25 березня 1976 p.—C. 10-11.

233

Особисте електронне листування з Ґленном Аламсом, 4 травня 2004 року (надруковано за згодою).

234

S. Н. Lovibond, X. Mithiran, W. G. Adams, «The Effects of Three Experimental Prison Environments on the Behaviour of Non-Convict Volunteer Subjects», Australian Psychologist (1979): 273 -287.

235

A. Banuazizi, S. Movahedi, «Interpersonal Dynamics in a Simulated Prison: A Methodological Analysis», American Psychologist 17 (1975): 152-160.

236

N. J. Orlando, «The Mock Ward: A Study in Simulation», y: Behavior Disorders: Perspectives and Trends, 0. Milton and R. G. Wahlers, eds. (3rd ed., Philadelphia: Lippincott, 1973).—C. 162-170.

237

D. Derbyshire, «When They Played Guards and Prisoners in the US, It Got Nasty. In Britain, They Became Friends», The Daily Telegraph, 3 травня 2002, c. 3.

238

M. G. Bloche, J. H. Marks, «Doing unto Others as They Did to Us», The New York Times, November 4, 2005.

239

J. Mayer, «The Experiment», The New Yorker, 11 та 18 липня, 2005.—C. 60-71.

240

Gerald Gray, Alessandra Zielinski, «Psychology and U.S. Psychologists in Torture and War in the Middle East», Torture 16 (2006): 128-133, цитата зі c. 130-131.

241

The Schlesinger Report, y: The Torture Papers, eds. K. Greenberg, J. Dratel. UK: Cambridge University Press, 2005, pp. 970-971. Ми набагато більше розкажемо про результати цього незалежного розслідування у Розділі 15.

242

Richard Alvarez, review of Stanford Prison Experiment, Cover, вересень 1995.—C. 34.

243

Philip French, review of «Das Experiment», The Observer, online, 24 березня 2002 p.

244

Peter Bradshaw, review of «Das Experiment», The Guardian, online, 22 березня 2002 p.

245

Roger Ebert, review of «Das Experiment», Chicago Sun-Times, online, 25 жовтня 2002 p.

246

Blake Gopnik, «А Cell with the Power to Transform», The Washington Post, 16 червня 2005.—C. C1, C5.

247

На момент виходу українського перекладу—сімома мовами.—Прим. пер.

248

W. Mares, The Marine Machine: The Making of the United States Marine. New York: Doubleday, 1971.

249

К. С. Льюїс (1898-1963), професор англійської мови і літератури Середньовіччя й епохи Відродження в Кембриджському університеті, також новеліст, автор дитячих книжок, популярний спікер на моральні й релігійні теми. У своїй найвідомішій книжці «Листи Крутеня» (1944, укр. 1994, вид. Свічадо) він персоналізує досвідченого чорта з Пекла, який пише листи на землю до чорта-початківця, заохочуючи до тяжчої праці. «Внутрішнє коло»—лекція, виголошена в Королівському коледжі Лондонського університету в 1944 році.

250

R. F. Baumeister, М. R. Leary, «The Need to Belong: Desire for Interpersonal Attachments as a Fundamental Human Motivation», Psychological Bulletin 117 (1995).—C. 427-529.

251

R. B. Cialdini, M. R. Trost, J. T. Newsome, «Preference for Consistency: The Development of a Valid Measure and the Discovery of Surprising Behavioral Implications», Journal of Personality and Social Psychology 69 (1995).—C. 318-28. Також див.: L. Festinger, A Theory of Cognitive Dissonance, Stanford, CA:

Stanford University Press, 1957.

252

P. G. Zimbardo, S. A. Andersen, «Understanding Mind Control: Exotic and Mundane Mental Manipulations,» in Recovery from Cults, ed. M. Langone, New York: W. W. Norton, 1993. Також див.: A. W. Scheflin, E. M. Opton, Jr., The Mind Manipulators: A Non-Fiction Account, New York: Paddington Press, 1978.

253

Камелот—легендарний замок короля Артура. В ідіоматичному значенні вживається для підкреслення ідеалізованої краси, спокою і просвітлення в певному місці чи в певний проміжок часу.—Прим. ред.

254

Крім нормативного соціального тиску погодитися з іншими, існують також раціональні сили—люди можуть служити цінним джерелом мудрості й інформації. М. Deutsch, Н. В. Gerard, „А Study of Normative and Informational Social Influence upon Individual Judgement”, Journal of Abnormal and Social Psychology 51 (1955).—C. 629-36.

255

Associated Press (26 червня 2005), «’Cool Mom’ Guilty of Sex with Schoolboys: She Said She Felt Like ‘One of the Group’». Звіт про її участь у вечірках з наркотиками і сексуальними оргіями з жовтня 2003 року по жовтень 2004 року в містечку Голден, Колорадо.

256

Упередження самолюбства, егоцентризму і понадпересічності інтенсивно досліджувалися. Підсумки щодо їхніх впливів на різні сфери життя див: D. Myers, Social Psychology, 8th ed. (New York: McGraw-Hill, 2005).—C. 66-77.

257

E. Pronin, J. Kruger, K. Savitsky, L. Ross, «You Don’t Know Me, but I Know You: The Illusion of Asymmetric Insight», Journal of Personality and Social Psychology 81 (2001).—C. 639-56.

258

M. Sherif, «А Study of Some Social Factors in Perception,» Archives of Psychology 27 (1935).—C. 210-11.

259

S. E. Asch, «Studies of Independence and Conformity: A Minority of One Against a Unanimous Majority», Psychological Monographs 70 (1951).—C. 416; S. E. Asch, "Opinions and Social Pressure", Scientific American, листопад 1955 p.—C. 31-35.

260

M. Deutsch, H. B. Gerard, “A Study of Normative and Informational Social Influence upon Individual Judgement”, Journal of Abnormal and Social Psychology 51 (1955).—C. 629-36.

261

G. S. Berns, J. Chappelow, C. F. Zin, G. Pagnoni, M. E. Martin-Skurski, J. Richards, «Neurobiological Correlates of Social Conformity and Independence During Mental Rotation», Biological Psychiatry 58 (1 серпня 2005 p.).—C. 245-53; Sandra Blakeslee, "What Other People Say May Change What You See", New York Times, online: www.nytimes.com/2005/06/28/science/28brai.html, 28 червня 2005 p.

262

Ментальне обертання (англ. mental rotation)—парадигма експериментальних досліджень уяви. Досліджуваним демонструють два зображення одного й того самого об’єкта. Друге зображення може представляти перевернутий під певним кутом об’єкт або його дзеркальне відображення—також перевернуте. Завдання—визначити, чи ідентичне друге зображення першому, чи є його дзеркальною копією. Щоб зробити це, досліджуваний має подумки обернути друге зображення і порівняти його зі зразком.—Прим. пер.

263

S. Moscovici, C. Faucheux, «Social Influence, Conformity Bias, and the Study of Active Minorities», in Advances in Experimental Social Psychology, vol. 6, ed. L. Berkowitz, New York: Academic Press, 1978.—C. 149-202.

264

E. Langer, Mindfulness, Reading, MA: Addison- Wesley, 1989.

265

C.J. Nemeth, «Differential Contributions to Majority and Minority Influence», Psychological Review 93 (1986).—C. 23-32.

266

S. Moscovici, «Social Influence and Conformity.» in The Handbook of Social Psychology, 3rd. ed., eds. G. Lindzey and E. Aronson (New York: Random House, 1985).—C. 347-412.

267

T. Blass, Obedience to Authority: Current Perspectives on the Miligram Paradigm, Mahwah, NJ: Erlbaum, 1999.—C. 62.

268

У 1949 році Стенлі Мілґрем сидів поруч зі мною в школі ім. Джеймса Монро в Бронксі, Нью-Йорк. Ми обидва були худорлявими дітьми, сповненими амбіцій і бажання когось із себе зробити, щоби втекти із нашого гетто. Стенлі був маленьким і мудрим, до нього ми зверталися за авторитетною думкою. Я був високим і популярним усміхненим хлопцем, до якого інші діти горнулися за життєвими порадами. Навіть тоді ми вже були маленькими друзями-ситуацістами. Я щойно перевівся до школи Монро після жахливого року в школі Північного Голівуду, де мене уникали і ніхто зі мною не дружив (бо, як я згодом дізнався, ходили чутки, буцімто я пов’язаний із сицилійською мафією), а тут мене обрали «Джиммі Монро»—найпопулярнішим хлопцем старших класів. Одного разу ми зі Стенлі обговорювали, як могло дійти до такої зміни. Ми дійшли висновку, що змінився не я, а ситуація. Коли ми зустрілися роки потому в Єльському університеті, у 1960 році ще як початківці: асистенти професорів—він у Єльському, а я в Нью-Йоркському університеті,—виявилося, що насправді Стенлі хотів бути популярним, а я—мудрим. Ось і все щодо невтілених бажань.

Хочу поділитися нещодавнім відкриттям, що ще в нас зі Стенлі було спільного. Виявляється, я побудував лабораторію, в якій він пізніше провів свій експеримент із покірності перед носієм влади (бо не міг вже далі користуватися елегантною інтерактивною лабораторією соціолога О.К. Мура). За кілька років до того ми з Ірвіном Сарноффом тестували Фройдові передбачення щодо різниці між страхом і тривогою та їхніх впливів на соціальну приналежність. Я облаштував маленьку лабораторію у підвалі будинку, де ми викладали основи психології, з чудовою британською назвою—Linsly-Chittenden Hall. Також цікаво, що обидва експерименти—його і мій Стенфордський в’язничний експеримент, проводилися в підземеллях.

269

Т. Blass, The Man Who Shocked the World (New York: Basic Books, 2004).—C. 116.

270

Див. P. Чалдині, Психологія впливу (Харків: Клуб Сімейного Дозвілля, 2015, укр. переклад—М. Скоробагатова).

271

J. L. Freedman, S. С. Fraser, «Compliance Without Pressure: The Foot-in-the-Door Technique», Journal of Personality and Social Psychology 4 (1966).—C. 195-202. Також див.: S. J. Gilbert, «Another Look at the Milgram Obedience Studies: The Role of the Graduated Series of Shocks», Personality and Social Psychology Bulletin 4(19 81).—C. 690-95.

272

E. Fromm, Escape from Freedom, New York: Holt, Rinehart and Winston, 1941.

У США страх перед загрозою національній безпеці з боку терористів, підсилюваний офіційною владою, дозволив багатьом громадянам, Пентагону і державним лідерам прийняти катування в’язнів як допустимі методи здобуття інформації, що може допомогти запобігти майбутнім терористичним атакам. Таке мислення, як я доводитиму в 15 розділі, спричинило насильство з боку військових поліцейських у в’язниці Абу-Ґрейб.

273

Н. С. Kelman, V. L. Hamilton, Crimes of Obedience: Toward a Social Psychology of Authority and Responsibility (New Haven, CT: Yale University Press, 1989).

274

Blass, The Man Who Shocked the World, Appendix C, «The Stability of Obedience Across Timeand Place».

275

C. L. Sheridan, R. G. King, «Obedience to Authority with an Authentic Victim,» Proceedings of the Annual Convention of the American Psychological Association, vol. 7(Part 1), 1972—C. 165-66.

276

M. T. Orne, C. H. Holland. «On the Ecological Validity of Laboratory Deceptions,» International Journal of Psychiatry 6 (1968).—C. 282-93.

277

C. K. Hofling, E. Brotzman. S. Dalrymple, N. Graves, C. M. Pierce, «An Experimental Study in Nurse-Physician Relationships», Journal of Nervous and Mental Disease 143 (1966).—C. 171-80.

278

A. Krackow, T. Blass, «When Nurses Obey or Defy Inappropriate Physician Orders: Attributional Differences», Journal of Social Behavior and Personality 10 (1995).—C. 585-94.

279

E. Tarnow, «Self-Destructive Obedience in the Airplane Cockpit and the Concept of Obedience Optimization», in Obedience to Authority, ed. T. Blass.—C. 111-23.

280

W. Meeus, Q. A. W. Raaijmakers, «Obedience in Modern Society: The Utrecht Studies», Journal of Social Issues 51 (1995).—C. 155-76.

281

Стенограма з: The Human Behavior Experiments, розшифрувала: Sundance Lock, 9 травня, 2006, Jig Saw Productions.—C. 20. Стенограма доступна на: www. prisonexp.org/pdf/HBE-transcript.pdf.

282

Цитати й інформацію про шахрайство із особистим обшуком взято з інформаційної статті: A. Wolfson, "A Hoax Most Cruel", The Courier-Journal, 9 серпня 2004, доступ онлайн: http://www.courier-journal.com/story/news/ local/2005/10/09/a-hoax-most-cruel-caller-coaxed-mcdonalds-managers-/28936597.

283

Цитата із телевізійного інтерв’ю 1979 року: Robert V.Levine, "Milgram's Progress," American Scientist Online, липень-серпень 2004. Взято із Blass, Obedience to Authority.—C. 35-36.

284

R. Jones, «The Third Wave», in Experiencing Social Psychology, ed. A. Pines and C. Maslach (NewYork: Knopf, 1978), —стор. 144-52. Також див. статтю Рона Джонса про його досвід, доступ онлайн: http://web.archive.org/web/20020803153645/http://pteradactyl.vaniercollege.qc.ca/Auxiliary/Psychology/Frank/Thirdwave.html

285

«The Wave», телевізійна документальна драма, режисер Alexander Grasshoff, 1981

286

W. Peters, A Class Divided, Then and Now, Expanded Edition. (New Haven, CT: Yale University Press, 1971/1985). Пітерс брав участь у зйомках в обох нагороджених документальних фільмах: ABC News “The Eye of the Storm” (доступний у Guidance Associates, New York) і наступного PBS Frontline “A Class Divided” (доступ онлайн www.pbs.org/wgbh/frontline/film/class-divided).

287

H. H. Mansson, «Justifying the Final Solution», Omega: The Journal of Death and Dying 3 (1972).—C. 79-87.

288

J. Carlson, «Extending the Final Solution to One’s Family», неопублікований звіт. University of Hawaii, Manoa, 1974.

289

C. R. Browning. Ordinary Men: Reserve Police Battalion 101 and the Final Solution in Poland, New York: HarperCollins, 1993.—C. xvi.

290

Будинки, що належали консульствам нейтральних держав (Швеції, Швейцарії, Іспанії, Португалії, Ватикану) і Міжнародному комітету Червоного Хреста, на які не поширювалося нацистське антиєврейське законодавство.—Прим. пер.

291

E. Staub, The Roots of Evil: The Origins of Genocide and Other Group Violence New York: Cambridge University Press, 1989.—C. 126, 127.

292

J. M. Steiner, “The SS Yesterday and Today: A Sociopsychological View,” in Survivors, Victims, and Perpetrators: Essays on the Nazi Holocaust, ed. J. E. Dinsdale Washington, DC: Hemisphere Publishing Corporation, 1980.—C. 405-56; цитати зі стор. 433. Також див: A. G. Miller. The Obedience Experiments: A Case Study of Controversy in Social Science New York: Praeger, 1986.

293

D. J. Goldhagen, Hitler’s Willing Executioners NewYork: Knopf, 1999. Також див. рецензію: Christopher Reed, «Ordinary German Killers», in Harvard Magazine, березень-квітень 1999, — стор. 23.

294

X. Арендт, Банальність зла. Суд над Айхманом в Єрусалимі. Пер. А. Котенко, Київ: Дух і Літера, 2013.—С. 53, 295, 321. Подальші цитати з цього джерела.

295

М. Huggins, М. Haritos-Fatouros, Р. G. Zimbardo, Violence Workers: Police Torturers and Murders Reconstruct Brazilian Atrocities, Berkeley: University of Califrornia Press, 2002.

296

Режим полковників або Чорні полковники—військова диктатура в Греції, яка була встановлена 1967 року і протрималася до 1974 року.—Прим. ред.

297

M. Haritos-Fatouros, The Psychological Origins of Institutionalized Torture, London: Routledge, 2003.

298

Звіт «Тортури в Бразилії» єпархії Сан-Паулу—New York: Vintage, 1998.

299

Офіційний сайт School of the Americas—www.ciponline.org/facts/soa.htm. Також див. сайт із критикою: www.soaw.org/new.

300

F. Morales, «The Militarization of the Police», Covert Action Quarterly 67, весна-літо 1999.— C. 67.

301

Для зацікавлених літературою про терористів-смертників, рекомендую: Ariel Мегагі, «Suicide Terrorism in the Context of the Israeli-Palestinian Conflict», Institute of Justice Conference, Washington. DC, серпень 2004; Ariel Мегагі, «Israel Facing Terrorism», Israel Affairs 11 (2005).—C. 223-37; Ariel Мегагі, "Suicidal Terrorism", in Assessment, Treat ment and Prevention of Suicidal Behavior, eds. R. I. Yufitand D. Lester, New York: Wiley, 2005.

302

M. Sageman, «Understanding Terrorist Networks», 1 листопада 2004 p., доступ онлайн: http://faculty.maxwell.syr.edu/rdenever/internationalsecurity/sageman.pdf. Також див: M. Shermer, „Murdercide: Science Unravels the Myth of Suicide Bombers”, Scientific American, січень 2006.—C. 33; A. B. Krueger, "Poverty Doesn't Create Terrorists", The New York Times, 29 травня 2003 p.

303

T. Joiner, Why People Die by Suicide. Cambridge, MA: Harvard University Press, 2006; Scott Atran, „Genesis of Suicide Terrorism”, Science 299 (2003).—C. 1534-39; Mia M. Bloom, "Palestinian Suicide Bombing: Public Support, Market Share and Outbidding", Political Science Quarterly 119, no. 1 (2004).—C. 61-88; Mia Bloom, Dying to Kill: The Allure of Suicide Terrorism, New York: Columbia University Press, 2005; Dipak K. Gupta, Kusum Mundra, „Suicide Bombing as a Strategic Weapon: An Empirical Investigation of Hamas and Islamic Jihad”, Terrorism and Political Violence 17 (2005).—C. 573-98; Shaul Kimi, Shemuel Even, "Who Are the Palestinian Suicide Bombers?" Terrorism and Political Violence 16 (2005).—C. 814- 40; Ami Pedhahzur, "Toward an Analytical Model of Suicide Terrorism—A Comment", Terrorism and Political Violence 16 (2004).—C. 841-44. Robert A. Pape, "The Strategic Logic of Suicide Terrorism", American Political Science Review 97 (2003).—C. 343-61; Christopher Reuter, My Life as a Weapon: A Modern History of Suicide Bombing, Princeton, NJ: Princeton University Press, 2004; Andrew Silke, „The Role of Suicide in Politics, Conflict, and Terrorism”, Terrorism and Political Violence 18 (2006).—C. 35-46; Jeff Victoroff, "The Mind of the Terrorist: A Review and Critique of Psychological Approaches", Journal of Conflict Resolution 49, no. 1 (2005).—C. 3-42.

304

А. Мегагі, «Psychological Aspects of Suicide Terrorism», in Psychology of Terrorism, eds. B. Bongar, L. M. Brown, L. Beutler, P. G. Zimbardo, New York: Oxford University Press, 2006.

305

Jonathan Curiel, «The Mind of a Suicide Bomber», San Francisco Chronicle, 22 серпня 2006.—C. El, 6; цитата зі стор. 6.

306

T. McDermott. Perfect Soldiers: The Hijackers: Who They Were, Why They Did It, New York: HarperCollins, 2005.

307

M. Kakutani, «Ordinary but for the Evil They Wrought», The New York Times, 20 травня 2005.—C. B32.

308

Z. Coile, «’Ordinary British Lads’», San Francisco Chronicle,14 червня 2005.—C. Al, A10.

309

A. Silke, «Analysis: Ultimate Outrage,» The Times (London), 5 травня 2003.

310

Стрілянина відбулася 20 квітня 1999 року. Двоє старшокласників поранили 37 осіб, із них 13 загинуло.—Прим. ред.

311

Я заглибився в цей досвід, познайомившись із братом людини, якій з небагатьох вдалося врятуватися в тому масовому вбивстві,—Діані Луі. Її хлопець Річард Кларк також врятувався. Коли вони повернулися до Сан-Франциско, я запропонував їм консультації, і багато дізнався з перших вуст про жахіття. Згодом я став експертом захисту Ларрі Лейтона, звинуваченого у змові з метою вбивства конгресмена Райана, і через нього подружився з його сестрою Деббі Лейтон, іншою героїнею спротиву свавіллю Джима Джонса. Ми дізнаємося більше про них в останньому розділі, де обговорюється героїзм.

312

Порошковий розчинний напій.—Прим. ред.

313

Стенограма Джонсової останньої промови від 18 листопада 1978 року, відома як «смертельна плівка» (FBI no. Q042), безкоштовно доступна в інтернеті, завдяки Джонстаунському інституту в Оакланді, штат Каліфорнія, розшифрована Марі МакКормік Маага: http://jonestown.sdsu.edu/?page_id=29083.

314

М. Banaji, «Ordinary Prejudice», Psychological Science Agenda 8 (2001).—C. 8-16; цитата зі стор. 15.

315

Джонатан Свіфт, Мандри Гуллівера, переклад Ю. Лісняка (Київ, Дніпро, 1983).

316

R. Weiss, «Skin Cells Converted to Stem Cells», The Washington Post, 22 серпня 2005 року.—Стор. A01.

317

Вільям Ґолдінґ, Володар Мух, переклад С. Павличко, Київ, Молодь, 1988.—-Стор. 58, 63.

318

Р. G. Zimbardo, «The Human Choice: Individuation, Reason, and Order Versus Deindividuation, Impulse, and Chaos,» in 2969, Nebraska Symposium on Motivation, eds. W. J. Arnold, D. Levine, Lincoln: University of Nebraska Press, 1970.

319

M. H. Bond, D. G. Dutton, «The Effect of Interaction Anticipation and Experience as a Victim on Aggressive Behavior,» Journal of Personality 43 (1975).—Стор. 515-27.

320

Шекспір В., Зимова казка // Шекспір В. Зібрання творів у 6-ти томах. Том 6.- Пер. з англ. В. Коптілова.—Київ: Дніпро, 1986.—838 с.—С. 286-365.

321

R. J. Kiernan, R. M. Kaplan, «Deindividuation, Anonymity, and Pilfering», paper presented at the Western Psychological Association Convention, San Francisco, квітень 1971.

322

S. C. Fraser, «Deindividuation: Effects of Anonymity on Aggression in Children,» unpublished report, University of Southern California, 1974; P. G. Zimbardo, Psychology and Life, 10th ed., Glenview IL: Scott, Foresman, 1974. На жаль, це чудове дослідження ніколи не опублікувалося, позаяк дані й використані матеріали згоріли в пожежі, що знищила багато будинків на пагорбах Малібу в Каліфорнії в 1996 році.

323

Е. Diener, S. С. Fraser, A. L. Beaman, R. Т. Kelem, «Effects of Deindividuation Variables on Stealing Among Halloween Trick-or-Treaters», Journal of Personality and Social Psychology 33 (1976).—Стор. 178-83.

324

R. J. Watson, Jr., “Investigation into Deindividuation Using a Cross-Cultural Survey Technique,” Journal of Personality and Social Psychology 25(1973).—Стор. 342-45.

325

Деяка література щодо деіндивідуалізації: Е. Diener, «Deindividuation: Causes and Consequences», Social Behavior and Personality 5 (1977).—Стор. 143-56; E. Diener, «Deindividuation: The Absence of Self-Awareness and Self-Regulation in Group Members”, in Psychology of Group Influence, ed. P. B. Paulus, Hillsdale, NJ: Erlbaum, 1980).—Стор. 209-42; L. Festinger, A. Pepitone, T. Newcomb, «Some Consequences of De-individuation in a Group», Journal of Abnormal and Social Psychology 47 (1952).—Стор. 382-89; G. Le Bon, The Crowd: A Study of the Popular Mind, London: Transaction, 1995 [1895]; T. Postmes, R. Spears, «Deindividuation and Antinormative Behavior: A Meta-analysis», Psychological Bulletin 123(1998).—Стор. 238-59; S. Prentice-Dunn, R. W. Rogers, ‘’Deindividuation in Aggression», in Aggression: Theoretical and Empirical Reviews, eds. R. G. Geen, E. I. Donnerstein, New York: Academic Press, 1983.—Стор. 155-72; S. Reicher, M. Levine, «On the Consequences of Deindividuation Manipulations for the Strategic Communication of Self: Identifiability and the Presentation of Social Identity”, European Journal of Social Psychology 24 (1994).—Стор. 511-24; J. E. Singer, C. E. Brush, S. C. Lublin, «Some Aspects of Deindividuation: Identification and Conformity», Journal of Experimental Social Psychology 1 (1965).—Стор. 356-78; C. B. Spivey, S. Prentice-Dunn, «Assessing the Directionality of Deindividuated Behavior: Effects of Deindividuation, Modeling, and Private Self-Consciousness on Aggressive and Prosocial Responses», Basic and Applied Social Psychology 4 (1990).—Стор. 387-403.

326

Марді Ґра—свято напередодні Великого посту. У цей день відбувається карнавал. Аналог запусту Масниці, Колодія.—Прим. пер.

327

У римо-католиків перший день Великого посту, коли священнослужитель, на знак покути, посипає попелом голови вірян.—Прим. пер.

328

E. Goffman, Stigma: Notes on the Management of Spoiled Identity, Englewood Cliffs, NJ: Prentice-Hall, 1963.

329

Див. C. Maslach, P. G. Zimbardo, «Dehumanization in Institutional Settings: ‘Detached Concern’ in Health and Social Service Professions; The Dehumanization of Imprison-ment», доповідь представлено на з’їзді Американської психологічної асоціації, Монреаль, Канада, 30 серпня 1973 року.

330

R. Ginzburg, 200 Years of Lynching, Baltimore: Black Classic Press, 1988. Також див. фотографії лінчувань, оформлених в листівки: J. Allen, Н. Аіі, J. Lewis, L. R Litwack, Without Sanctuary: Lynching Photography in America, Santa Fe, NM: Twin Palms Publishers, 2004.

331

Див. H. C. Kelman, «Violence Without Moral Restraint: Reflections on the Dehumanization of Victims and Victimizers», Journal of Social Issues 29 (1973).—Стор. 25-61.

332

В. Herbert, «‘Gooks’ to ‘Hajis.’ «The New York Times, 21 травня 2004 року.

333

A. Bandura, B. Underwood, M. E. Fromson, «Disinhibition of Aggression Through Diffusion of Responsibility and Dehumanization of Victims», Journal of Research in Personality 9 (1975).—Стор. 253-69.

334

Для кращого зрозуміння відключення моралі див. об’ємні праці Альберта Бандури, зокрема: A. Bandura, Social Foundations of Thought and Action: A Social Cognitive Theory, Englewood Cliffs, NJ: Prentice-Hall, 1986); A. Bandura, «Mechanisms of Moral Disengagement», in Origins of Terrorism: Psychologies, Ideologies, Theologies, States of Mind, ed. W. Reich, Cambridge, UK: Cambridge University Press, 1990.—Стор. 161-91; A. Bandura, «Moral Disengagement in the Perpetration of Inhumanities», Personality and Social Psychology Review (Special Issue on Evil and Violence) 3 (1999).—Стор. 193-209; A. Bandura. «The Role of Selective Moral Disengagement in Terrorism», in Psychosocial Aspects of Terrorism: Issues, Concepts and Directions, ed. F. M. Mogahaddam, A. J. Marsella, Washington, DC: American Psychological Association Press, 2004.—Стор. 121-50; A. Bandura, C. Barbaranelli, G. V Саргага, C. Pastorelli, «Mechanisms of Moral Disengagement in the Exercise of Moral Agency», Journal of Personality and Social Psychology 71 (1996).—Стор. 364-74; M. Osofsky, A. Bandura, P. G. Zimbardo, «The Role of Moral Disengagement in the Execution Process», Law and Human Behavior 29 (2005).—Стор. 371-93.

335

. P. Leyensetal et al., «The Emotional Side of Prejudice: The Attribution of Secondary Emotions to In-groups and Out-groups», Personality and Social Psychology Review 4 (2000).—Стор. 186-97.

336

N. Haslam, P. Bain, L. Douge, M. Lee, B. Bastian, «More Human Than You: Attributing Humanness to Self and Others», Journal of Personality and Social Psychology 89 (2005).—Стop. 937-50; цитата зі стор. 950.

337

В одному з випусків служби новин Reuters тридцятип’ятирічна матір гуту на ім’я Муканквая розказала, що вона разом з іншими жінками оточили дітей своїх сусідів тутсі, яких вважали за «ворогів». З моторошною рішучістю вони забили дітей до смерті великими палицями. «Вони не кричали, бо вони нас знали,—повідомила вона.—Вони просто витріщалися на нас. Ми забили стількох, що не могли і порахувати». Її відключення моралі ґрунтувалося на вірі, що вона разом з іншими жінками-вбивцями «робили дітям послугу»: для них буцімто було краще померти тієї миті, аніж залишитися сиротами, бо їхніх батьків чоловіки-гуту вже забили мачете, а матерів ще й зґвалтували перед смертю. На дітей чекало тяжке життя, тож вона й інші матері-гуту дійшли висновку, що краще забити дітей до смерті, аби ті уникнули такої важкої долі.

338

Див. S. Keen, Faces of the Enemy: Reflections on the Hostile Imagination, San Francisco, CA: HarperSanFrancisco, 2004 [1991]. Також варто переглянути DVD як додаток до книжки (2004).

339

Із Harry Bruinius, Better for All the World: The Secret History of Forced Sterilization and America ‘s Quest for Racial Purity, New York: Knopf, 2006.

340

Див: F. Galton. Hereditary Genius: An Inquiry into Its Laws and Consequences, 2nd ed., London: Macmillan, 1892; Watts and Co. 1950; R. A. Soloway, Democracy and Denigration: Eugenics and the Declining Birthrate in England, 1877-1930, Chapel Hill: University of North Carolina Press, 1990; Race Betterment Foundation, Proceedings of the ThirdRace Betterment Conference, Battle Creek, MI: Race Betterment Foundation, 1928; E. Black, War Against the Weak: Eugenics and America’s Campaign to Create a Master Race, New York: Four Walls Eight Windows, 2003; E. Black, IBM and the Holocaust: The Strategic Alliance Between Nazi Germany and America ‘s Most Powerful Corporation, New York: Crown, 2001.

341

M. L. King, Jr., Strength to Love, Philadelphia: Fortress Press, 1963.—Стор. 18.

342

В. Latane and J. M. Darley, The Unresponsive Bystander: Why Doesn ‘t He Help?, New York: Appleton-Century-Crofts, 1970.

343

J. M. Darley, B. Latane, «Bystander Intervention in Emergencies: Diffusion of Responsibilities,» Journal of Personality and Social Psychology 8 (1968).—Стор. 377-83.

344

T. Moriarity, «Crime, Commitment, and the Responsive Bystander: Two Field Experiments,» Journal of Personality and Social Psychology 31 (1975).—Стор. 370-76.

345

D. A. Schroeder, L. A. Penner, J. F. Dovidio, J. A. Pilliavan, The Psychology of Helping and Altruism: Problems and Puzzles, New York: McGraw-Hill, 1995. Також див. C. D. Batson, «Prosocial Motivation: Why Do We Help Others?» in Advanced Social Psychology, ed. A. Tesser, New York: McGraw-Hill, 1995 ).—Стор. 333 - 81; E. Straub, «Helping a Distressed Person: Social, Personality, and Stimulus Determinants», Advances in Experimental Social Psychology, vol. 7, ed. L. Berkowitz, New York: Academic Press, 1974).—Стор. 293-341.

346

J. M. Darley, C. D. Batson, «From Jerusalem to Jericho: A Study of Situational Variables in Helping Behavior», Journal of Personality and Social Psychology 27 (1973).—Стор. 100-8.

347

C. D. Batson et al. «Failure to Help in a Hurry: Callousness or Conflict?», Personality and Social Psychology Bulletin 4 (1978).—Стор. 97-101.

348

«Abuse Scandal to Cost Catholic Church at Least $2 Billion, Predicts Lay Leader,» Associated Press, 10 липня 2005 року. Див. також документальний фільм «Deliver Us from Evil» про отця Олівера О’Ґрейді, звинуваченого в постійних сексуальних домаганнях до маленьких хлопчиків і дівчаток упродовж двох десятиліть у північній Каліфорнії. Обізнаний у численних скаргах, кардинал Роджер Магоні не звільнив О’Ґрейді, а періодично переводив цього залежного від сексу отця в нові парафії, де він мав змогу кривдити щораз нових дітей-жертв. (Режисерка—Емі Берґ, дистриб’ютор Lionsgate Films, жовтень 2006 року).

349

D. Baum, «Letter from New Orleans: The Lost Year», The New Yorker, 21 серпня 2006 року.—Стор. 44-59; D. Wiegand, «When the Levees Broke: Review of Spike Lee’s Documentary» (When the Levees Broke: A Requiem in Four Acts, HBO-TV, 21, 22 серпня 2006 року), San Francisco Chronicle, 21 серпня 2006, — стор. F1-F4.

350

J. Lipman-Blumen, The Allure of Toxic Leaders: Why We Follow Destructive Bosses and Corrupt Politicians—and How We Can Survive Them, New York: Oxford University Press, 2005, цитата зі стор. ix.

351

L. Ross, R. E. Nisbett, The Person and the Situation, Philadelphia: Temple University Press, 1991.

352

A. Bandura, Self-Efficacy: The Exercise of Control, New York: Freeman, 1997.

353

R. Kueter, The State of Human Nature, New York: iUniverse, 2005. Для перегляду психологічного впливу культури див. R. Brislin, Understanding Culture ‘s Influence on Behavior, Orlando, FL: Harcourt Brace Jovanovich, 1993; H. Markus, S.Kitayama, «Culture and the Self: Implications for Cognition, Emotion and Motivation», Psychological Review 98 (1991).—Стор. 224-53.

354

L. Ross, D. Shestowsky, «Contemporary Psychology’s Challenges to Legal Theory and Practice», Northwestern University Law Review 97 (2003).—Стор. 1081-1114; цитата зі стор. 1114. Також рекомедую прочитати розширений огляд і аналіз ролі місця в юридично-економічній системі у роботах двох юристів-науковців: J. Hanson and D. Yosifon, «The Situation: An Introduction to the Situational Character, Critical Realism, Power Economics, and Deep Capture», University of Pennsylvania Law Review 129 (2003).—Стор. 152-346. Додатково статті мого колеги Крейґа Гейні про необхідність ширшого залучення контекстуальних чинників у юридичну практику, див. С. Haney, "Making Law Modern: Toward a Contextual Model of Justice", Psychology, Public Policy and Law 8 (2002).—Стор. 3-63.

355

M. Snyder, «When Belief Creates Reality», in Advances in Experimental Social Psychology, vol. 1 8 . ed. L. Berkowitz, New York: Academic Press. 1984.—Стор. 247-305.

356

D. L. Rosenhan, “On Being Sane in Insane Places”, Science 179 (1973).—Стор. 250-58.

357

F. D. Richard, D. F. Bond, Jr., J. J. Stokes-Zoota, «One Hundred Years of Social Psychology Quantitatively Described», Review of General Psychology 7(2003).—Стор. 331-63.

358

S. T. Fiske, L. T. Harris, A.J.C. Cudy, «Why Ordinary People Torture Enemy Prisoners», Science (Policy Forum) 306 (2004).—Стор. 1482-83; цитати зі стор. 1482. Також див. S. Fiske, Analyses in Social Beings, New York: Wiley, 2003.

359

Підсумковий рапорт незалежної комісії щодо розслідування операцій із затримання. Повний рапорт доступний на сторінці СВЕ: www.prisonexp.org/pdf/SchlesingerReport.pdf Рапорт видано 8 грудня 2004.

360

Рапорт на вкладці «60 Minutes II» на сайті CBS http://www.cbsnews.com/news/abuse-of-iraqi-pows-by-gis-probed.

361

Існують докази, що генерал Маєрс особисто телефонував Дену Разеру за дев’ять днів до випуску «60 Minutes II» про насильство в Абу-Ґрейб із проханням відкласти ефір програми, аби уникнути небезпеки для «наших сил» і «проведення місії». CBS виконало прохання і відклало трансляцію на два тижні. Канал прийняв рішення про показ фотографій, тільки коли там дізналися, що журналіст з New Yorker Сеймур Герш готує до публікації докладний репортаж на ту саму тему. Це прохання свідчить про те, що військове начальство було обізнане у «візерункові проблеми», які повстануть унаслідок журналістських викриттів.

362

Свідчення перед Конгресом: Доналд Рамсфелд, Federal Document Clearing House, 2004, доступно на: www.highbeam.com/librarv/wordDoc.doc?docid=lPl:94441824; Свідчення Доналда Рамсфелда перед Сенатом; доступне: http://www.globalsecurity.org/military/library/congress/2004_hr/040507-rumsfeld.pdf

363

Цитовано в A. Hochschild, What’s in a Word? Torture, The New York Times, 23 травня 2004 року. Сьюзан Зонтаґ висловила елегантну критику твердження, що ці дії були лишень простим «зловживанням», а не «тортурами»: S. Sontag, Regarding the Torture of Others, The New York Times Magazine, 23 травня 2004 року.—C. 25ff.

364

Міністр закордонних справ Ватикану, архієпископ Джованні Лайоло вважає інакше: «Тортури? Серйозніший удар по США, ніж 11 вересня. З тією різницею, що цей удар завдали не терористи, а самі американці»

365

«It’s Not About Us; This Is War!» The Rush Limbaugh Show, 4 травня 2004 року. Див: http://www.sourcewatch.org/index.php/Rush_Limbaugh.

366

Ремарка сенатора Інхофа походить зі стенограм слухань сенатського комітету зі збройних сил 11 травня 2004 року, в якому генерал-майор Таґуба доповідав комітету про зловживання в Іраку, це його перше публічне свідчення базувалося на 600 сторінках слідства (для якого знадобився місяць і дев’ять томів справи). Повна стенограма доступна онлайн на сторінці Washington Post: http://www.washingtonpost.com/wp-dyn/articles/A17812-2004May11.html.

367

Дарбі дав перше інтерв’ю про свою роль у розкритті зловживань Уїлу Хілтону, опубліковане в журналі GQy вересні 2006 року під назвою «Полонений совісті». (Цитати Дарбі з цього джерела). Доступне онлайн: http://men.stvIe.com/gq/features/landing?id=content_478S/.

368

Існує цікава паралель з іншим солдатом, Роналдом Райденауром, який вдарив на сполох через масове вбивство в Сонґмі у В’єтнамі, 1968 року. Він теж був трохи аутсайдером, який ввійшов на сцену наступного дня, після того як деякі з його колег по-звірячому вбили сотні в’єтнамських цивільних. Відчуваючи, що їхні дії суперечать базовим принципам, за захист яких воювали США, Райденаур вирішив обнародувати справу. Його неодноразові запити до вищих посадових осіб, і навіть до президента Ніксона і конгресменів, щодо розслідування цієї різанини ігнорували або не вдовольняли понад рік.

І нарешті завзятість Райденаура окупилися. До нього приєднався молодий репортер-слідчий Сеймур Герш, який описав історію в 1970 році у книжці «Му Lai 4: A Report on the Massacre and its Aftermath». Мабуть, це не випадковість, що той самий репортер, тепер значно старший, розкрив зловживання в Абу-Ґрейб у своїй статті для New Yorker (квітень 2004 року), і книжці «Chain of Command: The Road from 9/11 to Abu Ghraib» (2004).

Сумними наслідками зухвалого вчинку Дарбі було те, що декілька років він, разом із матір'ю і дружиною, були змушені переховуватися, під захистом охорони, бо багато людей хотіли їх убити через його приниження армії.

369

Я хотів зініціювати фонд героя Джо Дарбі, зібрати пожертви з усієї країни і передати їх йому, коли він вийде з-під охорони. Репортерка USA Today Мерилін Еліас погодилася опублікувати історію про життя цього «героя в підпіллі» і згадати в ньому фонд, якщо я зможу забезпечити рахунок, на який люди зможуть надсилати пожертви. Впродовж багатьох місяців я намагався переконати різні організації створити такий рахунок, серед них Amnesty International, банк рідного міста Дарбі, мій Union Bank у Пало-Альто, навіть асоціацію жертв тортур. Щоразу отримував відмову, яка видавалася фальшивкою. Я переконав тодішнього голову Американської психологічної асоціації Діану Галперін подати таку пропозицію на щорічному з’їзді, але надто багато членів Ради директорів організації виступили проти. Для багатьох людей це було занадто політичним.

370

Цитата з «А Question of Torture,» PBS News Frontline, 18 жовтня 2005 року.

371

CBS, 60 Minutes 11, 28 квітня 2004 року.

372

В’язницю Абу-Ґрейб офіційно закрили 15 серпня 2006 року, всіх утримуваних там в’язнів перевели в Кемп-Кроппер біля Багдадського аеропорту.

373

Військова слідча Марсі Дрюрі інформувала мене про умови, які панували в Абу-Ґрейб, відколи військові взяли це місце під свій контроль і доколи почалося розслідування зловживань у блоці 1А. В електронних листах (16, 18 і 20 вересня 2005 року) і телефонному інтерв’ю (8 вересня 2005 року) вона з перших вуст розказала про «жалюгідні, злиденні» умови як для охоронців, так і в’язнів. Вона служила в підрозділі, що займався розслідуваннями злочинів, вчинених військовими США впродовж війни. Вона також була однією з перших осіб, хто побачив диск із фотографіями. Її відділ завершив розслідування до лютого 2004 року. Вона сказала мені, що хоче, аби світ побачив правду, що умови, які панували у в’язниці, мали вплив на поведінку охоронців.

374

Передача про Кемп-Даґлас «80 Acres of Hell», History Channel, 3 червня 2006 року.

375

Janis Karpinski із Steven Strasser, One Woman’s Army: The Commanding General at Abu Ghraib Tells Her Story, New York: Miramax Press, 2005.

376

Психологічна оцінка складалася із інтерв’ю з військовим психологом, доктором Елвіном Джонсом, 31 серпня і 2 вересня 2004 року, після якої проведено різні психологічні тести. Вони включали в себе Міннесотський багатопрофільний опитувальник особистості (ММРІ-2); багатовимірний клінічний опитувальник Мільтона-ІІІ і скорочену шкалу Уекслера. Офіційний звіт про психологічну консультацію та результати тестів надіслано 21 вересня мені і доктору Леррі Бойтлеру (директору докторської програми з психології в Університеті Пало-Альто). Він провів незалежну сліпу інтерпретацію результатів тестів, не знаючи ані імені, ані статусу досліджуваного. Також я провів інвентар вигорання Маслач під час інтерв’ю Чіпа в мене вдома, результати якого відправлено для інтерпретації експерту із психології стресу праці—доктору Майклу Лейтеру із Центру організаційного розвитку в Уолфвіллі, Канада. Його формальну оцінку я отримав 3 жовтня 2004 року. Він також не знав, хто заповнював форму.

377

Звіт психологічної консультації, 31 серпня 2004 року.

378

Для див. мою книжку: Р. G. Zimbardo, Shyness: What It Is. What to Do About It, Reading, MA: Perseus Books, 1977.

379

Особистий лист від 12 червня 2005 року.

380

Листування електронною поштою з Мімі Фредерік, 21 вересня 2005 року (надано дозвіл на цитування).

381

372-й батальйон військової поліції базувався в Крезаптауні, Меріленд. Більшість його членів походили з маленьких, небагатих міст, де оголошення військових рекрутерів часто з’являлися в місцевій пресі. Вони часто приєднувалися до війська ще підлітками, аби заробити і побачити світ, або просто щоб вирватися з міста, де виросли. Члени 372-ї бригади були дуже дружніми. Див: Time magazine, Special Report, 17 травня 2004 року.

382

Моє інтерв’ю з Чіпом, 30 вересня 2004 року, та приватний лис, 12 червня 2005.

383

Резюме звіту доктора Елвіна Джонса щодо інтерв’ю і низки психологічних тестів, 31 серпня 2004 року.

384

Резюме інтерпретації всіх тестів, надане доктором Джонсом.

385

Цю й наступні цитати взято з «Інтерпретації тестування клієнта» 22 вересня 2004 року, проведеної доктором Леррі Бойтлером, з письмового звіту для мене.

386

Оцінка доктора Лейтера потрапила до мене 3 жовтня 2004, див: С. Maslach and М. Р. Leiter, The Truth About Burnout (San Francisco: Jossey-Bass, 1997). Також див: M. P. Leiter and C. Maslach, Preventing Burnout and Building Engagement: A Complete Package for Organizational Renewal, San Francisco: Jossey-Bass, 2000.

387

Існує багато психологічної літератури щодо когнітивного перевантаження, деякі посилання: D. Kirsh, «А Few Thoughts on Cognitive Overload», Intellectica 30 (2000).—C. 19-51; R. Hester, H. Caravan, «Working Memory and Executive Function: The Influence of Content and Load on the Control of Attention», Memory & Cognition 33 (2005).—C. 221-33; F. Pass, A. Renkl, J. Swelle, «Cognitive Load Theory: Instructional Implications of the Interaction Between Information Structures and Cognitive Architecture», Instructional Science 32 (2004).—C. 1-8

388

Нотатки щодо саги про рядову Джессіку Лінч взято з телевізійного документального фільму на BBC 2, в якому зазначалося, що армія США сфабрикувала і спотворила майже все з її «героїчного» наративу. Таке саме створення псевдогероя сталося і в історії колишньої зірки NFL Arizona Cardinals, Пета Тіллмана, якого застрелили свої ж, «дружнім вогнем», і це приховували, доки сім’я не добилася правди. Розслідування BBC щодо Джессіки Лінч: «War Spin: The Truth About Jessica,» 18 травня 2003 p. (репортер Джон Кемпфнер). Розшифрування програми можна знайти на: http://news.bbc.co.uk/2/hi/programmes/correspondent/3028585.stm. Справа Пета Тіллмана вийшла в двох частинах в The Washington Post: S. Coll, «Barrage of Bullets Drowned Out Cries of Comrades: Communication Breakdown, Split Platoon Among Factors of ‘Friendly Fire’«, The Washington Post, 6 грудня 2004 року.—C. A01; S. Coll, «Army Spun Tale Around IU-Fated Mission», The Washington Post, 6 грудня 2004 року.—C. A01; Дві статті доступні онлайн: http://www.washingtonpost.com/wp-dyn/articles/A35717-2004Dec4.html та http://www.washingtonpost.com/wp-dyn/articles/A37679-2004Dec5.html. Батько Пета Патрік, юрист, продовжує розслідувати смерть сина. Нещодавня стаття в New York Times відкриває нові деталі: М. Davey and S. Eric «Two Years After Soldier’s Death, Family’s Battle is with Army», The New York Times, 21 березня 2006.—C. A01. Див. також красномовну і потужну заяву під назвою «Після Петового дня народження» його брата Кевина, який у 2002 році разом з Петом вступив до війська, і разом з ним служив в Іраку й Афганістані, доступна онлайн: http://www.truthdig.com/report/item/200601019_after_pats_birthday.

389

Усі питання і відповіді взято із інтерв’ю від 30 вересня 2004 року, проведеного в мене вдома, записаного і розшифрованого Меттом Естрада—моїм асистентом.

390

R.J. Smith and J. White, «General Granted Latitude at Prison: Abu Ghraib Used Aggressive Tactics», The Washington Post, June 12, 2004, c. A01. Доступ: http://www.washingtonpost.com/wp-dyn/articles/A35612- 2004Junll.html.

391

Ветеран, військовий слідчий, розказав мені, що, на його думку, слідчі маніпулювали військовими поліцейськими, щоб ті допомагали збирати інформацію: «Саме тут заритий собака. Недобросовісні слідчі, (в низхідному порядку: молодші військові, контрактники чи спів робітники ЦРУ), охоче грали на вірі відданих їм людей. Я мав досвід управління персоналом, що утримував в’язнів (у тому випадку це була рота піхоти, яким доручили в’язницю), і вони почали ставитися до мене так, якби я був втіленням усіх американських стереотипів «слідака». Проте коли я пояснив їм, чому не чинитиму так, вони не лише зрозуміли мене, а й «погодилися добровільно змінити свою поведінку. Контроль однієї людини над іншою є надзвичайною відповідальністю, і йому треба навчитися і зрозуміти, а не просто віддавати накази». Отримано 3 серпня 2006, джерело бажає залишитися анонімним.

392

Моє інтерв’ю з Чіпом, 30 вересня 2004 року.

393

Синхрон Кена Дейвиса був частиною документального фільму «The Human Behavior Experiments», показано на телеканалі Sundance 1 червня 2006 року.

394

I. Janis, «Groupthink», Psychology Today, листопад 1971.—C. 43-46. Висновки слідочої комії Сенату доступні: http://web.archive.org/web/20050305175913/http://intelligence.senate.gov/conclusions.pdf.

395

S. Т. Fiske, L. Т. Harris, A. J. Cuddy, «Why Ordinary People Torture Enemy Prisoners», Science 306 (2004).—C. 1482-83; цитата зі стор. 1483.

396

Особисте листування електронною поштою від 30 серпня 2006 року, з дозволом на друк. Автор зараз працює в Міністерство торгівлі США.

397

Доповідь генерала Таґуби перед Конгресом 11 травня 2004 року.

398

В наступному розділі ми більше розкажемо про доповідь генерал-майора Джорджа Фея, співавтором якого є генерал-лейтенант Джонс. Частина їхньої доповіді представлена в: S. Strasser, ed.. The Abu Ghraib Investigations: The Official Reports of the Independent Panel and the Pentagon on the Shocking Prisoner Abuse in Iraq, New York: Public Affairs, 2004). Повний текст рапорту доступний: http://news.findlaw.com/hdocs/docs/dod/fay82504rpt.pdf.

399

Fifth Estate, «А Few Bad Apples: The Night of October 25, 2003,» Canadian Broadcast Company Television News, 16 листопада, 2005, доступ: http://web.archive.org/web/20070210234335/http://www.cbc.ca/fifth/badapples/resource.html

400

M. A. Fuoco, E. Blazina, C. Lash, «Suspect in Prisoner Abuse Has a History of Troubles», Pittsburgh Post-Gazette, 8 травня 2004 року.

401

Свідчення аналітика військової розвідки на досудовому слуханні в справі Ґренера.

402

Умова про визнання провини, справа США проти Фредеріка, 5 серпня 2004 року.

403

Особисте листування з Фредеріком (із Форт-Лівенворт), 12 червня 2005 року.

404

Guard «Неlhnann» on «The Human Behavior Experiments», 1 червня 2006 року.

405

406

Там само. Рапорт Кена Дейвиса в The Human Behavior Experiments.

407

Див. http://web.archive.org/web/20100206181658/http://www.supportmpscapegoats.com/

408

Sontag, «Regarding the Torture of Others», 23 травня 2004 року.

409

«Now That’s Fucked Up»: http://web.archive.org/web/20050731235116/ http://www.nowthatsfuckedup.com/bbs/index.php (див. особливо: http://web.archive.org/web/20051128100421/http://www.nowthatsfuckedup.com/bbs/ftopic41640.html).

410

«Burn, baby! Burn!»—вірш американького поета Мервіна Екс (Marvin X), написаного невдовзі після масштабних заворушень у Лос-Анджелісі 1965 року, відомих як повстання Уоттс. Фраза згодом набула численних алюзій в американській поп-культурі, зокрема у популярній музиці.—Прим. ред.

411

Allen et al., Without Sanctuary: Lynching Photography in America (див: http://withoutsanctuary.org).

412

Browning, Ordinary Men (1993).

413

Janina Struk, Photographing the Holocaust: Interpretations of the Evidence, New York: Palgrave, 2004.

414

www.armenocide.net

415

Детальнішу інформацію про трофейні фотографії Тедді Рузвельта з сином Кермітом див: “On Safari with Theodore Roosevelt, 1909”, доступно на: www.eyewitnesstohistory.com/tr.htm. Цікаво, що хоча метою експедиції оголосили «збір» різних видів тварин, насправді це було полювання, в якому вбили 512 тварин, серед яких 17 левів, 11 слонів і 20 носорогів. Цікаво, що онук Теодора Рузвельта Керміт-молодший був керівником операції ЦРУ в Ірані під назвою «Аякс», яка увінчалася успішним переворотом і відстороненням від влади (демократично обраного) прем’єр-міністра Мохаммеда Моссадика в 1953 році. Причиною цієї операції стало занепокоєння ЦРУ, що уряд Моссадика зблизиться з комуністами. За словами Стівена Кінзера, журналіста-«ветерана» New York Times, ця операція стала зразком для наступної половини століття, коли США і ЦРУ успішно вчинили або підтримали державні перевороти в Гватемалі (1954), потім в Кубі, Чилі, Конго, В’єтнамі, і (що має безпосереднє відношення до нашої історії) в Іраку. Кінзер також зазначає, що часто ці країни після перевороту переживали нестабільність, цивільні конфлікти і безліч насильства. Наслідки цих операцій відчутні й сьогодні. Спричинені цим величезна вбогість і страждання переповнили ворожістю до США цілі регіони світу. Також США хотіли вчинити ще один переворот в Ірані, а можливо навіть планувало розпочати війну. Сеймур Герш, знаний вже нам журналіст із The New Yorker, який розслідував злочини в Сонгмі й Абу-Ґрейб, висвітлив таку інформацію: http://web.archive.org/web/20050203211406/http://www.newyorker.com/fact/content/?050124fa_fact; S. Kinzer, All the Shah’s Men: An American Coup and the Roots of Middle East Terror, Hoboken. NJ: Wiley, 2003; S. Kinzer, Overthrow: America’s Century of Regime Change from Hawaii to Iraq, New York: Times Books, 2006.

416

Цитата походить із моїх нотаток дискусії 4 травня 2006 року (яку я модерував): «Злочини проти людства, вчинені адміністрацією Буша», в якій Карпінскі брала участь. Досвідчений слідчий сумнівається в тому, що військовий слідчий просив охоронців зробити такі фото: «Я не вірю, що “дозвіл” надходив від слідчих, якщо взагалі був чий-небудь дозвіл. За мою майже 20-літню кар’єру слідчого і керівника розслідувань, я вивчив усі можливі “підходи”, і я не вірю, що слідчий не тільки свідомо втягнув би людину в нелегальну дію із сумнівною цінністю для слідства, але й що він увійшов із іншим у змову і таким чином став від нього залежним». Отримано 3 серпня 2006 р., джерело бажає залишитися анонімним.

417

Judith Butler, «Torture, Sexual Politics, and the Ethics of Photography.» Lecture presented at Stanford University symposium Thinking Humanity After Abu Ghraib (20 жовтня 2006 p.).

418

Це відеозапис CBS щодо знущань у Кемп-Букка доступний онлайн: http://www.cbsnews.com/news/a-gis-iraq-prison-video-diary

419

Це свідчення та багато інших доступні у звіті «Поразка керівництва: свідчення з перших рук про завдання тортур армією США іракським затриманим», 24 вересня 2005 р., на сторінці Human Rights Watch: http://pantheon.hrw.org/reports/2005/us0905.

420

Восьмирічний термін ув’язнення було скорочено на шість місяців наказом командуючого генерала і ще на вісімнадцять місяців військовою комісією з умовно-дострокового звільнення і помилування (серпень 2006 року), зважаючи на численні прохання про пом’якшення покарання мого й інших авторства.

421

Стрес, який Чіп переживав ночами в блоці 1А і потім під час ув’язнення, може мати значний вплив на функціонування мозку і зміни в емоціях і поведінці, див. Robert М. Sapolsky, «Why Stress Is Bad for Your Brain». Science 273 (1996).—C. 749-50.

422

Особисте листування, 12 червня 2005 року.

423

Е. Aronson and J. Mills, «The Effect of Severity of Initiation on Liking for a Group,» Journal of Abnormal and Social Psychology 59(1959), c.177-81.

424

Особисте листування, 25 лютого 2005 року.

425

Особисте листування, 15 червня 2005 року.

426

Darius М. Rejali, Torture and Modernity: Self, Society, and State in Modem Iran (Boulder, CO: Westview Press, 1994). Також див. його есе, доступ: http://www.salon.com/2004/06/18/torture_l і http://www.salon.com/2004/06/21/torture_algiers

427

Один військовий офіцер сказав мені: «Я сам говорив: “це Стенфорд”, описуючи незвичну садистичну поведінку з боку тих, хто командує іншими».

428

Хенслі є дипломованим експертом із травматичного стресу, членом Американської академії експертів із травматичного стресу, радником із психологічних й антитерористичних операцій при федеральному уряді. Докторант в університеті Капелла зі спеціаліза цією на ПТСР, вивчав знущання в Абу-Ґрейб. Хенслі також зазначає: «Достовірність тверджень, висловлених у цьому документі, може бути встановлено з використанням аналогічного аналізу репрезентативної вибірки з боку відповідачів. Позитивна кореляція схожих даних може вказувати на валідність ефекту Зімбардо у в’язниці Абу-Ґрейб, що пояснює девіантну поведінку (стор. 51). A. L. Hensley, «Why Good People Go Bad: A Psychoanalytic and Behavioral Assessment of the Abu Ghraib Detention Facility Staff.» A strategic courts-martial defense strategy presented to the Area Defense Council in Washington, D.C., 10 грудня 2004 p.

429

R. Norland, «Good Intentions Gone Bad»,Newsweek, 13 червня 2005 року.—C. 40.

430

Заключна промова, 21 жовтня 2004 року, виголошена майором Майклом Голлі під час слухання справи сержанта Айвена Фредеріка, Багдад, і 21 жовтня, 2004 року.—С. 353-54.

431

Моя спонтанна заключна промова, 21 жовтня, 2004 року, стор. 329.

432

Алюзія на п’єсу Луїджі Піранделло «Шість персонажів у пошуках автора», в якій зображено соціальну трагедію людей, безсилих проти нав’язаної їм «маски».—Прим. ред.

433

«Адміністративне зло» виникає, коли члени організації фокусуються на розробці процедур, і способів отримання найефективнішого результату, не звертаючи уваги на те, що засоби осягнення мети є неморальними, нелегальними чи неетичними. Їм вигідно залишатись сліпими на реальність наслідків їхніх дій. Винними в адміністративному злі можуть бути корпорації, поліція, пенітенціарна система, військові та урядові центри, як і радикальні революційні групи.

40 років назад ми бачили його в «аналітичному» підході Роберта МакНамари до війни у В’єтнамі. Використовуючи «науково-аналітичний» спосіб мислення разом із «технічно-раціонально-юридичним» підходом для вирішення суспільних чи політичних проблем, дає змогу організаціям і їхнім членам творити приховане зло. Бувають ситуації, коли держава дає змогу громадянам чинити зло, як це було при Голокості, чи інтернування американських мешканців японського походження впродовж Другої світової війни, що є також прикладами адміністративного зла. Я доводжу, що програма тортур, як частина введеної адміністрацією Буша «війни з тероризмом», є таким же прикладом. Проникливе поняття «адміністративного зла» запропонував Гай Адамс та Денні Белфор у своїй провокативній книзі: Adams G. В., Balfour D. L. Unmasking Administrative Evil. Revised ed. (New York: M. E. Sharpe, 2004).

434

Добрий збір в одному місці всіх інформації про хронологію подій в Абу-Ґрейб можна знайти: http://www.globalsecurity.org/intell/world/iraq/abu-ghurayb- chronology.htm

435

Журналіст-розслідувач Сеймур Герш першим розповів про знущання та тортури в Абу-Ґрейб: S. М. Hersh, Torture at Abu Ghraib. American Soldiers Brutalize Iraqis: How Far Up Does the Responsibility Go?, The New Yorker, May 5, 2004.—C. 42, доступний на: http://web.archive.org/web/20080311215848/http://www. notinourname.net/war/torture-5may04.htm.

436

Доступний на: http://news.findlaw.com/cnn/docs/iraq/tagubarpt.html

437

Частина звіту Фея/Джонса представлена в: Steven Strasser and Craig R. Whitney eds., The Abu Ghraib Investigations: The Official Reports of the Independent Panel and the Pentagon on the Shocking Prisoner Abuse in Iraq (New York: Public Affairs, 2004). Повний звіт доступний: http://news.findlaw.com/hdocs/docs/dod/fay82504rpt.pdf. Також див: Strasser and Whitney The 9/11 Investigations: Staff Reports of the 9/11 Commission: Excerpts from the House Senate Joint Inquiry Report on 9/11: Testimony from Fourteen Key Witnesses (New York: PublicAffairs. 2004).

438

Повідомлялось, що керівник Центрального штабу Збройних сил США генерал Джон Абізаїд вимагав, щоб розслідування очолював офіцер вищого чину ніж генерал-майор Фей, тому що він не мав права допитувати вище військове керівництво, що був в змозі робити генерал-лейтенант Джонс.

439

Згодом ми докладніше розкажемо про цього затриманого, Манаделя аль-Джамаді.

440

Steven Н. Miles, Oath Betrayed: Torture, Medical Complicity, and the War on Terror (New York: Random House, 2006).

441

Eric Schmitt, «Abuses at Prison Tied to Officers in Military Intelligence,» The New York Times, August 26, 2004.

442

Незалежна група оцінки операцій із затримання МО [Міністерство оборони], створеної Міністром оборони Рамсфелдом, підготувала кінцевий звіт 24 серпня 2004 року. Чотири члени групи: колишній міністр оборони Гаролд Бровн; колишній конгресмен Тіллі Фловер; Генерал Чарлз А. Ґорнер; і колишній міністр оборони Джеймс Р. Шлезінґер, голова групи. Повний звіт, включно з додатком G, можна знайти: www.prisonexp.org/pdf/SchlesingerReport.pdf.

443

Див: www.hrw.org. Інше вартісне джерело—звіт СВС в програмі Fifth Estate, A Few Bad Apples, яку показано 16 листопада 2005 року. Тут розглядається динаміка подій в блоці 1А вночі, 25 жовтня 2003 року, коли кілька військових катували іракських в’язнів, а інші за цим спостерігали. Цей інцидент згадується в 14 розділі, його причиною була плітка що ці в’язні зґвалтували хлопчика, що виявилось не правдою. Доступно: http://web.archive.org/ web/20121107130947/http://www.cbc.ca/fifth/badapples/resource.html

444

Див: http://web.archive.org/web/20090118002956/http://www.whitehouse.gov/news/releases/2004/05/20040506-9.html

445

«Abu Ghraib Only the ‘Tip of the Iceberg’», Human Rights Watch Report, April 27, 2005.

446

E. Schmitt, «Few Punished in Abuse Cases», The New York Times, 27 квітня 2006, p. A24. Це резюме базується на повному звіті, приготовленому центру прав людини і глобального правосуддя Нью-Йоркого університету разом з Human Rights Watch та Human Rights First. Це розслідування зібрало статистичні дані з біля 100,000 документів, отриманих завдяки праві на публічний доступ до інформації. Вони зазначають що 2/3 надуживань відбулись в Іраці.

447

«Abu Ghraib Dog Handler Gets 6 Months,» CBS News Video Report, 22 травня 2006. Доступне: http://www.cbsnews.com/news/abu-ghraib-dog-handler-gets-6-months.

448

Повний звіт доступний на: http://web.archive.org/web/20080617051655/http:// www.humanrightsfirst.info/pdf/06425-etn-by-the-numbers.pdf.

449

Повний звіт, включно з процитованим тут текстом доступний: https://www. hrw.org/reports/2005/us0405/index.htm.

450

Свідчення Міністра оборони Рамсфелда перед Сенатом. Hearing of the Senate Armed Services Committee on Mistreatment of Iraqi Prisoners, Federal News Service, 7 травня 2004.

451

Див: http://zakon0.rada.gov.ua/laws/show/995_153

452

«Report of the International Committee of the Red Cross (ICRC) on the Treatment by the Coalition Forces of Prisoners of War and Other Protected Persons by the Geneva Conventions in Iraq During Arrest, Internment and Interrogation,» лютий 2004. Див: http://download.repubblica.it/pdf/rapporto_crocerossa.pdf.

453

Цитата з «А Question of Torture,» PBS Frontline, 18 жовтня 2005.

454

Свідчення генерал-лейтенанта Рікардо Санчнса перед Сенатом, Senate Armed Services Committee, Hearing on Iraq Prisoner Abuse, 19 травня 2004.

455

Mark Danner, Torture and Truth: America, Abu Ghraib and the War on Terrorism (New York: The New York Review of Books, 2004), c. 33.

456

Anis Karpinski, interview on «А Question of Torture,» PBS Frontline, 18 жовтня, 2005 p.

457

Із меморандуму генерал-лейтенанта Санчеса до голови Центрального штабу, Interrogation and Counter-Resistance Policy, 14 вересня 2003, доступне: http://web.archive.org/web/20051119080311/http://www.aclu.org/SafeandFree/ SafeandFree.cfm?ID=17851&c=206.

458

Інтерв’ю з Джозефом Дарбі, GQ magazine, вересень 2006 р.

459

У червні 2006 року біля 90 в’язнів в Ґітмо оголосили сухе голодування в знак протесту проти нелегального ув’язнення. Командуючий ВМФ заявив, що ця акція всього лиш демонстрацією, щоб «привернути увагу». Щоб в’язні не померли з голоду їх прийшлось примусово годувати через трубки в носі, для чого знадобилось мінімум шість медпрацівників. Це само по собі пригадує тортури, але влада окреслює це як «безпечно і гуманно». Див: Ben Fox, «Hunger Strike Widens at Guantanamo», Associated Press, ЗО травня 2006 року, та Andrew Selsky, «More Detainees Join Hunger Strike at Guantanamo,» Associated Press, 2 липня 2006.

460

У попередніх розділах я вже розказував про голодування політичних в’язнів в Іралндії і інших місцях, щоб привести паралелі з тактикою яку використовував наш в’язень Клей-416. Одним із найвідоміших учасників голодування в Ірландії, внаслідок якого він і помер, був Боббі Сандс. Цікаво, що організатор голодування в Ґітмо, Беніям Мухамед аль-Хабаші заявив, що він і інші учасники голодування доб’ються задоволення вимог, або помруть як Боббі Сандс, який “мав відвагу переконань і помер за ідею. Ніхто ні на момент не повинен сумніватись, що мої брати тут мають менше відваги”. Див: Kate McCabe, «Political Prisoners’ Resistance from Ireland to GITMO: ‘No Less Courage,’» www.CounterPunch.com, 5 травня 2006 p.

461

«GITMO Suicides Comment Condemned. U.S. Officials’ «Publicity Stunt» Remark Draws International Backlash,» Associated Press, 12 червня 2006. чиновником був Колін Графі, Colleen Graffy, секретар відділу Державного департаменту США. Офіцером ВМФ був Генрі Гарріс.

462

Janis Karpinski, інтерв’ю на «А Question of Torture,» PBS Frontline, 18 жовтня 2005 p. Також згадувалось в «Iraq Abuse ‘Ordered from the Top,’« BBC, 15 червня 2004 р., доступне: http://news.bbc.co.uk/2/hi/americas/3806713.stm. Коли Міллер прибув до Абу-Ґрейб, він сказав: «На мою думку, ви ставитеся до в’язнів надто добре. В Ґуантанамо в’язні знають хто головний, і вони це розуміють із самого початку». Він сказав: «Ви маєте відноситись до в’язнів як до собак, і якщо ви думаєте, чи відчуваєте інакше—ви втратили контроль. Доступно на: http://truth-out.org/archive/component/k2/ item/60216:bush-on-trial-for-crimes-against-humanity.

463

Scott Wilson and Sewell Chan, «As Insurgency Grew, So Did Prison Abuse,» The Washington Post, 9 травня 2004. Також див: One Woman’s Army (New York: Hyperion, 2005), c. 196-205.

464

Jeffrey R. Smith, «General Is Said to Have Urged Use of Dogs,» The Washington Post, 26 травня 2004.

465

General Kern in «А Question of Torture,» PBS Frontline, 18 жовтня 2005 p.

466

Генерал-майор Джефрі Міллер подав у відставку 31 липня 2006 року. Він вирішив піти не пенсію не чекаючи на підвищення, тому що його репутація була заплямована підозрами безпосередньої участі в тортурах в Абу-Ґрейб та Ґітмо, згідно з джерелами в армії та конгресі.

467

Генерал Маєрс продовжує звинувачувати у всіх надуживаннях в Абу-Ґрейб тільки «виродків» з військової поліції, ігноруючи або відкидачи всі докази з багатьох незалежних розслідувань, які розкривають присутність активну співучасть багатьох із старшого командування, та багато системних помилок. Це свідчить або про його впертість або невігластво. Доступно на: http://www. pbs.org/wgbh/pages/frontline/torture/etc/script.html

468

Більше 100 000 сторінок державних документів, що описують знущання і тортури над затриманими можна знайти на сторінці АСШ в вільному доступі: https://www.thetorturedatabase.org/search/apachesolr_search. Інформаційний бюлетень можна знайти: http://www.rawstory.com/news/2006/New_Army_ documents_reveal_US_knew_0502.html.

469

Eric Schmitt, «Outmoded Interrogation Tactics Cited,» The New York Times, 17 червня 2006 року.—C. All.

470

Газета Toledo Blade із Огайо і її репортер отримав Путцерівську премію за розслідування злочинів вчинених «Тайгер Форс» у В’єтнамі, де цей підрозділ протягом семи місяців вбивав цивільне населення і проводив погроми, що протягом трьох десятків років приховувалось військовим командуванням. Цей підрозділ 101 повітряно-десантної дивізії був одним із найбільш заслужених у В’єтнамі. Армія розслідувала свідчення щодо їхніх військових злочинів, тортур, вбивств, нападів на цивільне населення і дійшла висновку, що можна звинуватити 18 військових, але жодних обвинувачень не було представлено. Див: «Buried Secrets, Brutal Truths,’« http://www.toledoblade.com/. Експерти згідні, що якщо провести розслідування швидше—можна було б уникнути різанини в Сонґмі, яка відбулась шість місяців пізніше.

471

Американський репортер Нір Розен, який протягом трьох років мешкав в Іраку, розмовляє арабською, навіть на місцевому діалекті, повідомляє: «Окупація перетворилася на один розтягнений злочин проти іракського населення, який, в більшості залишився непоміченим в американському суспільстві та ЗМІ. Див: Nir Rosen, «The Occupation of Iraqi Hearts and Minds,» 27 червня ‘2006, доступне: http://www.truthdig.com/dig/item/20060627_occupation_ iraq_hearts_minds. Також див. коментар репортера: Haifer Zangana, «All Iraq is Abu Ghraib. Our Streets Are Prison Corridors and Our Homes Cells as the Occupiers Go About Their Strategic Humiliation and Intimidation,» The Guardian, 5 липня 2006.

472

Anna Badkhen, «Atrocities Are a Fact of All Wars, Even Ours: It’s Not Just Evil Empires Whose Soldiers Go Amok,» San Francisco Chronicle, 13 серпня 2006, pp. El, E6. Цитата Джона Пайка, директора GlobalSecurity.org, on р. Е 1

473

Dave Grossman, On Killing: The Psychological Cost of Learning to Kill in War and Society (Boston: Little, Brown, 1995). Grossman’s website is www.killology.com.

474

Vicki Haddock, «The Science of Creating Killers: Human Reluctance to Take a Life Can Be Reversed Through Training in the Method Known as Killology,» San Francisco Chronicle, 13 серпня 2006 року.—C. El, E6. Цитата колишнього рядового Стівена Ґріна—С. Е1.

475

David S. Cloud. «Marines May Have Excised Evidence on 24 Iraqi Deaths,» The New York Times, 18 серпня 2006 року; Richard A. Oppel. Jr., «Iraqi Leader Lambasts U.S. Military: He Says There Are Daily Attacks on Civilians by Troops,» The New York Times, 2 червня 2006 року.

476

D. S. Cloud and E. Schmitt, «Role of Commanders Probed in Death of Civilians,» The New York Times, June 3, 2006; L. Kaplow, «Iraqi’s Video Launched Massacre Investigation,» CoxNews Service, 4 червня 2006 року.

477

MSNBC.COM . «Peers Vowed to Kill Him if He Talked, Soldier Says,» Associated Press report, August 2, 2006. available at http://www.nbcnews.com/id/14150285.

478

T. Whitmore, «Ех-Soldier Charged with Rape of Iraqi Woman, Killing of Family,» 3 червня 2006 року; Julie Rawe and Aparisim Ghosh, «А Soldier’s Shame,» Time, 17 липня 2006 p.—C. 38-39.

479

Roger Brokaw and Anthony Lagouranis, on «А Question of Torture,» PBS Frontline, October 18, 2005.

480

“Зняти рукавички” означає почати бити супротивника кулаком без додаткового захисту, який пом’якшує удари, тобто почати бити сильніше, без правил.

481

Т. R. Reid, «Military Court Hears Abu Ghraib Testimony: Witness in Graner Case Says Higher-ups Condoned Abuse,» The Washington Post, 11 січня 2005 року.—C. A03. «Фредерів, штаб-сержант, якого понизили до рядового після визнання винним в зловживаннях в Абу-Ґрейб, казав, що повідомляв шістьом старшим офіцерам, від капітанів до полковників, про вчинки охоронців, і йому ніколи не сказали це припинити. Також Фредерік говорив, що представник ЦРУ, до якого він звертався “агент Ромеро”, казав йому “підготовити” підозрюваного до допиту. Агент сказав не перейматись тим що з ним зроблять охоронці, головне щоб не вбили» Свідчення Фредеріка. Доступне: http://www.washingtonpost.com/wp-dyn/articles/A62597-2005Janl0.html.

482

A. Zagorin, and М. Duffy, «Time Exclusive: Inside the Wire at Gitmo,» Time, доступне: http://time.com/3624326/inside-the-interrogation-of-detainee-063.

483

Цитата з: Jane Mayer, «The Memo,» The New Yorker, 27 лютого 2006, c. 35.

484

Деталі інтерв’ю з капітаном Фішбеком і іншими двома сержантами містяться в звіті Human Rights Watch, «Leadership Failure: Firsthand Accounts of Torture of Iraqi Detainees by the Army’s 82nd Airborne Division,» September 2005, vol. 17, no. 3(G), доступне на: https://www.hrw.org/reports/2005/us0905/l.htm. Повний лист Фішбека сенатору опублікований у The Washington Post on 18 вересня 2005 року.

485

Erik Saar and Viveca Novak, Inside the Wire: A Military Intelligence Soldier’s Eyewitness Account of Life at Guantanamo (New York: Penguin Press, 2005).

486

Eric Saar, радіо інтерв’ю із Амі Ґудман: Amy Goodman, «Democracy Now,»

Pacifica Radio, 4 травня 2005 p., доступне на: https://www.democracynow. org/2005/5/4/inside_the_wire_a_military_intelligence.

487

Maureen Dowd, “Torture Chicks Gone Wild”, The New York Times, 30 січня 2005.

488

Цитати із Inside the Wire.—C. 220-228.

489

Див: А. С. Thompson and Trevor Paglen, «The CIA’s Torture Taxi,» San Francisco Bay Guardian, 14 грудня 2005 p.—C. 15,18. Це розслідування розкриває приватний літак Боїнг N31ЗР, який без перешкод приземлявся на будь якому військовому аеропорту по всьому світі. Його слід виказує на викрадення німецьких громадян ліванського походження, Халеда аль-Масрі. Підозрюється, що це був один з двадцяти шести літаків флоту ЦРУ, згідно зі звітом експерта з прав людини, Стіва Ватта.

490

Див: Human Rights Watch, «The Road to Abu Ghraib,» червень 2004 року, доступне на: https://www.hrw.org/reports/2004/usa0604. Також див: John Barry, Michael Hirsh, and Michael Isikoff, «The Roots of Torture,» Newsweek, 24 травня 2004 p.

491

Frontline, «The Torture Question,» розшифровка.—C. 5.

492

Frontline, «The Torture Question,» розшифровка.—C. 5.

493

Jan Silva, «Europe Prison Inquiry Seeks Data on 31 Flights: Romania, Poland Focus of Investigation into Alleged CIA Jails,» Associated Press. 23 листопада 2005 року.

494

“21 Inmates Held Are Killed, ACLU Says”, Associated Press. 24 жовтня 2005 року; повний звіт ACLU, «https://www.aclu.org/news/us-operatives-killed-detainees- during-interrogations-afghanistan-and-iraq?redirect=cpredirect/21236.

495

Див: M. Huggins, М. Haritos-Fatouros, and P. G. Zimbardo, Violence Workers:

Police Torturers and Murderers Reconstruct Brazilian Atrocities (Berkeley: University of California Press, 2002).

496

White House, President Bush Outlines Iraqi Threat: Remarks by the President on Iraq (October 7, 2002). Доступне: https://georgewbush-whitehouse.archives.gov/news/releases/2002/10/20021007-8.html.

497

«Iraq on the Record: The Bush Administration’s Public Statements on Iraq,» підготовлено House of Representatives Committee on Government Reform—Minority Staffs Special Investigations Division, 16 березня, 2004, доступне: http://downingstreetmemo.com/docs/iraq_on_the_record.pdf

498

Ron Suskind, «The One Percent Doctrine: Deep Inside America’s Pursuit of Its Enemies Since 9/11» (NewYork: Simon & Schuster, 2006).—C. 10.

499

AdamGopnik, «Read It and Weep,» The New Yorker, 28 серпня 2006 року.— C. 21-22.

500

Philip Zimbardo and Bruce Kluger. «Phantom Menace: Is Washington Terrorizing Us More than Al Qaeda?» Psychology Today, 2003, 34-36; Rose McDermott and Philip Zimbardo, «The Politics of Fear: The Psychology of Terror Alerts,» in Psychology and Terrorism, eds. B. Bonger, L. M. Brown, L. Beutler, J. Breckenridge, and Philip Zimbardo (New York: Oxford University Press, 2006), стор. 357-70.

501

The Washington Post, 26 жовтня 2005 p., c. A18.

502

Заява Чейні про “темну сторону” зроблена на: Meet the Press with Tim Russert, 16 вересня 2001, at Camp David, Maryland, повний текст можна знайти на: https://georgewbush-whitehouse.archives.gov/vicepresident/news-speeches/speeches/vp20010916.html.

503

Процитовано в: Maureen Dowd, «System on Trial». The New York Times, 7 листопада 2005 p.

504

James Risen, State of War: The Secret History of the CIA. and the Bush Administration (New York: Free Press, 2006).

505

Anthony Lewis, «Making Torture Legal,» The Washington Post, 17 червня 2004 року, доступне: http://www.ufppc.org/index.php/component/content/article/14-us-a-world-news/921-commentary-anthony-lewis-on-abu-ghraib.html. Меморандум Міністерства Оборони від 6 березня 2003 року, що рекомендує Рамсфелду тактики допитів доступний: http://web.archive.org/web/20100706204238/http:// www.cdi.org/news/law/pentagon-torture-memo.pdf

506

K. J. Greenberg, and J. L. Dratel, eds., The Torture Papers: The Road to Abu Ghraib (NewYork: Cambridge University Press, 2005).

507

Процитовано в: Anthony Lewis, in Introduction to The Torture Papers, c. xiii. Також варто зазначити, що мала частина юристів із Відділу Справедливості збунтувала проти пропозицій адміністрації Буша легалізувати дослівно необмежену свободу в шпигуванні за громадянами, і катуванні підозрюваних ворогів. Репортери Newsweek описують цей бунт (Лютий 2006) як «достатньо драматичний героїзм». Декотрі з них заплатили високу ціну за захист принципів верховенства права а не керівника—їх піддали остракізму, відмовили в підвищеннях і змушували покинути службу.

508

В. Minutaglio, The President’s Counselor: The Rise to Power of Alberto Gonzales (New York: HarperCollins, 2006).

509

R. J. Gonzalez, Review of Minutaglio’s The President’s Counselor, San Francisco Chronicle, 2 липня 2006 року.—C. M1 і M2.

510

«Gitmo Interrogations Spark Battle Over Tactics: The Inside Story of Criminal Investigators Who Tried to Stop the Abuse,» MSNBC.COM, 23 жовтня 2006. Доступне: http://www.nbcnews.eom/id/15361458/ns/world_news-terrorism/t/ gitmo-interrogations-spark-battle-over-tactics.

511

«FBI Fed Thousands of Spy Tips. Report: Eavesdropping by NSA Flooded FBI, Led to Dead Ends,» The New York Times, 17 січня 2006 року.

512

Eric Lichtblau and James Risen, «Spy Agency Mined Vast Data Trove, Officials Report.» The New York Times, December 23, 2005. Також Adam Liptak and Eric Lichtblau, «Judge Finds Wiretap Actions Violate the Law,» The New York Times, 18 серпня 2006 року.

513

Bob Herbert, «The Nixon Syndrome,» The New York Times, 9 січня 2006 року.

514

C. Savage, «Bush Challenges Hundreds of Laws.» The Boston Globe, ЗО квітня 2006 року.

515

L. Greenhouse, «Justices, 5-3, Broadly Reject Bush Plan to Try Detainees,» The New York Times, June 30, 2006; New York Times editorial, «The Cost of Doing Your Duty,» New York Times, 11 жовтня 2006 року, стор. A26.

516

Guy В. Adams and Danny L. Balfour, Unmasking Administrative Evil (New York: M. E. Sharpe, 2004). Також про негативні наслідки для Іраку через невідповідну політику Буша та заперечень воєнних реалій Пентагоном див: Thomas Ricks, Fiasco: The American Military Adventure in Iraq (New York: Penguin Books, 2006).

517

Підполковник Джордан звинуватили в сімох злочинах, в тому числі в злочинному поводженні із в’язнями. Його звинуватили за сімома статтями Уніфікованого військового кодексу 26 квітня 2006 року. 28 серпня 2007 року його виправдано в усіх обвинуваченнях крім невиконання наказу, за що йому назначено догану. Полковник Паппас отримав імунітет від прокурора через згоду свідчити проти Джордана. Генерал-майор Джофрей Міллер скористався конституційним правом не свідчити проти себе самого. Див: Richard A. Serrano and Mark Mazzetti, «Abu Ghraib Officer Could Face Charges: Criminal Action Would Be First in Army’s Higher Ranks,» Los Angeles Times, 13 січня 2006 року.

518

Ці та пов’язані дані, що були знайдені в інформативній книзі та опубліковані Американською асоціацією пенсіонерів (American Association of Retired People, AARP), базуються на масштабних дослідженнях соціального психолога Антоні Пратканіса на базі сотень аудіозаписів шахраїв, де ті розказують як обманюють жертву. Ця книжка містить багато порад як виявляти шахрайства і не піддатися обману: A. Pratkanis, D. Shadel, Weapons of Fraud: A Source Book for Fraud Fighters, Seattle: AARP Press, 2005.

519

A. Wolfson, «А Hoax Most Cruel», The Courier-Journal, 9 жовтня 2005 року.

520

Цитата колишньої помічниці менеджера Донни Самерс в “The Human Behavior Experiments”, Jigsaw productions, Sundance TV, 1 червня 2006 року.

521

Грек Зорба — класична новела Нікоса Казандзакіса, написана в 1952 році. В 1964 на її основі режисер Міхаліс Какоянніс зняв фільм, де роль Зорби зіграв Ентоні Квінн.

522

В. J. Sagarin, R. В. Cialdini, W. Е. Rice, S. В. Serna, «Dispelling the Illusion of Invulnerability: The Motivations and Mechanisms of Resistance to Persuasion», Journal of Personality and Social Psychology 83 (2002).—C. 526-41.

523

Нормальний розподіл (крива Гауса)—статистична модель розподілу, яка описує більшість явищ в природі, згідно з якою 95% явищ містяться в двох стандартних відхиленнях від центру. Автор має на думці, що ймовірність, що читач міститься серед тих, хто не піддається на ситуативні впливи (хвіст) є дуже малою.

524

Програма MKULTRA таємно фінансувалась ЦРУ в 50-их та 60-их роках, добре описана в: J. D. Marks, The Search for the Manchurian Candidate: The CIA and Mind Control, New York: Times Books, 1979. Більш розгорнуте академічне висвітлення можна знайти в: A. W. Scheflin, Е. Opton, Jr., The Mind Manipulators, New York: Grosset and Dunlap, 1978. Також для глибшого пізнання фінансованих ЦРУ технік див: A. Constantine, Virtual Government: CIA Mind Control Operations in America, Los Angeles: Feral House, 1997).

525

Приклади моїх праць в так різних ділянках суспільного впливу можна знайти в цих публікаціях: R. Р. Abelson, Р. G. Zimbardo, Canvassing for Peace: A Manual for Volunteers, Ann Arbor, MI: Society for the Psychological Study of Social Issues, 1970; P. G. Zimbardo, «Coercion and Compliance: The Psychology of Police Confessions», in The Triple Revolution Emerging, eds. R. Perruci, M.

Pilisuk, Boston: Little, Brown, 1971, C. 492-508; P. G. Zimbardo, E. B. Ebbesen, C. Maslach, Influencing Attitudes and Changing Behavior, 2nd ed., Reading, MA: Addison- Wesley, 1977; P. G. Zimbardo, C. E. Hartley, «Cults Go to High School: A Theoretical and Empirical Analysis of the Initial Stage in the Recruitment Process», Cultic Studies Journal 2, Spring-Summer 1985.—C. 91-147; P. G. Zimbardo, S. A. Andersen, «Understanding Mind Control: Exotic and Mundane Mental Manipulations”, Recovery from Cults, ed. M. Langone, New York: Norton Press, 1993) C. 104-25; P. G. Zimbardo, M. Leippe, The Psychology of Attitude Change and Social Influence, New York: McGraw-Hill, 1991.

526

Щоб більше дізнатись про принципи соціального впливу, див: Р. Чалдині, Психологія впливу, Харків: Клуб Сімейного дозвілля, 2015, укр. переклад—М. Скоробагатова; A. R. Pratkanis, "Social Influence Analysis: An Index of Tactics", in The Science of Social Influence: Advances and Future Progress, ed. A. R. Pratkanis, Philadelphia: Psychology Press, 2007; A. R. Pratkanis, E. Aronson, Age of Propaganda: The Everyday Use and Abuse of Persuasion, New York: W. H. Freeman, 2001; R. Levine, The Power to Persuade: How We (re Bought and Sold, New York: Wiley, 2003; Daryl Bern, Beliefs, Attitudes, and Human Affairs, Belmont, CA: Brooks/Cole, 1970; R. Petty, J. Cacioppo, Communication and Persuasion: Central and Peripheral Routes to Attitude Change, New York: Springer- Verlag, 1986; S. Hassan, Combatting Cult Mind Control, Rochester, VT: Park Street Press, 1988; B. Sagarin, S. Wood, «Resistance to Influence» in The Science of Social Influence: Advances and Future Progress, ed. A. R. Pratkanis, Philadelphia: Psychology Press, 2007).

527

J. M. Burger, «The Foot-in-the-Door Compliance Procedure: A Multiple-Process Analysis and Review», Personality and Social Psychology Review 3 (1999) C. 303-25.

528

J. Freedman, S. Fraser, “Compliance Without Pressure: The Foot-in-the-Door Technique”, Journal of Personality and Social Psychology 4 (1966) C. 195-202.

529

Більше інформації про соціально-корисне використання техніки «ноги у дверях» див: J. Schwarzwald, A. Bizman, М. Raz, «The Foot-in-the-Door Paradigm: Effects of Second Request Size on Donation Probability and Donor Generosity», Personality and Social Psychology Bulletin 9 (1983) C. 443-5; B. J. Carducci, P. S. Deuser, “The Foot-in-the-Door Technique: Initial Request and Organ Donation», Basic and Applied Social Psychology 5 (1984) C. 75-81; B. J. Carducci, P. S. Deuser, A. Bauer, M. Large, M. Ramaekers, «An Application of the Foot in the Door Technique to Organ Donation», Journal of Business and Psychology 4(1989) C. 245-49; R. D. Katzev, T. R. Johnson, «Comparing the Effects of Monetary Incentives and Foot-in-the-Door Strategies in Promoting Residential Electricity Conservation», Journal of Applied Social Psychology 14 (1984) C. 12-27; T. H. Wang, R. D. Katsev, «Group Commitment and Resource Conservation: Two Field Experiments on Promoting Recycling», Journal of Applied Social Psychology 20 (1990) C. 265-75; R. Katzev, T. Wang, «Can Commitment Change Behavior? A Case Study of Environmental Actions», Journal of Social Behavior and Personality 9(1994)) C. 13-26.

530

M. Goldman, C. R. Creason, C. G. McCall, «Compliance Employing a Two-Feet-in- the-Door Procedure», Journal of Social Psychology 114(1981)) C. 259-65.

531

Більше інформації про ефекти позитивних соціальних моделей див: J. Н. Bryan, М. A. Test, «Models and Helping: Naturalistic Studies in Aiding Behavior», Journal of Personality and Social Psychology 6 (1967)) C. 400-7; C. A. Kallgren, R. R. Reno, R. B. Cialdini, «А Focus Theory of Normative Conduct: When Norms Do and Do Not Affect Behavior», Personality and Social Psychology Bulletin 26 (2000)) C. 1002-12 ;R. A. Baron, C. R. Kepner, «Model's Behavior and Attraction Toward the Model as Determinants of Adult Aggressive Behavior», Journal of Personality and Social Psychology 14 (1970)) C. 335-44; M. E. Rice, J. E. Grusec, «Saying and Doing: Effects on Observer Performance», Journal of Personality and Social Psychology 32 (1975)) C. 584-93.

532

J. H. Bryan, J. Redfield, S. Mader, «Words and Deeds About Altruism and the Subsequent Reinforcement Power of the Model», Child Development 42 (1971) C. 1501-8; J. H. Bryan, N. H. Walbek, «Preaching and Practicing Generosity: Children's Actions and Reactions», Child Development 41 (1970) C. 329 - 53.

533

Більше інформації про маркування соціальної ідентичності, див: R. Е. Kraut, «Effects of Social Labeling on Giving to Charity», Journal of Experimental Social Psychology 9 (1973).—C. 551-62; A. Strenta, W. Dejong, «The Effect of a Prosocial Label on Helping Behavior», Social Psychology Quarterly 44(1981) C. 142-47; J. A. Piliavin, P. L. Callero, Giving Blood, Baltimore: Johns Hopkins University Press, 1991.

534

Robert S. McNamara et al.. Argument Without End: In Search of Answers to the Vietnam Tragedy, New York: Perseus Books, 1999; R. S. McNamara, B. Van deMark, In Retrospect: The Tragic Lessons of Vietnam, New York: Vantage, 1996; Також див. фільм: Errol Morris, The Fog of War: Eleven Lessons from the Life of Robert S. McNamara, 2003.

535

Коли в 1979 році вибухнула пожежа в супермаркеті Вулворт в Манчестері, більшість людей врятувалось, проте десятеро загинули, не скориставшись можливістю втекти. Голова пожежників повідомив, що вони померли, тому що продовжували слідкувати «ресторанному сценарію» а не «сценарію виживання». Вони закінчували трапезу і чекали, щоб заплатити рахунок, оскільки ніхто не може покинути ресторану, не заплативши рахунок. Ніхто не хотів встати першим і виділитись серед інших. Всі чекали і всі загинули.

536

Е. J. Langer, Mindfulness, Reading, MA: Addison-Wesley, 1989.

537

D. F. Halpern, Thought and Knowledge: An Introduction to Critical Thinking, 4th ed., Mahwah, NJ: Erlbaum, 2003.

538

C. Poche, P. Yoder, and R. Miltenberger. «Teaching Self-Protection to Children Using Television Techniques», Journal of Applied Be havior Analysis, vol. 21 (1988) C. 253-61.

539

D. Kahneman, A. Tversky, «Prospect Theory: An Analysis of Decision Under Risk,» Econometrica 47 (1979) C. 262-91; A. Tversky, D. Kahneman, «Loss Aversion in Riskless Choice: A Reference-Dependent Model», Quarterly Journal of Economics 106 (1991) C. 1039-61.

540

G. Lakoff, Don't Think of an Elephant: Know Your Values and Frame the Debate, White River Junction, VT: Chelsea Green, 2004; G. Lakoff, M. Johnson, Metaphors We Live By, 2nd ed., Chicago: University of Chicago Press, 2003.

541

P. G. Zimbardo, J. N. Boyd, «Putting Time in Perspective: A Valid, Reliable Individual Differences Metric», Journal of Personality and Social Psychology 77(1999) C. 1271-88.

542

A. Stein, Quiet Heroes: True Stories of the Rescue of Jews by Christians in Nazi - Occupied Holland, New York: New York University Press, 1991.

543

Ця цитата із її роздумів над значенням СВЕ у спільно написаному розділі: Р. G. Zimbardo, С. Maslach, С. Haney, «Reflections on the Stanford Prison Experiment: Genesis, Transformations, Consequences,» in Obedience to Authority: Current Perspectives on the Milgram Paradigm, ed. T. Blass, Mahwah, NJ: Erlbaum, 2000, -C. 216-220.

544

Альтернативні розуміння тероризму смертників можна знайти в психологічній книзі: F. Moghaddam, From the Terrorists ‘Point of View: What They Experience and Why They Come to Destroy Us, New York: Praeger, 2006.

545

Щоб дізнатися більше, заохочую почитати захопливу книгу: М. Wood, In the Footsteps of Alexander The Great: A Journey from Greece to Asia, Berkeley: University of California Press, 1997. Також вартий уваги документ BBC про мандрівку, режисер: Maya Vision (1997).

546

Багато з представлених в цьому розділі ідей повстали у співпраці із Зено Франко, наша спільна стаття: Z. E.Franco, К. Blau, P.G. Zimbardo, Heroism: A conceptual analysis and differentiation between heroic action and altruism, Review Of General Psychology, 15 (2011) C. 99-113.

547

M. Seligman, T. Steen, N. Park, C. Peterson, «Positive Psychology Progress,» American Psychologist 60 (2005) C. 41 - 21. Також див: D. Strumpfer, «Standing on the Shoulders of Giants: Notes on Early Positive Psychology (Psychofortology)», South African Journal of Psychology 35 (2005) C. 21-45.

548

ARTEL Project: 1913 Webster’s Revised Unabridged Dictionary, http://artfl-project. uchicago.edu/forms_unrest/webster.form.html.

549

Адаптовано із приміток до визначення, -С. 334 та 689.

550

A. Eagly, S. Becker, «Comparing the Heroism of Women and Men», American Psychologist 60 (2005) C. 343-44.

551

L. Hughes-Hallett, Heroes, London: HarperCollins, 2004.

552

Ibid., -C. 17. Нам слід також пам’ятати, що після смерті, тінь Ахіллеса каже Одисеєві, що він волів би бути живим слугою чи селянином, ніж мертвим героєм. Гомер не визначає героїзм як військове вміння чи відвагу, але більше за соціальними ознаками: як вірність, відданість та дружбу між людьми.

Навіть свинопас може бути таким же героєм як Ахіллес (що й відбувається в поемі, коли Евмей дає прихисток Одіссею), якщо дотримується правил увічливості та взаємної поваги. «Якщо Одіссей, мій отець благородний, виконав слово яке, тобі обіцявши, чи діло в краї троянськім, де стільки, ахеї, ви горя зазнали, все це сьогодні згадай і щиру скажи мені правду»,—такі слова каже Телемах, відвідуючи у пошуках свого батька героїв Троянської війни, яким вдалося вижити. Гомерів погляд на героїзм дещо відрізняється від Хьюз-Галлет.

553

Ibid., -С. 5-6. Це Арістотелівське визначення «трагічного» героя. В цьому розумінні героєм є Макбет, хоча й поганим. Трагічний герой має впасти, тому що він вважає, «що він є правим», як це видно і в Креонт в Антигоні.

554

«Medal of Honor Citations,» див.: http://www.history.army.mil/moh.

555

U.S. Code, Subtitle В—Army, Part II—Personnel, Chapter 357 — Decorations and Awards.

556

«Victoria Cross,» див.: https://en.wikipedia.org/wiki/Victoria_Cross.

557

M. Hebblethwaite, T. Hissey. «George Cross Database.» режим доступу: http://www.gc-database.co.uk/index.htm.

558

Governor-General, «Australian Bravery Decorations», режим доступу: www.itsanhonour.gov.au/honours_announcments.html.

559

S. Becker, A. Eagly, «The Heroism of Women and Men», American Psychologist 59 (2004), -C. 163-78, цитата C. 164.

560

P. Martens, «Definitions and Omissions of Heroism,» American Psychologist 60 (2005), C. 34243.

561

J. McCain, M. Salter, Why Courage Matters, New York: Random House, 2004.—C. 14.

562

D. J. Boorstin, The Image: A Guide to Pseudo-Events in America, New York: Vantage Books, 1992 [1961], -C. 45, 76.

563

D. Denenberg, L. Roscoe, 50 American Heroes Every Kid Should Meet, Brookfield, CT: Millbrook Press, 2001.

564

Псевдогероїзм в найгіршому вигляді можна побачити на прикладі безсоромного використання Армією США рядової Джессіки Лінч. Завдяки перебільшенням і брехні, Лінч із пересічної, пораненої, несвідомої і затриманої молодої військової перетворили у достойну Медалі Пошани героїню, яка нібито самотужки справилась із брутальними ворогами. Повстав цілковито сфабрикований сценарій, тому що армія потребувала героя, тому що занадто мало добрих новин приходило із Іраку. Документ BBC показує багато неправд та обманів, які використались для створення цієї оманливої героїні. Проте справжня історія рядової Лінч була занадто цікавою, щоб її не розкрили найвідоміші ЗМІ, і не розповіла сама Лінч у книзі, за яку отримала мільйон доларів завдатку. Див: «Saving Pvt. Jessica Lynch,» BBC America documentary, 18червня 2003 року: R. Bragg, I Am a Soldier, Too: The Jessica Lynch Story, New York: Vintage, 2003.

565

A. Brink, «Leaders and Revolutionaries: Nelson Mandela,» режим доступу: www. time.com/time/timelOO/leaders/profile/mandela.html.

566

D. Soccio, Archetypes of Wisdom, 2nd ed. Belmont, CA: Wadsworth, 1995.

567

W. F. Cascio, R. Kellerman, Leadership Lessons from Robben Island: A Manifesto for the Moral High Ground (підготовлений до друку рукопис).

568

G. A. Kimble, M. Wertheimer, C. L. White, Portraits of Pioneers in Psychology. Washington, DC: American Psychological Association, 1991.

569

V. Navasky, I. F. Stone, режим доступу: www.thenation.com/article/if-ston.

570

Я мав щастя провести кілька днів разом з Вацлавом Гавелом з нагоди отримання нагороди VIZE 97 за мої дослідження і працю в жовтні 2005 року.

Рекомендую прочитати листи із в’язниці, які він надсилав дружині, Ользі, та наданий у вступі опис політичної ситуації: Paul Wilson: Vaclav Havel, Letters to Olga: June 1979-September 1982, New York: Knopf, 1988.

571

D. Soccio, Archetypes of Wisdom. Belmont, CA: Wadsworth, 1995.

572

S. Hersh, My Lai 4: A Report on the Massacre and Its Aftermath, New York:

Random House, 1970. Одним із найкращих звітів про різанину в Сонґмі, включно з фотографіями, переліком персоналу, та подіями, що довели до процесу над Лейтенантом Вільямом Коллі є: D. Linder, Introduction to the My Lai Courts-Martial. Режим доступу: http://law2.umkc.edu/faculty/projects/ftrials/mylai/myl_intro.html.

Фотографії вбитих у Сонґмі жінок, дітей, немовлят і літніх в’єтнамців, зняті американським військовим фотографом, приділеним до роти «Чарлі», Роналдом Геберлі на особистий апарат 16 березня 1968 р. На другу, офіційну військову камеру, він таких звірств не записував. Його світлини здемаскували легенду військових про те, що вбиті були ворожими повстанцями, а не мирними жителями. Проте, на відміну від Абу-Ґрейб, на жодному із зображень не було задокументовано військових США, які, вчиняючи звірства, позують до фото.

573

Т. Angers, The Forgotten Hero of My Lai: The Hugh Thompson Story. Lafayette, LA: Acadian House Publishing, 1999.

574

Слова оди лейтенанту Коллі звучать так: «Сер, я виконував усі накази, і робив це якнайкраще/ Важко судити ворога і казати про нього добре/ Проте серед нас нема того, хто б це не розумів» (Sir, I followed all my orders and did the best I could. / It’s hard to judge the enemy and hard to tell the good. I Yet there’s not a man among us who would not have understood)

575

Лист від 29 березня 1969 року, наведений в D. L. Anderson, ed.. Facing Му Lai: Moving Beyond the Massacre, Lawrence: University of Kansas Press. -C. 201-6.

576

M. Bilton, K. Sim, Four Hours in My Lai, New York: Penguin, 1993.

577

Джо Дарбі вперше виступив публічно після вибуху скандалу з Абу-Ґрейб тільки у вересні 2006 року в інтерв’ю для журналу GQ (Цитати Дарбі звідси). W. S. Hylton, Prisoner of Conscience, режим доступу: http://www.gq.com/story/joe-darby-abu-ghraib.

578

К. Zernike, Only a Few Spoke Up on Abuse as Many Soldiers Stayed Silent, The New York Times, 22 травня 2004 ррку, -C 1.

579

E. Williamson, One Soldier’s Unlikely Act: Family Fears for Man Who Reported Iraqi Prisoner Abuse. The Washington Post, 6 травня 2004 року, -C. A16.

580

Полковник Ларрі Джеймс, особисте спілкування, 24 квітня 2005 року.

581

Н. Rosin, When Joseph Comes Marching Home: In a Western Mountain Town Ambivalence About the Son Who Blew the Whistle at Abu Ghraib. The Washington Post, 17 травня 2004 року, -C. 1.

582

S. Pulliam, D. Solomon, How Three Unlikely Sleuths Exposed Fraud at WorldCom, The Wall Street Journal, ЗО жовтня 2002 року, -C. 1.

583

M. Swartz, S. Watkins, Power Failure: The Inside Story of the Collapse of Enron. New York: Random House, 2003.

584

R. Lacayo and A. Ripley, Persons of the Year 2002: Cynthia Cooper, Colleen Rowley and Sherron Watkins, Time.

585

M. Grunwald, A Tower of Courage, The Washington Post, 28 жовтня 2001 року.—C. 1.

586

Рейс 93 United Airlines прямував до Сан-Франциско із Нью-Джерсі вранці, 11 вересня 2001 року, коли його захопили Саудівські терористи. Докази, представлені комісією 9/11, свідчать, що пілот, бортпровідники, та щонайменше семеро пасажирів розпочали боротьбу із чотирма викрадачами. Завдяки їхнім діям літак змінив курс від потенційного курсу на Капітолій, чи Білий дім. Всі сорок чотири особи на борту загинули, коли літак впав на пусте поле в околицях Шанксвіллу (Пенсильванія). Через величезну швидкість (біля 960-ти км/годину) повстав кратер завглибшки 35 метрів. Драматичний фільм «Загублений рейс» було створено кінокомпанією Universal Studios у 2006 році.

587

Brink, „Leaders and Revolutionaries”.

588

X. Арендт, Банальність зла. Суд над Айхманом в Єрусалимі. Пер. А. Котенко. Київ: Дух і Літера, 2013. С. 53.

589

Там само. -С. 321.

590

Там само. -С. 295.

591

С. R. Browning, Ordinary Men: Reserve Police Battalion 101 and the Final Solution in Poland, New York: Harper Perennial, 1992, C. xix.

592

E. Staub, The Roots of Evil: The Origins of Genocide and Other Group Violence, New York: Cambridge University Press, 1989, C. 126.

593

Z. Bauman, Modernity and the Holocaust, Ithaca, NY: Cornell University Press, 1989.

594

J. Conroy, Unspeakable Acts, Ordinary People: The Dynamics of Torture, New York: Knopf, 2000.

595

M. Haritos-Fatouros, The Psychological Origins of Institutionalized Torture, London: Routledge, 2003.

596

M. Huggins, M. Haritos-Fatouros, P. G. Zimbardo, Violence Workers: Police Torturers and Murderers Reconstruct Brazilian Atrocities, Berkeley: University of California Press, 2002.

597

Ця концепція про банальність героїзму вперше була представлена у моєму есе протягом Edge Annual Question 2006, щорічної події, що відбувається за підтримки Джона Брокмана, на яку запрошується велике коло науковців, щоб відповісти на провокативні питання. Того року питанням було: «Яка ваша найнебезпечніша ідея». Див: www.edge.org.

598

Див.: F. Rochat, A. Modigliani, «Captain Paul Grueninger: The Chief of Police Who Saved Jewish Refugees by Refusing to Do His Duty»? in Obedience to Authority: Current Perspectives on the Milgram Paradigm, ed. T. Blass. Mahwah, NJ: Erlbaum, 2000.

599

S. Milgram, Obedience to Authority: An Experimental View, New York: Harper & Row, 1974. Також див: P. Zimbardo, C. Haney, W. C. Banks, D. Jaffe, „The Mind Is a Formidable Jailer: A Pirandellian Prison”, The New York Times Magazine, 8 квітня 1973 року C. 36ff.

600

Дослідження особистісних корелятів, які б розрізняли «послужних» від «непокірних» показують всього лиш кілька істотних чинників. Ті, хто мав вищі результати на шкалі авторитарної особистості (F Шкала), були більш схильними підпорядковуватись авторитетові, а непокірні отримували нижчі результати. Див: А. С. Elms, S. Milgram, Personality Characteristics Associated with Obedience and Defiance Toward Authoritative Command, Journal of Experimental Research in Personality 1 (1966), -C. 282-89.

Другою змінною, яка може впливати на тенденцію до послуху / непокори, є віра у внутрішній або зовнішній контроль свого життя: особи із зовнішньою атрибуцією частіше є послужними. Подібно було серед християн-учасників дослідження: ті, хто вірив у божественний контроль їхніх життів, частіше слухались експериментатора. Див: Т. Blass, Understanding Behavior in the Milgram Obedience Experiment: The Role of Personality, Situations, and Their Interactions, Journal of Personality and Social Psychology 60(1991), -C. 398-413.

601

E. Midlarsky, S. F. Jones, R. Corley, Personality Correlates of Heroic Rescue During the Holocaust, Journal of Personality 73 (2005), -C. 907-34.

602

Malcolm Gladwell, Personality Plus: Employers Love Personality Tests. But What Do They Really Reveal?. The New Yorker (20 вересня 2004 року), - C. 42. Режим доступу: http://gladwell.com/personality-plus.

603

C. S. DePino, Heroism Is a Matter of Degree, El Dorado Times. 17 січня 2006 року.

604

Boorstin. The image, 1992, цитата -C. 76.

605

Aleksandr I. Solzhenistyn, The Gulag Archipelago, 1918-1956. New York: Harper & Row, 1973.

Content

Зимбардо Филипп Джордж Ефект Люцифера. Чому хороші люди чинять зло

ВСТУП

ПЕРЕДМОВА

ПОДЯКИ

РОЗДІЛ 1

РОЗДІЛ 2

РОЗДІЛ 3

РОЗДІЛ 4

РОЗДІЛ 5

РОЗДІЛ 6

РОЗДІЛ 7

РОЗДІЛ 8

РОЗДІЛ 9

РОЗДІЛ 10

РОЗДІЛ 11

РОЗДІЛ 12

РОЗДІЛ 13

РОЗДІЛ 14

РОЗДІЛ 15

РОЗДІЛ 16

Нотатки