Алай

Коли курява спаде

Алай

Коли курява спаде

Розділ I

1. Дикі дрозди

То був сніговий ранок, я ще залишався в ліжку й слухав, як за вікном надворі перегукуються дрозди.

Мати саме робила ванночку для рук у мідній мисці: вона вмочувала свої білі й довгі пальці в тепле молоко й важко дихала, ніби догляд за руками — це була надзвичайно важка справа. Коли вона постукала нігтями по краю миски, це вийшло в неї дуже голосно й по кімнаті пішла луна, а на поверхні збуреного таким чином молока виникли щільні брижі.

Після цього вона покликала Санг’є Дролму[1].

Служанка на ім’я Санг’є Дролма відгукнулась і увійшла з іще однією мискою. В ній було молоко, яке вона поставила на підлогу. Мати дуже лагідно покликала:

— Ходи сюди, песику!

З-під шафи, підскавучуючи, вилізло цуценя[2], яке спочатку покачалося по землі, помахало хвостом до господарки й тільки потім занурило голову в мідну миску. Однак при цьому воно ледь не захлинулося молоком і йому на певний час забило подих. Дружина туси[3] полюбляла слухати цей звук — як свідчення того, що часточка її прихильності захоплює когось до нестями. Слухаючи, як собаці забиває подих, коли він п'є молоко, вона мила руки в чистій воді. І при цьому наказувала служниці Дролмі піти поглянути на мене — чи прокинувся її син, чи ще ні. Учора в мене був невеликий жар, тож мати спала в моїй кімнаті. Я вигукнув:

— Я прокинувся, амо[4]!

Тоді вона підійшла до мого ліжка, поклала мокру руку мені на чоло й промовила:

— Жару вже немає.

Сказавши так, вона покинула мене й далі переймалася своїми білосніжними руками, на яких уже, правда, неможливо було приховати слідів старості. Вона робила так завжди після того, як умивалась і зачісувалась. Тепер вона саме виконала ці процедури, тож, дивлячись на свої руки, сліди старості на яких ставали щодня помітнішими, чекала на звук, який мав би засвідчити, що служниця вилила вниз воду. Це очікування завжди мало присмак тривоги. Коли вода виливалась із розташованої вгорі миски й падала на кам’яні плити внизу, звук, із яким вона розбризкувалась, викликав мимовільну судому по її тілу. І дійсно, коли вода падала з четвертого поверху, здавалося, ніби щось розбивається на друзки. Від цього ставало моторошно.

Однак сьогодні глибокий шар снігу поглинув той звук.

Проте в момент, коли він мав почутись, тіло матері все ж злегка здригнулось. Я почув, як чарівні вуста служниці Дролми стиха щебечуть: і навіщо так хвилюватися, господиня ж не сама це робить?

Я спитав у Дролми:

— Це ти про що?

— От незграба! Що вона говорить? — спитала мати.

— Вона говорить, що в неї болить живіт, — відповів я.

— У тебе справді болить живіт? — спитала мати в Дролми.

— Вже перестав боліти, — відповів за неї я.

Мати відкрила олив'яну банку, простягнула в середину один маленький пальчик і дістала трохи лою та натерла ним тильну сторону долоні, потім простягнула інший маленький пальчик, дістала ще трохи лою і розтерла його на тильній стороні іншої долоні. Кімнату відразу ж заповнив їдкий запах. Цей засіб для догляду за шкірою було зроблено з лою бабака й свинячого мила з домішками таємничих індійських пахощів, подарованих монастирем. Дружина туси, тобто моя матір, уміла напустити на себе гидливого виразу. І напустивши його, вона сказала:

— Ну й смердить від цього!

Санг’є Дролма піднесла їй вишукану скриньку, у якій лежали яшмовий браслет на ліву руку дружини туси й браслет із слонової кістки — на її праву руку. Пані вдягла браслети, обкрутила їх навколо зап'ястка й сказала:

— Я знову схудла.

— Так, — підтвердила служниця.

— Хіба ж ти можеш сказати щось інше? — спитала мати.

— Так, пані.

Я думав, що дружина туси, як і всі решта, дасть їй принагідно ляпаса, однак вона цього не зробила. Проте обличчя служниці все ж залилося червоним від страху. А дружина туси пішла вниз снідати. Дролма залишилася струнко стояти біля мого ліжка, краєм вуха дослухаючись до кроків пані, поки та, сходинка за сходинкою, йшла вниз. Після цього вона простягнула руку під ковдру і люто вщипнула мене, питаючи:

— Коли це я казала, що в мене болить живіт? Коли це в мене болів живіт?

— У тебе не болить живіт, я тільки хотів, щоб наступного разу ти гучніше виплескувала воду, — відповів я.

Ці слова подіяли, я надув щоки, і їй нічого не залишалося, як смачно поцілувати мене. А поцілувавши, вона сказала, що не наважиться сказати про це господині. Обидві мої руки потяглися їй за пазуху, і відразу ж у моїх долонях опинилися її груди, мов двоє зайченят вдарились на бігу в людину. Щось у середині мого тіла чи в середині мого мозку глибоко й гаряче здригнулось. Дролма вирвалась із моїх рук, все ще повторюючи:

— Я не наважуся сказати про це господині!

Цього ранку я вперше відчув радісне тріпотіння серця, пов'язане з жіночим тілом.

— От дурило! — вилаялась Санг’є Дролма.

Я потер закислі очі й запитав:

— Дійсно, а хто, врешті решт, цей… дурило?

— Дурило є дурило!

Сказавши так, вона не стала одягати мене, а пішла собі, залишивши на моїй руці червону пляму, мов туди дзьобнув птах. Проте біль, який вона залишила мені, був незнайомим і збуджуючим.

Яким же яскравим було світло за вікном, що відбивалося від снігу! Цуценята домашніх рабів із радісним гавкотом наздоганяли дроздів. А я все ще залишався на ліжку — під ковдрою з медвежого хутра й на купі шовку, краєм вуха дослухаючись до кроків служниці, поки вона йшла по довгій галереї нашого поверху. Видно, вона й справді не хотіла повертатись, щоб прислужувати мені. Тоді я відкинув ногою ковдру й заволав.

У землях, що підпорядковувались туси Мерці, не було жодної людини, яка б не знала, що його син від другої жінки — дурень.

Тим дурнем був я.

Крім моєї рідної матері, всім іншим людям я подобаюсь у своєму нинішньому стані. Якби я був розумником, то, хто знає, можливо, давно б уже відправився до Жовтого джерела[5] й не сидів би тут, ганяючи дурні мрії в голові перед чашкою чаю. Перша дружина туси померла від хвороби, а мою матір купив і подарував туси торговець хутром та ліками. Туси набув мене, коли був п'яний, тож мені тепер залишається тільки погодитись бути дурнем.

Попри це, мене всі знали в околицях на сотні лі[6], і це тільки тому, що доля зробила мене сином туси. Якщо не вірите, спробуйте бути нехай і найрозумнішим сином домашнього раба або простолюдина, і подивитесь, чи хтось про вас колись дізнається.

Отже, я — дурень.

Але мій батько — туси, якому імператор дарував право керувати кількома десятками тисяч людей.

Тому якщо служниця не приходить допомагати мені вдягатись, я можу волати на все горло. Коли мій служник підійшов із запізненням на півкроку, я тільки простягнув ногу — і шовкова ковдра водою стекла на підлогу. Як легко вдається текти шовкові — цьому матеріалу з китайських земель, розташованих за нашим скупченням гір[7]! Я з дитинства не міг зрозуміти, чому китайські землі є джерелом таких необхідних нам шовку, чайного листя й солі, а також джерелом родової влади наших тутешніх туси. Хтось сказав мені, що це — через погодні умови. «О, то це через погоду?» — перепитав я, однак про себе подумав, що, напевне, так воно і є. Але не тільки через це. Чому ж тоді погодні умови не перетворять мене на іншу річ? Наскільки я знаю, в усіх місцях є свої погодні умови. Може піднятись туман чи повіяти вітер. Якщо вітер буде гарячим, сніг перетвориться на дощ, а якщо холодним — дощ, навпаки, перетвориться на сніг. Погодні умови змушують усі речі змінюватись, однак якщо, витріщивши очі, спостерігати, як одна річ перетворюється на іншу, тільки мимоволі почнеш кліпати очима, і в ту мить усе знову повернеться до свого попереднього вигляду. Але, знову ж таки, чи може хтось ніколи не кліпати очима? Це як під час жертвоприношення — поза клубами запашного диму на золотих обличчях божеств, що насолоджуються пахощами, можуть розкриватися червоні губи, і божества починають чи то сміятись, чи то плакати, але коли перед храмом пролунає гучний удар барабану й налякає людей до трепету, тільки зморгнеш оком, і будь-який вираз зникне з облич божеств, ніби вони знову пішли в ті урочисті світи, де немає ні радості, ні суму.

Цього дня вранці пройшов сніг — перший з початку весни. Тільки весняний сніг може бути таким мокрим і щільним, що його не здуває вітер відразу, як тільки він випав. І тільки весняний сніг може встелити землю таким глибоким шаром і зібрати докупи все проміння з усього світу.

І от це сонячне сяйво з усього світу зібралось на шовку перед моїм ліжком. Я навіть почав переживати, що шовк витече звідси разом зі світлом. І тоді в моєму серці несподівано зринув сум розлуки. Мерехтливе проміння, мов шилом, прохромило моє серце, і я на весь голос заревів. Почувши плач, моя молочна мати Дечен Меток, перечіпаючись, вбігла знадвору. Вона була ще зовсім не старою, однак любила прибрати образу літньої людини. Вона стала моєю годувальницею відразу після того, як народила свою першу дитину, оскільки ця її дитина невдовзі померла. Мені на той час було вже три місяці, і моя мати з нетерпінням очікувала, коли я почну усвідомлювати, що прийшов у цей світ.

Протягом першого місяця я вперто не посміхався.

Протягом другого місяця ніхто не міг змусити мої очі реагувати на виклики.

Батько-туси одного разу сказав своєму синові так, як він звичайно роздавав накази:

— Посміхнись до мене разок!

Оскільки реакції не було, лагідна інтонація змінилась майже на лють, коли він повторив:

— Посміхнись до мене! Посміхнись, чуєш?

Виглядав він при цьому і справді смішно, тож я скривив губи, і з кутика мого рота впала краплина слини. Мати відвернулась, згадавши, що такий самий вигляд був і в мого батька, коли він набув мене, тож по її щоках нестримно потекли сльози. Відтоді в матері висохло молоко і вона відверто оголосила:

— Така дитина нехай хоч і з голоду помре.

Батько не надто засмутився з того, покликав управителя, дав йому десять срібних монет і пакунок чайного листя та відправив його до Дечен Меток, в якої щойно померла власна дитина, щоб вона могла покликати ченців на відправу за померлим. Управитель відразу ж зрозумів намір свого господаря і вже після обіду привів мою годувальницю. Коли вони підійшли до воріт у замок, зграя злих собак здійняла скажений гавкіт. Управитель навчив її:

— Поклич їх, щоб вони запам’ятали твій запах.

Годувальниця вийняла з-за пазухи кілька момо[8], поділила їх на шматки, послинила кожен з них і кинула собакам, ті миттю припинили гавкіт, підстрибнули і розхапали момо на льоту. Після цього вони підбігли до годувальниці, зробили навколо неї одне коло, залізли мордами під її довгу спідницю, обнюхали її ноги, і переконались, що її запах — це і є запах людини, яка кинула їм їжу. Тільки після цього вони підняли свої хвости й помахали ними, а декілька собак почали голосно чавкати. Управитель потягнув годувальницю у ворота замку.

Туси був задоволений: хоча на обличчі в новоприбулої годувальниці ще тримався сумний вираз, молока в неї було багато, аж воно змочило їй одяг.

У цей момент я саме заревів на весь голос, як умів це робити. Дружина туси, хоч у неї вже не було молока, спробувала затулити рот дурня своєю порожньою цицькою. Батько ж, голосно вдаривши костуром у підлогу, вигукнув:

— Не плач, ось годувальниця.

Я, ніби зрозумівши його слова, припинив плакати. Годувальниця прийняла мене з рук матері і я відразу ж знайшов повну молока грудь. Її молоко потекло, мов струмок, і було таким солодким! Однак я відчув у ньому й присмак гіркоти, а також присмак диких трав і квітів. У молоці ж моєї матері були здебільшого різноманітні думки, від яких у мене починало гудіти в голові.

Мій маленький шлунок дуже швидко заповнився по вінця. Щоб виразити своє задоволення, я випустив струмок сечі прямо на тіло годувальниці. Коли я відпустив її грудь, вона відвернулась усім тілом і заплакала. Адже невдовзі перед цим лами прочитали поминальну молитву за її щойно померлим сином, загорнули його в покривало з вовни яків і поховали, зануривши в глибоку водойму[9].

— Тьху на тебе, от невдача! — сказала матір.

— Помилуйте мене цього разу, господарко, — попросила годувальниця, — я справді не змогла втриматись.

Мати наказала їй дати самій собі ляпас.

Тепер мені вже тринадцять років. За ці роки годувальниця, як і багато інших підлеглих, дізналась багато таємничих подробиць про родину туси, тож перестала бути такою чемною. Вона також вважала мене дурним і часто в моїй присутності казала:

— Тьху на господарів! Тьху на слуг!

При цьому вона люто випльовувала на стіну разом із слиною речі, що до цього потрапили їй під руку і вона їх запхала в рот, — наприклад, овечу вовну, якою набивали ковдри, чи обривки ниток із розпоротих швів на одязі. Тільки останні пару років у неї, здавалось, уже не було сил плювати так високо, як раніше. Тому вона почала відверто показувати, що постаріла.

Коли я почав ревіти на весь голос, вона, перечіпаючись, вбігла до кімнати:

— Прошу тебе, паничу, не реви так голосно, щоб пані не чула.

А я ревів і волав тому, що мені було до болю радісно.

Тоді годувальниця сказала до мене таке:

— Паничу, сніг пішов!

Який це мало стосунок до мене? Однак я дійсно припинив плакати. З ліжка мені було видно квадрат неба в рамі вікна, — такого блакитного, що аж серце заходилось. Вона допомогла мені підвестись і тоді я побачив, яким товстим шаром сніг придавив гілки дерев. Я скривив губи, щоб знову заплакати, але вона поспішила сказати:

— Поглянь, дрозди[10] спустились із гір.

— Справді?

— Так, вони спустились. Ось послухай, вони кличуть вас, дітей, бігти гратись із ними.

Тоді я слухняно дозволив їй одягти себе.

О, Небо, поглянь, я нарешті дійшов до дроздів! І бачиш, як я обливаюся потом? У нас тут усі дрозди дикі. Ніхто не знає, де вони ховаються в похмурі дні, однак коли погода прояснюється, вони вилітають усі разом і починають співати — заливисто й дзвінко. Дрозди не дуже вміють літати, хіба що з високого місця вниз, тож вони ніколи не опускаються легковажно дуже низько. Однак, коли випадає сніг, їм уже не вдається так триматися, адже на попередньому місці вони тепер не знаходять їжі і їм доводиться летіти до людей.

Отже, весняний сніг витиснув дроздів із гір.

Поки ми снідали разом із матір'ю, постійно хтось приходив щось спитати.

Спочатку з’явився кульгавий управитель — запитати, чи не потрібно перевзути панича в теплі чоботи, коли він піде гратись у снігу. Він також додав, що оскільки панич тут, то можна зараз і перевзутись. Мати сказала йому:

— Котися звідси, кульгавий, а свої драні чоботи повісь собі на шию!

Управитель вийшов — звісно, не повісивши чобіт собі на шию і не викотившись.

Невдовзі він знову увійшов, накульгуючи, щоб доповісти, що хвора на проказу жінка, яку требá[11] вигнали з села, не змогла знайти в горах собі їжі під снігом і спустилась із гір.

Мати швидко запитала:

— Куди вона дійшла зараз?

— На півдорозі вона потрапила в пастку, влаштовану на диких свиней.

— Вилізе.

— Вона не може вилізти і зараз голосно кричить у ямі.

— Чому ж тоді її не закопають?

— Живою?

— Це мене не обходить, але не можна пускати проказу в село.

Після того ще була справа про монастир і пожертви для ченців, а також питання видачі насіння селянам, які обробляли землі нашої родини. У мідній жаровні, що стояла в кімнаті, палахкотіло деревне вугілля, тож невдовзі я спітнів.

Після того, як мати присвятила трохи часу громадським справам, з її обличчя зник звичайний стомлено-лінивий вираз і натомість засвітився й заблимав якийсь вогник, ніби в середині ліхтаря. Задивившись на її розпашіле обличчя, я навіть не почув, що вона мене про щось запитала. Тоді вона рознервувалась і спитала, підвищивши голос:

— Кажи, що тобі потрібно?

— Мене кличуть дрозди, — відповів я.

Дружина туси на цьому втратила терпіння й сердито вийшла. Я повільно пив чай, демонструючи в ту мить звички аристократа. Коли то була вже друга чашка, з молитовні на горі почулись удари барабанів і дзвонів — це означало, що дружина туси знову пішла перевіряти роботу ченців. Якби я не був дурнем, я б не зіпсував зараз матері настрій. Цими днями вона в повній мірі насолоджувалась владою туси, оскільки батько з моїм старшим братом поїхав до центру провінції подавати скаргу на нашого сусіда туси Вангбо. Найперше, батькові наснилося, ніби з його персня випав корал і туси Вангбо підібрав його. Лама сказав, що це — поганий сон. І справді, незабаром один з місцевих старост на кордоні зрадив нас і на чолі більше десятка підлеглих з його родини перейшов на бік туси Вангбо. Батько надіслав людину з солідними подарунками, щоб умовити їх повернутись, але отримав відмову. Останнього разу він послав людину зі злитком золота й оголосив, що купує за нього голову того зрадника, а інших людей та землі дарує туси Вангбо. Однак злиток золота йому в результаті повернули і на словах додали, що якби туси Вангбо вбив людину, яка вчинила йому послугу, то його люди розбіглися б на всі чотири боки, як люди туси Мерці.

Туси Мерці не залишалося нічого більше, як витягти з інкрустованої сріблом і перлами скрині печатку чиновника п'ятого рангу, даровану йому цінським імператором[12], і карту та податись у провінцію Сичуань до військового уряду Китайської Республіки[13] із скаргою.

У нашій родині Мерці, крім мене та матері, був іще батько, а також мій зведений старший брат від іншої жінки, крім того, ще була зведена старша сестра від іншої жінки, та дядько, який подався в торговці й поїхав до Індії. Пізніше старша сестра виїхала із тієї «країни білого одягу» ще далі — аж в Англію. Усі казали, що то — дуже велика країна, яку ще називають «імперією, в якій ніколи не заходить сонце». Я якось запитав у батька: «то що, у великій країні завжди день?»

— Дурник ти, — сказав, сміючись, на це батько.

Зараз, коли їх не було поруч, мені було дуже самотньо.

— Ех, дрозди! — сказав тоді я.

А сказавши, підвівся й пішов униз. Щойно я зійшов, як мене оточили декілька дітей рабів. Батько й мати часто казали мені: поглянь, усі вони — твоя худоба. Тож щойно я ступив на кам'яні плити, якими було викладено внутрішній дворик у замку, як ця майбутня худоба оточила мене. Хоча в них на ногах не було чобіт, а на плечах — шкіряного плаща, не було схоже, що вони змерзли більше за мене. Усі вони зупинились там, чекаючи, поки я віддам наказ. І я наказав:

— Ходімо ловити дроздів!

Їхні обличчя відразу зачервонілись.

Я махнув рукою, щось заволав на все горло, а потім на чолі зграї цуценят прислуги й групи маленьких рабів вибіг з воріт замку. Ми так рвонули за ворота, що налякали сторожових собак, аж вони розбіглись із скаженим гавкотом, яким ще додали радісної атмосфери цьому ранку. Оце так сніг! Землі назовні зробились блискучими й широкими. Мої раби також радісно закричали й почали розкидати сніг босими ногами та підбирати скуті морозом камінці й ховати їх собі за пазухи. А дрозди, настовбурчивши свої бурі хвости, стрибали вздовж стіни, де не було наметено снігу, й шукали собі там харч.

Я вигукнув тільки: «Починаймо!»

І маленькі раби, які були зі мною, кинулися на тих дроздів. Дрозди ж, оскільки не могли злетіти на висоту, потяглись поспіхом у садок, що був ближче до річки. Ми ж, провалюючись по кісточку в сніг і незграбно витягаючи ноги, кинулися за ними вниз. У дроздів не було іншого шляху для втечі, тож у них по черзі почали влучати камінці. Тільця їхні при цьому скручувались, а голови встромлялись у пухкий шар снігу. Ті ж, яких доля милувала від камінців і залишила в живих, жертвуючи своїми задами, ховали маленькі голови в щілини між камінням або серед коренів дерев і, зрештою, потрапляли нам до рук.

То були успішні й красиві битви, що я командував ними в юнацькі роки. Я ще розпорядився своїм підлеглим, щоб хтось із них повернувся до замку й роздобув вогню, а хтось — поліз на яблуні й груші та наламав хмизу. Найбільш кмітливим та сміливим я доручив украсти солі на кухні. Інші ж лишилися зі мною розчищати від снігу садок, адже нам потрібно було місце, де можна було б розпалити ватру, щоб навколо неї могли сісти з десяток людей. Соднама Г'ялцена, якому доручили красти сіль, можна було вважати моєю довіреною особою. Він швидше за всіх побіг виконувати завдання й швидше за всіх повернувся. Я узяв у нього сіль і наказав йому допомогти розчищати сніг. Він із важким сопінням узявся до цієї роботи. Розчищав сніг він, просто розкидаючи його ногами, і це також виходило в нього швидше за інших. Тому коли він навмисне копнув снігу й кинув мені в обличчя, я не образився на нього. Навіть і серед рабів бувають такі, хто має право на більшу любов. Для правителя це можна вважати незаперечною істиною. Саме тому я вибачив щойно відверте порушення, розсміявшись натомість, оскільки мою шию залоскотав сніг.

Ватра швидко розгорілась і всі взялися скубти дроздів. Соднам Г'ялцен не вмертвляв дроздів перш, ніж скубти, тому живі пташки жалібно пищали в його руках, аж у всіх нас по тілу йшли зашпори, він, однак, почувався, ніби так і треба. Добре, що невдовзі над ватрою піднявся заспокійливий запах смаженої дичини. А ще трохи згодом живіт кожного з присутніх був набитий трьома-п'ятьма дроздами, дикими дроздами.

2. «Шарі»

У цей час дружина туси саме бігала по поверхах і наказувала розшукати мене.

Якби батько був удома, він би в жодному разі не перешкодив мені грати в цю гру. Однак останніми днями всіма справами вдома завідувала мати, тож ситуація дещо відрізнялась від звичайної. Насамкінець слуги знайшли мене в садку. На той час сонце вже піднялося на небо і його проміння, відбите від снігу, сліпило очі. Я, із заюшеними кров'ю руками, ретельно обгризав маленькі маслачки пташок. Коли я повернувся до замку в натовпі замурзаних у крові дітей рабів, сторожові собаки, відчувши запах свіжої крові, почали на нас гавкати. Увійшовши в ворота та піднявши обличчя, я побачив нагорі матір, яка із суворим виглядом дивилась униз. Маленькі раби навколо мене затремтіли під її поглядом.

Мене провели на горішній поверх, щоб просушити одяг перед жаровнею.

А з внутрішнього дворика донісся свист шкіряного батога. Із таким звуком мимо проноситься орел. Думаю, що в ту мить я ненавидів матір, ненавидів дружину туси. А вона, підперши рукою щоку, ніби в неї болів зуб, казала:

— У твоєму ж тілі — не низька кістка.

Кістка… У нас тут це дуже важливе слово, одного з ним змісту й інше слово — корені.

Корені — дуже коротке слово: «н'єн»[14].

Кістка ж — значне слово: «шарі»[15].

Світ — це вода, вогонь, вітер, небо, а людський натовп складається з кісток, або ж із коренів.

Слухаючи матір і відчуваючи тепло під щойно зміненим одягом, я також поміркував трохи про кістку, однак, зрештою, нічого не зміг згадати, проте почув, як дрозди в мене в животі хочуть розкрити крила і як шкіряний батіг падає на тіла моєї майбутньої худоби, тож з моїх очей потекли юнацькі сльози. Дружина туси, вважаючи, що її син уже пошкодував про вчинене, погладила мене по голові й сказала: «Запам'ятай, синку, ти можеш їздити на них, як на конях, можеш бити їх, як собак, однак ти не можеш вважати їх за людей». Вона почувалася дуже розумною, однак я думаю, що й розумним людям де в чому не стає розуму. Я ж, хоча й був дурним, однак мав щось недосяжне для решти людей. Тому, ще із слізьми на обличчі, не втримався й розсміявся.

Я чув, як управитель, годувальниця й моя дівчина-служка почали питати, що це сталось із паничем, однак я їх не бачив. Я думав, що я закрив очі, однак насправді мої очі були відкриті, тож я вигукнув:

— Мої очі зникли!

Це означало, що я нічого не бачу.

Коли очі сина туси червоніють і набрякають, то найменший промінчик світла спричиняє їм такий біль, що здається, ніби він проштрикує їх голкою.

Обізнаний у медицині лама-знахар[16] сказав, що мої очі було вражено світлом від снігу. Він підпалив хвою й трохи лікарських трав, після чого обкурив мене задушливим димом[17]. Здавалося, що таким чином він мститься за тих дроздів. Лама також попросив повісити біля мого ліжка зображення будди Цілителя[18], і невдовзі я заспокоївся.

Коли я прокинувся, лама-знахар приніс миску чистої води і, зачинивши вікно, наказав мені відкрити очі, щоб подивитись, що є в мисці.

Там я побачив сяйво ніби на всіяному зірками нічному небі. Це сяйво йшло від бульбашок у воді. Придивившись, я побачив також, що на дні миски кілька набряклих ячмінних зернин випускають зі своїх вічок одну за одною кришталеві бульбашки.

Подивившись трохи в миску, я відчув, що в очах стало набагато світліше.

Лама-знахар поклав удячний уклін зображенню будди цілителя, зібрав усе своє начиння й повернувся до нашої молитовні помолитися за мене.

Я заснув ненадовго, а потім знову прокинувся від якогось стуку — це мати Соднама Г'ялцена за дверима била земні поклони, стоячи навколішки перед пані, й просила відпустити її бідолашного сина. Мати спитала мене:

— Бачив?

— Бачив.

— Справді бачив?

— Справді бачив.

Отримавши ствердну відповідь, дружина туси сказала:

— Зніміть негідника й нагородіть його двадцятьма батогами.

Одна мати подякувала іншу, що намагалась бути матір’ю, й пішла вниз. Її скигління викликало таке враження, ніби вже настало літо й між квітами кружляють рої бджіл.

Тож скористаємось цим часом, поки я не можу нікуди піти, й поговоримо про мою кістку.

У місцях, де поширена наша релігія, кістка ще називається каста[19]. Наприклад, Будда Шак'ямуні[20] від народження належав до однієї з високих каст. Однак то було в Індії — країні білого одягу. А в місцях, де поширена наша влада, тобто в Китаї — країні чорного одягу, кістка розглядається як річ, пов'язана з порогом[21]. Слово, про яке йдеться, важко перекласти точно, воно до певної міри вказує на місце, де відкриваються двері в будівлі — або вгорі, або внизу. Якщо виходити з цього, то двері в будинку туси повинні розміщуватись високо.

Моя мати, хоча народилась у бідній родині, опинившись у Мерці, почала надавати великого значення таким речам. І вона завжди намагалася втулити купу таких речей у голову свого пришелепуватого сина.

Я спитав її:

— Навіщо двері відчиняються так високо? Хіба ми можемо заходити з хмар?

Вона тільки гірко посміхнулась на це.

— Тоді ми були б не родина туси, а святі.

Так їй відповів її пришелепуватий син. Вона гірко посміхнулась від розчарування й прибрала такого вигляду, ніби чекала від мене чогось більшого. Це викликало в мене докори сумління.

Замок туси Мерці дійсно був високим: якщо до семи її поверхів додати дах і підземелля, то виходило двадцять чжанів[22] у висоту. А безліч кімнат усередині й безліч дверей були поєднані між собою сходами й коридорами так складно й заплутано, немовби мирські справи або людське серце. Замок розташовувався на дуже вигідному для оборони місці — на самісінькій верхівці наших гір, в місці злиття двох маленьких річок, і звідти дивився на декілька десятків кам’яних поселень унизу по берегах річок.

Людей, які мешкали в цих поселеннях, називали требá. Вони складали декілька десятків родин, що походили з однієї кістки, одного «шарі». Крім того, що засівати землю, вони також завжди були готові з'явитися на заклик туси до замку й виконати певну роботу там або ж тягловий відбуток — розносили листи по всіх наших землях, що простягались на 360 лі із заходу на схід та 410 лі з півночі на південь, для більше ніж двох тисяч мешканців більше ніж трьохста поселень на підлеглих нам землях. Серед людей требá побутувало таке прислів'я: «Лист туси із курячим пером припікає дупу вогнем[23]». Тобто, якщо в замку зазвучить гонг, який закликає віднести листа, требá повинен сідати на коня й їхати туди, навіть якщо його рідна мати гине в вогні пожежі.

Якщо подивитись уздовж річкової долини, то можна побачити як ці поселення, одне за одним, туляться між річкою й горами. Основними заняттями людей у цих поселеннях були скотарство й землеробство. У кожному поселенні також був свій староста[24], який відрізнявся від інших людей рангом. Цей староста командував поселенням, а родина туси, в свою чергу, підпорядковувала всіх старост.

Підпорядковані старостам люди називались простолюдом[25]. Вони складали доволі численний прошарок населення й належали до певного виду кості. Люди з цього прошарку могли підвищитись і зробити свою кістку вагомішою завдяки достатній мірі аристократичної крові. Однак більшою була ймовірність того, що вони опустяться й уже навряд чи викараскаються. Тому що туси подобалось, коли прості люди, що мають свободу, перетворюються на домашніх рабів, які свободи не мають. А домашній раб — то худоба, його можна в будь-яку мить продати чи купити і коли завгодно поганяти. До того ж вільних людей постійно перетворювати на рабів дуже легко — достатньо закріпити певні правила щодо тих помилок, які так легко чинить людство. І це навіть певніше, ніж пастка, встановлена досвідченим мисливцем.

Так було і з матір’ю Соднама Г’ялцена.

Вона була донькою простолюдинів, тож і сама, природно, вважалась простолюдинкою. А відтак туси міг вимагати від неї данини чи виконання відбутку лише через старосту. Однак вона, не дочекавшись заміжжя, народила дитину від одного чоловіка і таким чином порушила закон у положенні про байстрюків, тож разом із своїм сином перетворилась на невільну рабу.

Згодом прийдуть письменні люди, які скажуть, що туси не мали законів. Так, ми багато чого не писали на папері, однак ми мали правила, які, хоча й не писані, були міцно закарбовані в наших серцях. І були навіть більш ефективні, ніж багато нинішніх речей, записаних на папері. От ви скажіть: хіба не так? Тут з глибин часу долинув надзвичайно впевнений голос, який прогудів: «так», «так».

Загалом кажучи, положення, що ми їх вводили на той час, відкривали перед людиною шлях униз, а не вгору. І люди з вагомою і шляхетною кісткою були майстрами виробляти такі норми.

Кістка поділяла людей на високих і низьких.

Туси.

Нижче туси — староста.

Староста керує простолюдинами.

Тільки потім — требá (листоноші, але не кур'єр), а потім уже домашні раби. Крім цього ще були люди, які могли вільно пересуватись[26]. Це — монахи, ремісники, шамани й актори. Щодо них туси дещо попускав віжки, але за умови того, що вони не викликатимуть у нього відчуття, ніби він не знає, що з ними робити.

Один лама колись сказав мені так: тибетці живуть, оточені парканом гір, і стають схожими на мовчазних китайців, коли в лихі часи не відрізняють добра від зла, а коли видаються веселими без особливого приводу для радості — тоді стають схожі на індійців,

Китай нашою мовою називається «Г'янак». Це означає «країна чорного одягу».

А Індія називається «Г'якар». Це означає «країна білого одягу».

Той лама згодом отримав від туси Мерці покарання, оскільки він завжди волів обмірковувати питання, в які ніхто не хотів заглиблюватись. Однак він помер тільки після того, як йому відрізали язика і він скуштував того болю, що виникає, коли не можеш говорити. Щодо цього питання, то я думаю так: до Будди Шак’ямуні була епоха пророків, а після того нам уже не потрібно думати своєю головою. Тож якщо ви вважаєте себе видатною людиною, але народились не серед аристократів, значить, ставайте ламою й описуйте людям картини прийдешнього життя. Якщо ж ви не можете не сказати чогось про сучасний світ чи людське життя, тоді — швидше, інакше якщо вам відріжуть язика, ви вже нічого не скажете.

Хіба ви не бачите, що ті язики, які хотіли щось сказати, вже повідпадали?

Прості люди іноді дійсно хочуть щось сказати, але завжди чекають аж до смерті, аби щось висловити. Передсмертні репліки можуть вийти такими:

— Дайте мені ковток медовухи.

— Будь ласка, покладіть мені до рота маленький камінець яшми.

— Небо ось-ось просвітліє.

— Ама, вони прийшли!

— Я не можу знайти свої ноги.

— Небо! Небо!

— Духи, духи!

І так далі, й тому подібне.

3. Санг'є Дролма

Я починаю описувати події з того сніжного ранку, коли мені було тринадцять років.

Отже, той перший весняний сніг викликав у мене снігову сліпоту.

Та свист батога, яким наші охоронці били Соднама Г’ялцена, ніби повіяв прохолодою на мої червоні набряклі очі.

Мати наказала годувальниці:

— Доглядай якнайкраще панича!

Коли пані пішла, а чарівна служанка Дролма зібралась іти за нею, я скинув з очей рушник і закричав:

— Мені потрібна, Дролмо!

Я зовсім не вимагав, щоб і мати залишилась зі мною, однак вона сказала:

— Гаразд, ну тоді ми залишимось і побудемо тут з тобою.

Де ж моїй маленькій голові було осягнути так багато справ? Тож я тільки міцно вчепився в ніжні руки Дролми й невдовзі заснув.

Прокинувся вже надвечір.

З мосту під замком долинали протяжні й моторошні заклики якоїсь жінки. Це чийсь син загубив свою душу в місці, де часто з'являються привиди, тож мати кликала його тепер додому. А я сказав до служниці, що лежала навзнак в узголів'ї ліжка:

— Дролмо, ти мені потрібна, чуєш, Дролмо?

Дролма захихотіла.

Вона знову вщипнула мене і легесенько ковзнула до мене під ковдру. Є така пісня[27]:

Дівчина одна, красуня грішна,

як вода тече в мої обійми

й, ніби риба,

все плескочиться у снах.

Не турбуйте їх —

ні ту красуню,

ні грішника-ченця…

У легендах про витоки нашого світу[28] був один святий, який живе не знати де. І от він сказав одного разу: «ха!», після чого відразу ж постала порожнеча. Тоді святий ще раз сказав: «ха!» — вже до порожнечі, і там виникли вода, вогонь і курява. Коли він знову сказав своє чарівне «ха», вітер почав дмухати на наш світ і обертати його в порожнечі. У той день, коли я в темряві тримав у руках груди Дролми, я теж радісно і здивовано вигукнув: «ха!»

Дролма, однак, бурмотіла щось незрозуміле: «у…у…у…»

І світ, створений з вогню й води, зі світла й куряви, закрутився із шаленою швидкістю. У той рік мені було тринадцять[29], а Дролмі — вісімнадцять.

І от вісімнадцятирічна Санг'є Дролма стисла мене в обіймах зверху на своєму тілі.

А тринадцятирічний я відчув, що в моєму тілі якась річ палає, мов вогонь.

Вона промовляла: «увійди, увійди», ніби в якомусь місці її тіла були двері. Я ж при цьому дійсно мав потужне бажання кудись увійти.

— Дурнику ти, дурнику, — сказала вона, й потім її рука стисла мене там і допомогла увійти.

Тринадцятирічний я вибухнув криком. І цього світу враз не стало.

На ранок мої очі, які, було, почали одужувати, знову набрякли так, що не відкривались. Дролма із червоним обличчям щось сказала матері на вухо, дружина туси кинула погляд на свого сина й, не стримавшись, розсміялась, водночас давши ляпас чарівній служниці.

Потім знову з’явився лама-знахар.

Мати сказала:

— Подивись, до чого ти долікував очі панича! А господар же ось незабаром повернеться!

— Напевне, панич побачив якусь брудну річ? — спитав лама.

— Може, злого духа? — перепитала його дружина туси. — Я бачу, все-таки парочка непідкорених вам духів ще лишилася?

Лама похитав головою:

— Унизу я бачив собаку, що народила цуценят, може, панич ходив на них дивитись?

Відтак мої очі знову були обкурені глицевим димом і лама ще раз дав мені якогось зілля в порошку. Невдовзі я схотів помочитись. Лама сказав, що може бути трохи боляче. І дійсно, надвечір місце, яке щойно подарувало мені приємність, заболіло, ніби його кололи голками.

Лама сказав:

— Тоді все правильно, я не помилився. Панич уже став дорослим.

Коли в кімнаті залишились тільки я й годувальниця, вона спитала:

— А що з тобою зробив той бісик?

Я закрив руками набряклі хворі очі й розсміявся.

Годувальниця з ненавистю сказала:

— Дурню, а я ще сподівалась, що коли ти станеш дорослим, мені не доведеться терпіти образ! Ти ж натомість вдаєш із себе бісика й їздиш у мене на голові.

Вона кинула щипці для вугілля в жаровню й звідти почувся тріск. Я не зважав на неї й думав собі, як це гарно бути сином туси — можна, ніби святий, сказати «ха» і цей світ почне обертатись. Однак тут, через ламині проносні ліки, мої кишки почали співати.

Годувальниця спитала в лами, ніби теж співаючи:

— Що це ти зробив із животом нашого панича?

Лама кинув на неї суворий погляд і вийшов. Мені хотілось засміятись, однак як тільки я це зробив, з мене знизу випорснула сеча. Того ранку я не вставав з горщика. Мати пішла до лами з’ясовувати ситуацію, однак той сам вийшов оглядати хворого. Хоча ми забезпечували йому житло й їжу, він усе одно часто шукав собі срібні дрібняки на заробіток ще десь інде. Після обіду з моїми очима й животом було вже все гаразд. Тоді всі в один голос узялися вихваляти його вправність.

То було ясне післяобіддя, коли цокіт кінських копит, що налетів, мов вітер, збурив в усіх натхнення. Кожний сонячний промінчик також напнувся, мов тятива.

Це повернувся з китайських земель мій батько, туси Мерці, який їздив до центру провінції подавати скаргу. Він із своїм почтом отаборився на ніч за десяток лі звідси й направив посильного на швидкому коні повідомити таку новину: туси привіз із собою великого начальника військового уряду, тож завтра його слід зустріти з усією належною шаною.

Невдовзі декілька швидких коней виїхали із замку й попрямували до найближчих поселень. А ми з матір'ю стояли на терасі критої галереї й дивились, як ці швидкі коні здіймають куряву посеред зануреної в осінь долини. Наша крита галерея мала три поверхи; вони були надбудовані над південно-східною брамою й дивились якраз на гірську ущелину. По трьох інших боках замок був семиповерховим, а ззаду до нього приєднувалась, утворюючи одне ціле, зброярня, що дивилась на великий шлях, який навскісно йшов по гірському перевалу на північний захід.

Відчувалося, що прийшла весна, оскільки глиняний дах, що правив нам за терасу, зробився гливким. На останньому з цих трьох поверхів жили наші охоронці, які в разі необхідності могли самостійно відбити атаку спереду. На решті двох поверхів жили домашні раби. Річкова долина поступово розкривалась у південно-східному напрямку. Завтра батько й старший брат повинні були повернутись ізвідти. Сьогодні ж я бачив такий, як і завжди, пейзаж: за моєю спиною поступово вивищувались гори, якраз у тому місці, де сідає сонце. З-поміж гір бурхливо витікала річка й котила свої хвилі далі на схід, а її долина при цьому поступово розширювалась. Є така приказка: коли китайському імператору світить вранішнє сонце, то далай-ламі — вже післяобіднє.

Ми ж перебували під обіднім сонцем, ще й трохи східніше. Це місце мало ключове значення. Мешкаючи тут, ми більше підтримували зв'язки з китайським імператором, що сидів на сході, ніж із нашим релігійним лідером далай-ламою[30]. Географічний чинник визначив наші політичні зв’язки.

Бачите, ми змогли так довго проіснувати лише тому, що правильно визначили своє положення. А от наш запеклий ворог туси Вангбо тільки те й робив, що їздив до Лхаси запалювати ароматичні палички перед статуями Будди, хоча розумні люди серед його підлеглих радили йому їздити також і в китайські землі. Однак він запитав: хто більший — Вангбо чи Китай? Забувши при цьому, що його вірчу грамоту з печаткою його предки привезли також із Пекіну. Правда, в одній книзі написано, що наш чорноголовий тибетський народ[31] спустився на ці шляхетні й дивовижні землі з неба по мотузці з овечої вовни, тож туси Вангбо мав підстави вірити: якщо люди спустились із неба, значить такі речі, як вірчі грамоти, срібло й зброя також могли впасти з неба, із блакитної блискавки.

Мати сказала мені:

— Приїхали люди, які провчать туси Вангбо, завтра ми їх зустрінемо. Вони приїхали з моєї батьківщини. О Небо, чи зможу я ще говорити китайською, коли з ними зустрінусь? О Небо, Небо! Синку, послухай, чи я говорю правильно?

Я ляснув себе по чолі, думаючи: О Небо, звідки я можу знати, чи це китайська, чи ні? Однак вона вже почала щось белькотіти сама до себе. Через певний час вона з радістю сказала:

— О Матінко Ґуаньїнь[32] я не забула, не забула!

Потім по її обличчю потекли сльози. У той день вона ще міцно схопила мене за голову обома руками і, невпинно розхитуючи її, сказала:

— Я повинна навчити тебе говорити китайською. О Небо, ти вже такий великий! Як це я забула, що потрібно навчати тебе говорити китайською?

Однак я до цього зовсім не відчував інтересу, тож знову розчарував її в момент піднесення, дурнувато сказавши:

— Дивись, до нас іде жовта парасоля лами[33]!

Наша родина давала пожертви двом групам ченців — тим, що жили в молитовні у замку, й тим, що були в найближчому монастирі Міньчжулінг. І от тепер живий будда[34] Цікер з того монастиря зі своїм служкою поспішали до нас, дізнавшись про те, що завтра має відбутись велика й урочиста церемонія. Монастир був розташований на протилежному березі річки. Коли вони підійшли до дерев'яного мосту, налетів раптовий вітер і вивернув жовту парасолю в руках у монаха-служки, а його самого потягнув у річку. Коли ж він вибрався з води й увесь мокрий став на мосту, дружина туси пирснула сміхом. І ви б послухали, яким молодим був той сміх! Коли ж вони почали підніматись високими кам’яними сходами до замку, мати раптом наказала зачинити браму.

Останнім часом монастир був не в ладу з туси.

Причиною цього було те, що після смерті мого дідуся, живий будда Цікер розпалився й розпустив думку про те, що найліпше, аби місце туси успадкував мій дядько, молодший брат батька. Однак згодом саме мій батько став туси Мерці. Відтак монастирю, природно, довелось замовчати. Батько посів місце туси згідно зі звичайним порядком спадкоємства і після цього почав розбудовувати молитовну залу вдома та запрошувати відомих монахів з інших місць, а нахабний монастир зовсім не брав до уваги.

Мати з усіма людьми стояла на терасі критої галереї замку, обличчям на схід, і чекала на вісті звідти.

А живий будда внизу тим часом з усієї сили стукав у ворота мідними кільцями, закріпленими на головах левів.

Кульгавий управитель декілька разів хотів передати слугам наказ відкрити ворота, однак щоразу мати зупиняла його. Вона запитала мене:

— Піти відкрити ворота?

— Нехай вони зачекають, — відповів я. — Навіщо так поспішати з тими, хто хоче випросити собі наше срібло?

Управитель, дівчина-служка, а також наші охоронці на це розсміялись. Тільки моя годувальниця не зробила цього. Я знав, що в неї в голові монахи не відділяються від святого Будди в монастирі.

— Ну й розумник наш панич! — сказала Дролма.

Мати кинула на служку прискіпливий погляд і та припинила розмови.

— Хіба ж можна так брутально поводитись із живим буддою? — вилаялась мати і, потягнувши свою довгу спідницю із сотнею складок, показно пішла вниз особисто відкривати двері живому будді.

Живий будда вклонився їй. Однак дружина туси, не відповідаючи на вітання, грайливо сказала:

— Я бачила, що жовту парасолю живого будди завіяло вітром у річку?

— О Небо, пані, це все через мою слабку ходу.

У долині здійнявся вітер і засвистів десь у височині.

Мати, так і не запросивши живого будду увійти до замку, сказала:

— Вітер здійнявся. Тож приходь завтра з музиками з монастиря зустрічати нашого гостя.

Живий будда навіть слова не міг вимовити від зворушення, тільки низько кланявся дружині туси. Однак, згідно з порядком, це було неправильно. Одягнутий в жовте та червінькове чернече вбрання, він уже не належав собі, а був представником численних святих будд на цій землі. Та він, мабуть, про все це забув.

Уранці з бастіону прозвучали два гарматні постріли і я прокинувся, після чого сам одягнувся. Годувальниця, дуже заклопотана, принесла горщик, однак із мене нічого не виходило, оскільки за вчорашній день мій живіт випорожнився повністю.

У молитовній залі гудів барабан, а над замком піднімались клуби запашного диму. У дворі та на майданчику перед замком були прив’язані змоклі від поту коні — це до нас поспішили приїхати старости з різних поселень із своїми людьми та кіньми. І коли ми з матір’ю спустились униз, уся команда вирушила. Дружина туси їхала на білому коні в натовпі рудих коней. Вона була підперезана срібним поясом шириною з долоню, а на грудях обвішана прикрасами з перлин. Щойно заплетена її маленька кіска аж блищала. Я вдарив коня й поспішив наздогнати її. Мати до мене посміхнулась. Мій рудий кінь був справнішим і міцнішим за інших рудих коней, тож ішов бадьорим кроком. Щойно я порівнявся з матір’ю, як почулися схвальні відгуки на адресу наших двох верхових. І під ці схвальні відгуки ми поїхали з матір'ю вперед пліч-о-пліч по залитій сонячним світлом дорозі. Я думав, що вона не схоче їхати поряд із пришелепуватим хлопчиськом, однак — ні, вона, їдучи поряд із сином, розмахувала до радісного натовпу батогом із червоною китицею. У цей момент моє серце сповнилось безмежної любові до неї.

Коли я підняв вудила, швидкий кінь вирвався вперед.

Мені хотілося, подібно до всіх дітей, у яких не було із головою проблем, сказати:

— Я люблю тебе, ама!

Однак насправді я сказав до матері, яка щойно мене наздогнала:

— Дивись, ама, птах!

— Це — орел, дурнику! — відповіла мати. — Коли він так кинеться униз, то зможе вхопити зайця чи ягня!

І вона своєю вільною рукою зобразила лапу орла.

— Вони ще можуть хапати мертву рибу з річки.

— Вони ще можуть кинутись униз і впіймати отруйну змію!

Я знав, що під отруйною змією мати мала на увазі того бунтівного старосту і навіть туси Вангбо, який затявся бути нашим запеклим ворогом. Сказавши це, мати покликала старост разом їхати вперед. Я ж притримав коня й з'їхав з дороги. Тоді я побачив Сан'гє Дролму, яка в яскравому одязі йшла серед інших підлеглих. Сьогодні прислуга також прибралась, однак їхній одяг, як і їхні обличчя, ніколи не набували яскравих кольорів. Я відчував, що для Дролми це — приниження йти разом із ними.

Вона побачила, що мої очі сповнились скорботи.

Тоді вона підійшла до мене і я кинув їй у руки віжки. Таким чином великий кінь із високо поставленою головою і хлопець високого походження, з головою якого, втім, не все було в порядку, відділили її від натовпу людей позаду, які могли тільки покладати надії на майбутнє. Таким чином дружина туси і її войовнича свита помчали за гірський перевал і зникли з очей. Перед нами розстилалась залита сонячним промінням долина, угорі виднівся золотий ліс, а внизу виблискувала зайчиками річка. Кожне поселення було оточене полем пухнастої смарагдової озимої пшениці. Щоразу, коли ми проминали одне таке поселення, наша команда збільшувалась і, поступово зміцнюючись, звивалась позаду мене, оскільки ніхто не хотів обганяти свого господаря й виїжджати наперед. Щоразу, коли я обертався, я бачив кремезних чоловіків, які чемно знімали капелюхи, і красивих дівчат, які прибирали радісного вигляду. Тож як чудово бути туси — королем на маленькому клаптику землі. Якби батько не набув мене по п’яні, у ту мить у мене б виникла думка вбити батька.

Однак я тільки сказав:

— Дролмо, зупинися, я хочу пити.

Дролма повернулась і щось крикнула до людей позаду. У ту ж мить декілька чоловіків притьмом підбігли, здіймаючи за собою куряву, і впали на коліна перед моїм конем, після чого повитягували з-за пазух фляги. Однак Дролма відсторонила усе це нечисте приладдя. Люди, яким відмовили, зробились такими засмученими, ніби в них у родині хтось помер. Я все ж напився із чайника для чангу, зробленого у вигляді птахи. Витерши губи, я запитав:

— Ти хто?

Чоловік, зігнувши в поклоні тонку талію, відповів:

— Срібляр Чойдак.

— Ти — хороший срібляр?

— Я — поганий срібляр, — спокійно відповів він.

Я повинен був нагородити його чимось, однак тільки холодно сказав:

— Гаразд, іди собі.

— Паничу, потрібно нагородити його чимось, — сказала Дролма.

— Якщо тільки він менше буде на тебе дивитись, — відказав я.

Я добре знав, як легко образити душу коротія. Я прийшов до тями, тільки коли Дролма вщипнула мене. Я кинув на неї поглядом, і вона сміливо подивилась на мене, таким чином я впав кудись у глибину її очей і не зміг вибратись.

Ну тоді давайте я заспіваю:

Агов, поглянь нагору!

Що там є?

Там Переможниця-Цугтор[35] на небесах.

А що посередині?

Там — юнак,

який тримає зброю у руках.

А що внизу?

Там дівчина-красуня вся в шовках.

Щойно я затягнув цю пісню, як Дролма її підхопила. Спів у неї виходив хвилюючий і переливчастий. Однак я відчував, що співає вона не для мене. Той юнак — не я. Однак вона, хоч і була служкою, заради нашого кохання вбралась у шовки. Коли вона закінчила співати, я сказав:

— Заспівай ще раз!

Вона подумала, що мені це приємно, й проспівала ще раз. Я знову наказав їй співати. Вона проспівала знову. Я наказав співати ще раз. Цього разу вона співала вже без того почуття. Я сказав:

— Співай ще раз!

У неї по обличчю потекли сльози. Я вже сказав, що в той день зрозумів, як приємно бути королем. І також зрозумів, ЯК легко поранити серце короля. Побачивши її сльози, я відчув, як біль у серці поступово влягається.

4. Дорогий гість

Вирушивши із замку того ранку, ми зупинились за десять лі від нього й розбили намет для зустрічі гостя.

Чоловіки повинні були показати своє мистецтво їздити верхи й стріляти з рушниць.

Наші домашні лами й лами з монастиря повинні були окремо влаштувати урочисту церемонію. Для них це також було своєрідним змаганням, до якого вони повинні були докласти багато зусиль. Правду сказати, нам подобалось, що між ламами існує конкуренція. Інакше їхнє місце було б занадто високим. Якби такої конкуренції не було, вони могли б одноголосно стверджувати перед туси, що це Будда так сказав, або Будда сяк сказав, і туси вимушений був би дозволити їм плести ті дурниці. Коли ж між ними виникали проблеми, тоді вони прибігали до нас і казали: давайте ми помолимось за процвітання родини туси! При цьому вони ще й запевняли вас, що саме їхні молитви дієвіші, ніж у інших.

Коли в нас у казані вже готувався цілий баран і скрізь поширювався запах чаю, а зі сковороди визирали різної форми борошняні вушка, над гірським перевалом здійнялись у небо один за одним три чорних стовпи диму. То був знак, що прибув високий гість. У наметі й біля нього миттю було розстелено килими, перед килимами поставлено низенькі столики, а на них — різноманітні страви, зокрема й ті обжарені в тісті вуха тварин, що визирали щойно із сковороди. Ось послухайте, ті вуха ще пищали.

Заграв ріг, здійнялась жовта курява й наш загін помчав назустріч.

Потім вийшла група простолюду із хадаками[36] в руках, у цій групі були гарні співаки.

За ними — група монахів із мушлями[37] й г'ялінгами[38] в руках.

Ці три групи по черзі привітали на дорозі батька і його дорогого гостя. Ми почули постріли з рушниць — їх зробили вершники, салютуючи. Після того був спів простолюду. А коли радісно заграли г'ялінгами й загуділи здалеку мушлі, гості вже були майже перед нами.

Коли туси Мерці зупинив свого коня, усі змогли побачити, який він задоволений і радісний. А чиновник провінційного уряду, що їхав із ним поруч, зовсім не був таким бундючним, як нам уявлялось. Це був сухорлявий чоловік. Він зняв свого капелюха й почав розмахувати ним до натовпу. Почувся шелест і цілий натовп дикунів упав на коліна в пожухлу траву. Домашні раби, зігнувшись у попереку, підкотили до коня килим, після чого двоє малих рабів стали на карачки, утворивши сходи, щоб людина могла зійти з коня. Одним із тих малих рабів був мій товариш Соднам Г'ялцен.

Худорлявий китаєць одягнув, як належить, капелюха, поправив чорні окуляри і одним стрибком зіскочив із коня, наступивши на спину Соднам Г'ялцена. Він махнув рукою й декілька десятків охайно вдягнутих солдатів підійшли до нього, відбиваючи крок. Коли туси наблизився до своєї дружини, почувся свист у повітрі — це солдати віддали їм за всіма правилами честь. Після того уповноважений Хуан Чумінь підніс дружині туси подарунки на честь першої зустрічі — шовк, яшму й золото. Дружина туси нагородила його піалою чангу й хадаком жовтого кольору. У той час дівчата також вручили чанг і хадаки китайським солдатам. Лами заграли свою музику.

Уповноважений Хуан пройшов до намету й сів там, а туси спитав у толмача, чи можна вже кликати людей, щоб танцювали.

Толмач сказав:

— Почекайте, уповноважений ще не склав вірш.

Як виявилось, цей китаєць, наш високий гість, був поетом. Однак у нас тут поет не мав би можливості обіймати таку серйозну посаду. Спочатку, коли я побачив, що він напівприкрив повіки, я подумав, що він сп'янів серед такої кількості їжі й дівчат.

Однак пан Хуан, посидівши трохи із закритими очима, раптом відкрив їх і заявив, що вірш — готовий. Потім він у піднесенні додивився виступ дівчат, які танцювали й співали, а коли прийшов час виходити ламам із своїми нудними ритуальними танцями, він позіхнув і, підтримуваний солдатами, пішов курити. Вони так і сказали, що уповноваженому потрібно покурити й збадьоритись. Це завдало удару по піднесенню лам, і вони відразу ж уповільнили свої ритмічні кроки. Однак живий будда з монастиря Міньчжулінг, якому нелегко дісталась ця можливість, махнув рукою, і на підготовлений для танців майданчик винесли[39], високо тримаючи, вишитий образ Будди Шак'ямуні. У повітрі почулося коротке гудіння — це всі люди впали ницьма у молитовному поклоні.

Туси сказав до дружини:

— Живий будда старається з усіх сил.

— Еге ж, — відповіла мати. — Якщо знати це раніше, то все було б не так.

Батько на це жваво засміявся й сказав:

— На жаль, людей, які це розуміють, не так і багато.

— Можливо, коли вони зрозуміють це, буде вже запізно.

Живий будда в кришталевих окулярах підійшов привітатись, при цьому вираз на його обличчі був дещо неприроднім. Тоді батько узяв його за м’яку товсту руку й сказав:

— Ми збираємось поквитатись із туси Вангбо, тож почитай за нас молитви як належить, щоб ми залишились непереможеними.

Обличчя живого будди, який багато років зазнавав холодного ставлення, миттю зашарілося.

— Завтра я пришлю людей із пожертвою, — сказав батько.

Живий будда склав руки перед грудьми, прохаючи дозволу піти.

У наметі ж місце поряд з уповноваженим Хуаном зайняли замість його солдатів наші дівчата, тож очі уповноваженого блищали, мов у нічної тварини.

Останнім заходом у той день було фотографування.

Коли вся наша родина всілась навколо уповноваженого Хуана, я раптом помітив, що старший брат не повернувся. Виявилося, що він іще в дорозі, адже супроводжує військовий вантаж — рушниці, автомати й патрони.

Фотографом був толмач, якого у наш час назвали б перекладачем. Однак ми тоді називали людей, які могли перетворювати одну мову на іншу, толмачами. Батько узяв мене на руки, пан Хуан сів посередині, а мати — на другому кінці. Це було перше фото в історії нашої родини. Зараз я думаю, що техніка фотографування прийшла в наші місця саме вчасно, ніби спеціально, щоб залишити на пам'ять чітку картинку наших останніх днів. Однак тоді ми все це сприймали як початок етапу ще більшого процвітання нашого роду. У ті часи мої батько й мати зазвичай були жваві, однак фотографія ніби скувала нас, ніби доля вже тоді вирішила, що ці персонажі незабаром зникнуть. Ось подивіться, батько на фотографії — ні живий, ні мертвий. І не подумаєш навіть, що він тоді кипів намірами зацідити раптом кулаком у нашого сусіда-кривдника. А він до певної міри був людиною, що любить помахати кулаками, коли схоче.

Через декілька днів прибув і мій старший брат, який супроводжував щойно куплені боєприпаси.

На величенькому клаптику землі біля замку, який і кінь за один раз не перебіжить, цілими днями стояла жовта курява, оскільки він перетворився на навчальний плац нашої родини. Регулярні військові, яких привіз із собою уповноважений Хуан, виконували роль суворих інструкторів. Варто було тільки комусь із них загорлати наказ, як наші люди починали, вигукуючи гасла, крокувати задерев’янілими ногами й шикуватись у квадрат, щоб іти в атаку. Звичайно, вони ще не мали чіткої мети, а тільки, голосно вигукуючи гасла, здіймали клуби жовтої куряви, йдучи до кінця майданчика, а потім так само голосно й у жовтій куряві повертались назад. Це зовсім не відповідало нашому розумінню того, якою має бути підготовка до війни.

Батько задумав спитати в уповноваженого Хуана, що це означає, і чи такі тренування солдатів дійсно допоможуть йому подолати туси Вангбо. Однак, упереджуючи батькове запитання, уповноважений Хуан сказав:

— Вітаю тебе, туси Мерці, ти єдиний серед усіх туси маєш справжню сучасну військову команду. Тебе ніхто не переможе.

Батькові ці слова здались не зовсім зрозумілими, тож він запитав у матері:

— Ти коли-небудь бачила раніше, щоб так тренували військових?

— Я ніколи раніше не бачила, щоб гарну армію могли натренувати в інший спосіб.

Уповноважений Хуан розреготався, а батько вимушений був прийняти ці слова. Хто ж винен, що ми виявились такими безпорадними перед тим біглим старостою. Досить довгий період часу підкріплення, що його привів туси, не навчало наших людей стріляти. Погода щодня теплішала, а вони продовжували там само вигукувати гасла й розхитувати своїми кроками небо й землю. Ніхто не розумів, чому це вчитися воювати потрібно починати з похідного кроку й окутувати курявою березень із його дедалі вологішим повітрям. Мій зведений старший брат також ходив у команді вояків із порожньою рушницею за плечима й вкритим потом і порохом обличчям. Нарешті й він не витримав і прибіг до батька спитати:

— Чи не пора вже видати нам патрони?

Батько пішов запитати про це в уповноваженого Хуана. Тоді кожному з них видали по три патрони. Однак стріляти при цьому все одно не наказали. Тільки до крокування додалась іще вправа з багнетом. Через декілька днів брат знову пішов до батька питати. Тоді батько сказав уповноваженому Хуану, що скоро має починатися сівба, а наше поселення — все ще в руках туси Вангбо.

Проте уповноважений Хуан відповів:

— Не поспішайте.

Туси Мерці зрозумів, що запросив безтурботну людину, важку на підйом. І як тільки в нього зародилось погане передчуття, він відразу ж запросив ламу поворожити. Результат показав, що втрачене поселення можна буде повернути й навіть, можливо, дістати ще одне-два, тільки за це доведеться заплатити.

Коли запитали, чи загинуть люди, відповідь була — ні.

Чи витратиться срібло? Відповідь також була — ні.

Коли ж запитали, що ж це буде, відповідь була незрозумілою.

Оскільки домашні лами чогось не змогли прояснити, послали по живого будду з монастиря. Однак результат ворожіння вийшов той самий. Живий будда сказав, що він бачив квітку, схожу на іскру, однак на яку ціну вказує ця квітка, він не знає.

Туси Мерці наказав відправити уповноваженому Хуану двох інших дівчат і віднести валізу срібла. Цю справу він доручив виконати моїй матері. Він сказав до дружини:

— Іди ти, адже я не розумію, що на думці в китайців, тож доручаю цю справу тобі.

Матері сподобалось таке ставлення туси до неї, адже таким чином вона отримала право обходитись із людьми як дружина туси. До того, як стати дружиною туси, вона навіть і думати не сміла, що буде колись такий день, коли вона зможе сидіти на рівних поруч із такою поважною особою, як наш уповноважений. На другий день уповноважений сказав:

— Дівчата непогані, однак срібло заберіть. Наш уряд допомагає вам, чужинцям, не заради срібла, а заради мирного співіснування п’яти націй[40], заради порядку в Китайській Республіці. Що ж стосується цих двох дівчат, то я зауважив, що в цих варварських землях, таку справу не потрібно пов’язувати із суспільною пристойністю, щоб не образити вашу гідність.

Далі уповноважений запитав:

— Я чув, що пані — ханька[41]? Є багато справ, які ми незабаром вам доручимо. І хто знає, може колись ці землі перестануть бути чужинськими, а стануть вашим наділом.

— Що зараз вести мову про наділ? Якби ваші вояки не відібрали крамничку мого батька, я б сюди не потрапила.

— Це — зовсім не проблема, ми можемо все повернути, — відповів уповноважений Хуан.

— І життя можете повернута? Мої батьки обидва втратили життя.

Уповноважений Хуан не очікував, що його плани знайти спільника проваляться, тож сказав:

— О, то пані — справжній герой серед жінок! Прийміть мою шану!

Мати в цій справі дійсно виявила кришталеву чесність. Батькові вона сказала тільки, що уповноважений повернув срібло. Батько ж відчував безпорадність у цій справі, тож зціпивши зуби, сказав:

— Колись я вб'ю цього типа.

Прийшов уповноважений Хуан і сказав:

— Я думаю, що мені варто покликати сюди туси Вангбо і ми разом проведемо нараду.

Батько подивився на його жовте обличчя, яке в той час було надзвичайно серйозним, і наказав управителю:

— Відрядіть посильного.

Посильний дуже швидко повернувся. Видно, Небо в той час вирішило підкинути трохи везіння туси Мерці, оскільки туси Вангбо відправив «цьому ханьському покидьку» не відповідь у листі, а пару гарних чобіт, явно натякаючи на те, щоб він котився звідси. Однак уповноважений цього натяку не зрозумів, тож довелося матері йому доступно роз’яснити.

Це розлютило нашого дорогого гостя.

Звуки пострілів на навчальному плацу почали лунати черга за чергою. Цього разу всі зрозуміли, що ми йдемо на війну.

Через три дні шеренга урядових вояків при всій зброї, а також декілька сотень наших солдатів підійшли до кордону. З самого початку бою противник навіть голови не міг підняти під пострілами наших автоматичних рушниць, привезених від військового уряду провінції. Вороги тільки зойкали, адже їхні самопали постійно затиналися. Таким чином усього лише за час обіду бунтівне поселення було повернуте. Староста його, визнаючи свою провину, втік, залишивши свою родину на смерть замість себе. Усі його люди були зв’язані й вервечкою поставлені на коліна під горіхом, що ріс біля воріт їхнього будинку. Сонце повільно підіймалося й роса на траві під їхніми ногами поступово висохла. Зауваживши, що багнети їхніх охоронців не врізаються в їхні тіла, вони подумали, що туси не вбиватиме їх. Тож до їхніх зблідлих облич поступово повернулася кров. Однак вони не знали, що родина туси Мерці має одну відмінність від інших туси — вони ніколи не дозволяють воякам убивати полонених. Наш рід ще сотні років тому, відколи туси Мерці з’явилися, мав власних катів. На цьому клаптику землі було тільки три родини з родословною — це сам туси, родина ката Аїра й літописець. На жаль, ті правдиві записи[42], які зробив літописець у третьому поколінні, туси в четвертому поколінні знищив. Причому дійшло аж до того, що ми тепер точно не можемо дізнатись, скільки ж змінилося поколінь туси Мерці, а що вже казати про родину ката! Ну от, він якраз прийшов, і по виду схожий на типа, якому призначено відбирати в людей життя: довгі руки, довгі ноги, довга шия. Перед стратою батько сказав тим людям, що мали зараз померти:

— Оскільки це ваш староста полишив вас, щоб ви замість нього потерпіли, то я не буду церемонитись. Якби той заколотник не втік, ви б не втратили свої життя.

Ці люди спочатку ще сподівалися, що туси помилує їх, однак тепер суворі вирази на їхніх обличчях миттю луснули, ніби вони тільки зараз згадали, що не полонені внаслідок війни з ворожою державою, а заколотники перед своїм господарем. Таким чином, ноги в них обм'якли і вони впали на коліна, прохаючи їх помилувати. Батько якраз і чекав такого ефекту, тож махнув рукою, після чого в руках ката блиснув ніж, і по землі з бумканням покотилося декілька голів. На кожному з тих облич застиг зворушливий вираз, а тулуби, що залишились без голів, застигли надовго в вертикальному положенні, ніби чогось злякались, і тільки згодом, обертаючись, повалились на землю.

Я підняв голову й подивився на небо, однак не побачив душ, які б туди піднімались. Усі говорять, що в людини є душа, але чому ж я її не бачу?

Я спитав про це в матері, однак вона люто вирячилась на мене, а потім пішла й стала поруч із туси.

То був перший день війни.

На другий день вогонь війни запалав уже на землях туси Вангбо.

Уповноважений Хуан, туси та його дружина, узявши з собою ще кількох людей, спостерігали за боєм із безпечного місця. Я також був із ними. Вели військо мій старший брат і командир того взводу, що був підлеглим уповноваженого. Наші люди швидко здолали потічок в ущелині, що слугував межею між землями двох туси, й проникли в густий чагарник. Таким чином, ми вимушені були спостерігати за боєм, у якому не видно було людей, а тільки було чутно, як у напрочуд ясному небі розносяться дзвінкі постріли. Люди туси Вангбо, в порівнянні з учорашніми, були значно впертішими, тим більше, що сьогодні вони боролися за свою родину. Однак наші люди, спираючись на потужну вогняну силу, все-таки крок за кроком просувались уперед і невдовзі вийшли на поселення. Один із будинків поселення запалав, викидаючи вогонь аж до неба. З вогню, мов птахи, випурхували люди, однак у повітрі їх зустрічали випущені з автоматів кулі, тож вони тільки важко падали навзнак.

Трохи згодом ще один будинок перетворився на велетенську копицю вогню.

В уповноваженого Хуана був бінокль. Коли запалав третій будинок, уповноважений смачно позіхнув, відкривши повний рот жовтих зубів, і покликав маленького білошкірого солдата, щоб той допоміг йому перейти в тінь під дерево й попалити. А батько підняв бінокль і приставив його до очей. Однак він не знав, як наводити в ньому різкість, тож нічого не побачив. Я прийняв у нього бінокль і, пововтузившись із ним трохи, знайшов рухомі ланки, покрутивши які, раптом виявив, що протилежний гірський схил опинився у мене прямо на кінчику носа. Я побачив наших людей, які, пригинаючись до землі, стрибали у рівчаках, поміж камінням й у чагарях. А з рушниць у їхніх руках час від часу піднімався густий чорний дим.

У долині падали люди.

Один чоловік, за ним — інший, коли падали, розмахували руками, а потім відкривали роти й гризли землю. Вони обидва повернулися й поповзли з гори вниз. У цей момент ще один чоловік упав, із його рук вилетіла рушниця й полетіла десь далеко. Я не стримався й вигукнув:

— Підбери свою рушницю, дурню, йди підбери свою рушницю!

Однак він лежав там нерухомо, зовсім не слухаючи мого наказу. Я подумав, що він слухається тільки наказів мого старшого брата, адже в майбутньому саме він, а не я, мав стати туси, тож усі ці вояки були його, а не мої. Тоді моє серце сповнилося смутку. Брат виявляв надзвичайну хоробрість, постійно кидаючись в атаку попереду всіх. Він біг боком, піднявши рушницю, і його срібний амулет виблискував на сонці. Коли він підняв свою рушницю, з дерева злетів чоловік, розправивши плечі, мов птаха, й бухнувся в обійми землі. Я в піднесенні вигукнув: «Убив! Убив!» Однак було таке відчуття, що це мій старший брат порішив мене самого. Туси Мерці саме переживав за свого іншого сина. Побачивши, що я розкричався, тримаючи бінокль у руках, він нетерпляче махнув рукою:

— Покличте когось, щоб відвели його в кімнату. Я й то не зміг нічого побачити, хіба це вдалося зробити дурню?

Мені хотілось повідомити йому, що я можу бачити все, і не тільки сьогодні, але й те, що буде завтра. Такі слова вже крутились у мене на кінчику язика, однак я не наважувався їх сказати, адже дійсно не знав, що ж я такого побачив про завтра. У цей час наші люди вже зайняли найближчу до них мету і, подолавши гірський хребет, пішли атакувати наступну гірську ущелину.

Увечері бій припинився. Від туси Вангбо прибув посильний із людським вухом, у якому була величезна срібна сережка. Коли підняли ряднину, якою це вухо було прикрите, воно підстрибнуло на тарелі й сережка дзвінко брязнула об нього.

— Заколотник ще не вмер, — сказав батько.

— Убий мене! — вигукнув посильний.

Батько сказав: ти що, хочеш змусити мене почепити на себе тягар дурної слави?

— Ти вже почепив його, адже запросив китайців на поміч у війні і таким чином порушив загальноприйняті правила. Думаєш, після цього ще зажити собі доброї слави? — сказав посильний. — Хіба матиме якесь значення смерть одного посильного у порівнянні з тим, що чужаків запросили для вирішення сварки в родині?

Дійсно, у наших місцях, коли укладається шлюб, дивляться, яких кісток обранець чи обраниця. Тому всі туси між собою — родичі. А декілька шлюбів створюють багатошарові родинні відносини. Родини туси Мерці й туси Вангбо не були винятками. Ми були з ними родичами по материній лінії, а також двоюрідними братами по батьковій лінії. І по завершенні цієї війни ми цілком могли знову породичатись із ними через шлюб. Тож уже було важко розібратись, який вид відносин був більш справжній.

— Мені не потрібне твоє життя, — сказав батько, — але якщо вже ви вирішили обманути мене з допомогою цього вуха, я також відріжу в тебе одне вухо, щоб ти зрозумів, як повинен слуга розмовляти із туси.

У світлі вогню блиснув холодним світлом кинджал і на землю впало вухо; його заліпило болотом.

У цей час із затінку вийшов уповноважений Хуан і сказав до посильного, який втратив одне вухо:

— Я — та людина, якій ваш туси надіслав чоботи. Повертайся й скажи йому, що пара чобіт туси не зможе винести звідси мене, посланця поважного провінційного уряду. Нехай він повчиться в туси Мерці підтримувати й любити уряд і до опівночі пришле голову того чоловіка, інакше я надішлю йому якусь швидшу річ.

Той чоловік дуже повільно підібрав із землі своє вухо, дмухнув на порох на ньому й тільки після цього вклонився й пішов.

І дійсно, старості-заколотнику відрізали голову. Туси Вангбо навіть заявив, що оскільки він програв битву, то має намір подарувати ділянку землі, вдвічі більшу за ту, на якій було розташоване бунтівне поселення, у якості компенсації.

У нічному повітрі відразу ж зазвучали переможні вигуки. Запалало вогнище, один за одним були відкриті глеки з чангом, люди оточили їх і ватру й почали танцювати. А я, дивлячись на серпик щербатого місяця крайнеба, згадував дівчину Дролму, яка залишилась у замку. Я згадував її запах, її руки, її груди.

У той час мій старший брат, герой цієї битви, розкривши обійми, приєднався до хороводу, що кружив у місячному сяйві. Ритм танку дедалі прискорювався, коло ставало все меншим і дуже швидко настала кульмінація. Дівчина, яку старший брат потягнув за руку, гостро скрикнула. Однак її голос був дещо штучним, бо вона, напевне, хотіла, щоб усі дізналися, яка честь і радість їй випали — танцювати з таким видатним героєм. Люди привітали брата радісними окликами. Його обличчя було більш зворушеним, ніж звичайно, і, очевидно, більш розпашілим та світилось у відблисках ватри.

А в розташованому позаду танцювального майданчика будиночку, поряд із тілами двох загиблих плакали їхні родичі.

Інші тіла супротивників усе ще лежали в долині просто неба. Заворушилися вовчі зграї. Над долиною залунало їхнє виття.

Важливим було те, що батько цієї переможної ночі був не надто радісним. Оскільки народження нового героя означало, що колишній герой щонайменше постарів. Хоча цим новим героєм був його власний син, він все одно не міг не відчувати суму. Добре ще, що новий герой не прибирав зверхнього вигляду, властивого багатьом героям. Однак мій старший брат був цілком занурений у свято. А це знову ж таки змушувало батька відчувати заздрість до того, хто був щасливішим за нього. Щастя мого старшого брата полягало в тому, що він, як і я, не намагався відділити себе від простого народу. Ось погляньте, він саме п'є чанг з одним чоловіком і в той же час заграє з дівчиною. При тому, що той чоловік є старшим братом цієї дівчини. Усе завершилось тим, що мій брат повів дівчину в найближчий лісок. Коли він повернувся, то з абсолютно серйозним обличчям пішов чатувати біля тіл загиблих. Мені ж схотілося спати.

Коли проводили церемонію спалення тіл загиблих, батько ще не прокинувся від п’яного сну.

Я розпластався на тілі коня і розхитувався, слухаючи, як люди співають жалобну пісню. Ми просувались уперед довгою вервечкою по великій дорозі, над якою кружляла весняна курява. Брат подарував мені ніж — це був його трофей, що він відібрав його у супротивника, коли той хотів його проштрикнути. «Сподіваюся, він зробить тебе мужнім», — сказав брат. Я потер його руку, що вбивала людей, — вона була теплою й зовсім не схожою на руку вбивці. Тож я запитав:

— Ти справді вбив усіх тих людей насмерть?

Брат із силою стиснув мене на мить, аж я насупив брови. Цього разу йому не потрібно було нічого казати, щоб я повірив, що він справді вбивав людей.

Розділ II

5. Квіти в серці

Коли війська з перемогою повернулися до замку, у родині Мерці три дні був бенкет.

Коли ці три дні минули, то навіть майдан перед замком виявився завалений свіжими ячими та баранячими кістками. Домашні раби позносили ці кістки до купи, склавши з них невеликий пагорбок. Туси наказав спалити їх, однак управитель зауважив, що міцний запах у такому випадку привабить зграї голодних вовків.

— Ну, родина Мерці вже не така, як раніше, — розсміявся на це туси. — У нас тепер так багато добрих рушниць, що якраз можна буде настрілятися вволю, якщо вовки прийдуть!

Уповноваженому Хуану туси навіть запропонував:

— Залишайся ще на кілька днів, власноруч постріляєш вовків, перш, ніж повертатись.

Уповноважений тільки наморщив носа й нічого на це не відповів. До цього, між іншим, ніхто й не чув, щоб він заводив розмову про повернення.

І от від підпалених кісток у весняному повітрі на всі боки поширився смердючий запах. Зграї голодних вовків спустились із гір того ж вечора в сутінках. Вони думали, що внизу знайдуть багато їжі, і навіть гадки не мали, що на них там чекатиме вогонь, що лій у кістках потріскуватиме в цьому вогні, розбурхуючи полум’я, і їм зовсім не залишиться чим поласувати. М'ясо, що зосталося на кістках необгризеним, також перетворилось у вогні на попіл. Вовки розсердились, і в сутінках залунало їхнє моторошне виття. Кістки горіли з правого боку майдану, а зліва — до карного стовпа були прив’язані дві вівці, жалібні крики яких примішувалися до вовчого виття. Потім вовки, один за одним, під звуки пострілів почали падати перед двома вівцями. Так минуло три дні і вовки з гір уже більше не спускались, а запах горілих кісток також поступово розвіявся. Для уповноваженого Хуана прийшов час вирушати в дорогу, однак він жодним словом про це не згадував.

Батько сказав йому:

— Тепер ми будемо займатися сівбою, тож більше не зможемо супроводжувати тебе в розвагах.

— Це — гарне місце, — відповів йому уповноважений Хуан.

Згодом він заявив, що боїться, ніби лами почнуть турбувати його проханнями про винагороду, тож зачинився в своїй кімнаті. А урядові солдати взяли під охорону той коридор, що вів до його кімнати. Батько розгубився, бо не знав, що робити з цією людиною. Він надумав спитати про це в мого старшого брата, однак ніхто не міг сказати, де той зараз перебуває. У мене батько навряд чи питався би про цю справу, хоча, хто знає, може, я й зміг би дати йому якусь корисну пораду. Втім, він, дещо ображений, пішов питатись поради в моєї матері:

— Ти повинна знати, про що можете думати ви, китайці, тож скажи мені, що, врешті-решт, у голові цієї людини?

— Що такого я тобі зробила? — тільки холодно запитала в нього мати.

Тут батько помітив, наскільки невдалим вийшло в нього питання, тож, почухавши потилицю, сказав:

— Якщо цей чоловік ніяк не їде, що він, врешті-решт, хоче нам зробити?

— А ти думаєш він прийшов заради добрих справ? Запросити духа завжди легко, а от випровадити — важко!

Тоді туси почав радитись із дружиною, як випровадити «духа». Склавши план, вони почали згідно з ним діяти. Одного дня батько на чолі процесії з чималою кількістю валіз, навантажених вісьмома тисячами срібняків, підійшов до сходинок, що вели в будівлю уповноваженого. Вартовий відсалютував їм, однак перегородив рушницею вхід. Щойно батько хотів дати йому ляпас, як зверху спустився, сяючи посмішкою, толмач і наказав людям прийняти валізи зі сріблом, однак не пропустив туси побачитись з уповноваженим Хуаном.

— Зачекайте трохи, пан уповноважений зараз читає вірші, — сказав він.

— Почекайте? Я у себе вдома маю чекати, щоб із кимось побачитись?

— Ну тоді повертайтесь до себе, а коли в уповноваженого буде час, я вас запрошу.

Туси повернувся до своєї кімнати й розбив підряд три келихи, а також виплеснув чай на служницю. Тупнувши ногою, він вигукнув: «Тільки погляньте, мені не вдалося прибрати цього типа!» З давніх-давен у замку туси Мерці люди прохали про зустріч із туси, а тепер цей чоловік, хоч і був нашим гостем і жив у розкішній кімнаті для гостей, наважився так нахабно поводитись! Тут не тільки в батька, але й у мене голова розпухла від злості. Я сміливо вийшов перед батькові очі, однак він розкричався, щоб йому знайшли сина, ніби я зовсім не був його сином.

Слуга повернувся, щоб доповісти, що панич саме грає роль у довгій і священній виставі на майдані, і якраз тепер перебуває на сцені. Батько закричав, що нехай грають у виставі монахи, чиє це діло, а він нехай повертається і вчиться бути туси. Ці слова прокотились поверхами замку й вийшли за її межі. Тим же шляхом із майдану прийшли інші слова — про те, що там зараз саме в розпалі боротьба між темними й світлими духами, а також про те, що всі люди на майдані — у сценічних костюмах і масках, тому важко визначити, хто саме з них — мій видатний брат.

— То зупиніть гру! — вигукнув туси Мерці.

Завжди слухняні до волі туси лами миттю висловили свою думку:

— Не можна! Гру неможливо зупинити, це буде всупереч волі духів!

— Духів?

— Гра — це творіння духів, це — історія і поезія, її не можна зупинити.

Так, нам часто доводили до відома, що священні вистави, історія, поезія й інші подібні речі — це привілей стану ченців. Він дає їм можливість відчути себе провідниками волі Неба. Тож туси Мерці нічого не залишалось, як вихлюпнути свій гнів на простих людей.

— Він думає, що вміти воювати достатньо, аби належно керувати державою? — прокричав він.

Зверніть увагу, що тут було сказане слово «держава». Однак це зовсім не означало того, що він дійсно вважає, нібито керує незалежною країною. Тут усе залежало виключно від мови. Адже слово «туси» — іноземне запозичення[43]. У нашій мові є значною мірою відповідне йому слово «г'єлпо»[44], яке було звертанням до володаря держави в давні часи. Тому туси Мерці не міг вжити слово «земля», а сказав «держава». Я бачив, яким бідолашним був батько в той момент. Я повиснув у нього на рукаві, що мало означати, звичайно ж, заклик до нього не лютувати занадто. Однак він дуже легко мене струсив, ще й вилаявся:

— Ти ж чому не йдеш співати? Може, думаєш навчитися керувати державою?

— А не можна не виставляти мого сина на посміховисько? — холодно посміхнулась мати.

Сказавши так, вона повела мене до уповноваженого Хуана. Батько ж кинув нам услід, що не вірить, ніби з нами там обійдуться краще, ніж із ним. Але зовсім скоро ми повернулись і сказали йому, що уповноважений Хуан хоче його бачити. Батько злякався, адже побачив у материних очах вогники злості. Потім туси Мерці струснув рукавами і пішов до уповноваженого. Двоє солдатів перед сходами віддали йому честь. Він гмикнув їм у відповідь, вважаючи, що відповів на вітання. У кімнаті Хуан Чумінь сидів в урочистій позі, трохи прикривши очі, ніби занурений у споглядання якоїсь невидимої речі.

Випереджаючи туси, щоб він не заговорив, слуга приклав вертикально пальця до губів: «Шшш…»

Туси постояв трохи, звісивши руки, однак вирішив, що така поза занадто скромна й шаноблива, тож обурено всівся на килим.

Перед уповноваженим був листок паперу і туси Мерці здалося, що той листок злегка тремтів від подиху уповноваженого. Той нарешті відкрив очі і, ніби в нього вселився світлий дух, схопив пензля та блискавично написав на папері рядок ієрогліфів. Волосся на його скронях змочив піт. Він відкинув пензля, важко зітхнув і сам відкинувся на підстилку з леопардової шкіри. Ще значно згодом уповноважений Хуан нарешті знесилено посміхнувся до туси й сказав:

— У мене немає срібла, щоб подарувати тобі, тож дарую тобі цей напис.

І розгорнув на килимі той лист паперу, на якому ще не просохла туш, після чого продекламував:

Вітер весняний гуде у стягах,

Табір ворога стрілами вкрито.

Місто Вангбо здобуто…

То — Мерці звитяга,

Охоронців небесних можна вже відпустити.

Туси Мерці не розумівся на поезії, тим більше, що в цьому випадку вірш було написано мовою іншого народу, якої він не розумів. Однак він усе ж уклонився й подякував, а також відразу подумав про те, що цей напис потрібно повісити в цій же кімнаті, щоб усі наступні гості знали, що уряд, як і колишній імператор, підтримує родину Мерці. У кімнаті вже висіла дощечка з написом у чотири ієрогліфи, яку подарував нам особисто один із цинських імператорів. На ній було написано: «Виведем варварів на шлях цивілізації».

Зараз уповноважений Хуан сидів саме під тими великими ієрогліфами, що виблискували золотом на чорному тлі. Із курильниці поширювався сильний задушливий запах індійських ароматичних паличок.

Туси Мерці спитав:

— Як я можу віддячити уряду й вам особисто?

— Мені особисто від тебе нічого не потрібно, — відповів йому уповноважений Хуан, — а от уряд має до тебе невелике прохання.

Сказавши так, він наказав людині принести якусь торбинку. Слід відзначити, що уповноважений Хуан не тільки був худорлявим, але й мав довгі пальці на руках при коротких долонях. І от такою рукою він заліз у полотняну торбинку і витягнув звідти жменю сірих маленьких зернин. Батько не знав, що це за насіння. Тим часом уповноважений розтиснув кулак і насіння потекло, мов пісок, крізь його пальці назад у торбинку. Туси спитав, що то таке. Уповноважений Хуан спитав у свою чергу туси, чи достатньо вони збирають зерна на їжу з такої великої території. Коли мова зайшла про зерно, атмосфера відразу ж потеплішала. Батько сказав, що щороку в засіках залишається частина зерна й пріє.

— Я знаю, адже в твоєму замку скрізь стоїть цей запах.

Тут я зрозумів, що солодкуватий запах, який щороку на весні заповнює замок, це, на жаль, запах гнилого зерна.

— Срібла у вас так само багато, як і зерна? — питав далі уповноважений Хуан. — Так багато, що воно повільно псується у коморах і ні в кого про те не болить серце?

— Срібла не буває багато, і воно не псується.

— Ну тоді все дуже добре складається: нам не потрібно твоє срібло, а потрібно, щоб ви посіяли оце. Коли воно дозріє, ми купимо його за срібло. Достатньо буде засіяти ним ті землі, які ти щойно відібрав разом із тими кількома поселеннями.

— А що це таке? — нарешті додумався спитати туси.

— Це — опій[45], який я так часто споживаю. Він дуже вартісний.

Туси Мерці зробив протяжний видих і з охотою погодився.

Уповноважений Хуан поїхав, сказавши батькові:

— До зустрічі восени.

Також він подарував дружині туси вишукано зроблене приладдя для куріння опія. Мати сприйняла це з тривогою й спитала в служниці Дролми:

— Чому уповноважений не подарував ці речі туси?

— Може, він закохався у вас? — відповіла служниця. — Зрештою, ви ж ханька.

Дружина туси зовсім не розсердилась на таку зухвалість, а в сильному хвилюванні сказала:

— Я оце й боюся, що й туси так само подумає.

Дролма тільки холодно посміхнулась.

Дружина туси була вже немолодою. Крім китайського вбрання, у неї вже майже не залишилось інших жіночих принад. Коли розмова заходила про дружину туси, люди казали, що в молодості вона була дуже гарною, але тепер уже немолода. Також казали, що моя старша сестра дуже красива, однак я навіть не знав, як вона виглядає, адже вона давно вже поїхала за дядьком у Лхасу. А потім — у Калькутту. А з Калькутти помандрувала в красивому будиночку, що тримається на воді, до Англії. Щороку ми отримували один-два листи, які по кілька місяців до цього ходили по різних руках. Англійські літери в таких листах ніхто тут не вмів читати, тож нам залишалося тільки розглядати фотографії, що докладались до листа. На фотографіях сестра, що перебувала в далекій чужій країні, була завжди в дивному одязі. Чесно сказати, щодо цієї людини, яка так сильно відрізнялась від нас в одязі, мені важко було розсудити, чи вона красива, чи ні.

Я запитав у старшого брата:

— Сестра красива?

— Красива! Чому ж ні?

Однак побачивши, що я дивлюся на нього з недовірою, він розсміявся:

— О Небо! Я теж не знаю. Усі люди так кажуть, то й я кажу.

І двоє братів щиро розсміялись із приводу родички, яка живе в далекій країні.

Ніхто не міг розібрати сестриних листів і ніхто не знав, що в тих довгих листах вона здебільшого просить родину дозволити їй продовжити перебування в Англії. Вона думала, що її можуть раптово викликати назад і видати заміж за сина котрогось із туси. Цей син у майбутньому міг стати туси, а міг і ніким не стати. Тому в своїх листах, яких ми не могли прочитати, вона постійно виправдовувалась. При цьому кожний наступний лист був продовженням попереднього. Люди, які походять із родин туси, завжди вважають себе надзвичайно важливими. Так само й моя сестра в далекій Англії думала, ніби родина Мерці без неї не зможе існувати. У родині Мерці тільки я не вважав себе таким аж занадто важливим для цього світу. Сестра не знала, що її листів ніхто ніколи не читав, а фотографії, що були в тих листах, ми повісили в її кімнаті. Через певні проміжки часу до кімнати приходили слуги й обмітали її. Тож кімната сестри не була схожа на кімнату живої людини, а швидше була кімнатою колись живої людини, — ніби простір, де діють душі померлих.

Через війну сівба в цьому році почалася пізніше на декілька днів. Але коли збіжжя зійшло, паросткам якраз удалось уникнути заморозків. Погана справа обернулася доброю. Іншими словами, з того часу, відколи я почав вести записи, справи пішли по якійсь незвичній колії. У самому центрі підпорядкованих туси Мерці земель, навколо замку, поля були повністю засіяні зернами опію.

Коли почалася сівба, батько, старший брат і я їздили верхи на конях між людьми, які працювали на землі, й наглядали за ними.

Подивімося на картину, що розгорталась там. Ось підліток веде за собою двох яків рядком, які силою своїх голів і плечей тягнуть важкий дерев'яний плуг. На самому кінчику цього плуга є трохи дорогоцінного заліза, і саме ця тверда крихта, що поблискує на сонці, заводить дерев'яний плуг глибоко в землю, завдяки чому чорна весняна земля перегортається, мов хвилі. Чоловіки, які підтримують плуг, постійно вигукують або імена яків, що попереду них тягнуть плуг, або імена жінок, які позаду них засівають землю. Руки цих жінок високо здіймаються і зерно розмірено падає в землю, із приємним для вуха шелестінням, ніби звук весняного дощу.

Над вологою землею, у яку щойно впало зерно, стояв важкий аромат. Короткий відпочинок на полі швидко перетворився на шалену гру. Жінки повалили одного із чоловіків на землю, підняли поли його довгого плаща, стягли з нього широкі штани й заліпили ячим кізяком його сороміцьку річ. А метою чоловіків були жіночі сорочки — вони хотіли змусити жінок оголити перед ясне небо свої чарівні груди. Ця гра під час весняної оранки, була не тільки розвагою, але й, за повір'ям, могла збільшити врожай. Туси Мерці розказав двом своїм синам, що в давнину люди справді змушували чоловіків і жінок займатися цим на полі.

Батько наказав установити на полі казан і зварити чай, а коли він буде готовий, додати в нього побільше масла й такої рідкісної тоді солі[46].

— Нехай п’ють — це додасть їм сил, — пояснив він.

Раптом перед нашими кіньми з вереском пробігли дві дівчини — їхні груди пурхали перед ними, мов голубки. Кілька чоловіків, які побігли навздогін за ними, хотіли стати перед нами на коліна, однак старший брат махнув батогом і сказав:

— Не потрібно церемонитись, швидше наздоганяйте їх!

Як тільки сівба завершилась, люди, сонячне проміння й земля відразу ж зробились лінивими. День за днем знехотя зеленіла й вода в річці та трава на горах.

Усі хотіли дізнатися, що виросте з зерен, які залишив уповноважений Хуан.

Родина туси, яка зазвичай розкошувала без діла, тепер раптом почала приділяти багато уваги сільськогосподарським справам. Щодня наша родина на чолі довгої вервечки служниць, конюхів, прислуги, управителя та чергових старост із різних поселень, які приїздили виконувати розпорядження туси, ходила з оглядом аж у далекі поля. Таким чином, мак іще не виріс, а вже потужно приваблював до себе людей якоюсь безмежно чарівною силою. Я безліч разів нахилявся, задираючи зад, і підкопував верхній шар землі, щоб подивитись, як насіння випускатиме паростки. У такий час ніхто не називав мене дурнем. Адже люди, в яких із головою все гаразд, у душі доволі допитливі, однак мусять приховувати це. Тому зробити таке міг тільки я. А коли я викопував зернину із землі, вони поспіхом вихоплювали її в мене з рук, не припиняючи дивуватись, як таке маленьке зернятко могло дати таке міцне й дебеле стебло. І от одного дня міцні паростки нарешті пробились із-під землі. Відразу ж вони розкрились у пару товстих листків, чим дуже були схожі на ніжні долоньки немовляти.

Два чи три місяці минули дуже швидко.

Тоді мак розцвів. Величезні червоні квітки надали блиску й величі землям туси Мерці. Ми всі були зачаровані цими рослинами, що вперше з’явились на нашій землі. Квітки маку такі чарівні! Однак мати сказала, що в неї болить голова й заліпила обидві свої скроні пластинками часнику. У нас часник — це ефективні ліки: піджарений, він допомагає зупинити пронос, а в сирому вигляді, порізаний пластинками й наліплений на скроню, дає гарний результат проти головного болю. Дружина туси звикла показувати людям, що вона страждає, тож з приводу або суму за батьківщиною, або головного болю поширювала неприємний гострий запах, що окутував її з голови до ніг.

Коли настало чарівне літо, уся родина — й господарі, й прислуга — у піднесенні зібрались у похід. А вона заклеїла усе чоло пластинками часнику, так що воно в неї виявилось у білу цяточку, й самотньо стала на вежі за ламаними перилами. Конюхи, служниці, навіть кат, весело пішли наперед і незабаром з-за високої стіни замку долинув їхній веселий сміх. Побачивши, що ніхто не звертає на неї уваги, мати покликала з вежі, ніби простогнала:

— Покличте Дролму, нехай повернеться і залишиться зі мною!

Однак я прокричав:

— Дролмо, сідай до мене на коня й підтримай мене!

Санг'є Дролма подивилась на туси.

— Коли панич кличе тебе сідати на коня, значить сідай, — сказав їй батько.

Дролма, за тілом якої тягнувся запашний аромат, сіла на коня й міцно обійняла мене ззаду. У морі вогняно-червоних квіток маку я закинув голову і зіперся на її розкішні груди. Як же ж полум’яніло поле маками! І як пахло кіньми! Моє бажання жінки невпинно зростало. Чарівна служниця притислася до мене ззаду своїм розкішним тілом, і її вологий та гарячий подих дражнив мене, викликаючи непереборне бажання. Мені здавалося, що маки, якими були вкриті гори навколо, мов пожежею, розгорілись у моєму серці.

Здалеку із заростей квітів із галасом з'явилась група дівчат. Старший брат уже підняв віжки, щоб повернути коня на інший путівець, однак батько зупинив його:

— Це вже поселення Дада, його староста неодмінно вийде зустріти нас.

Тоді старший брат зняв рушницю й вистрелив у птаха, що саме кружляв над нами в небі. Звук пострілу розсипався по розлогій річковій долині й зник у далечині. Небо над головою було безмежно блакитним, тільки декілька білих хмаринок ліниво зависли на деревах з боку гір. Брат із піднятою рушницею в момент пострілу був надзвичайно красивим. Зробивши один постріл, він уже не міг стриматись, і ще не стихло відлуння першого, як уже пролунав наступний постріл. На землі одна за одною підстрибували вистріляні гільзи, поблискуючи в сонячному промінні.

У далечині було видно, що староста поселення Дада на чолі цілого натовпу людей іде нам назустріч. Коли ми наблизились до конов’язі перед поселенням старости, слуги зігнулись у поклоні й простягнули вперед руки, готуючись прийняти з наших рук віжки. Саме в цей момент брат раптом крутонув рушницею і вистрелив під ноги старості. Куля із пронизливим дзижчанням увійшла в землю під красивими чобітьми чоловіка. Сила удару була такою, що староста високо підстрибнув. Я наважуся стверджувати, що він ніколи в житті ще не стрибав так високо і так граційно. Граційно піднявся й граційно опустився.

— Моя рушниця вистрелила випадково, вибач, що налякав, — сказав до старости брат, зійшовши з коня й поплескавши його по шиї.

Староста поселення Дада подивився на свої ноги — з ними, як і раніше, було все гаразд і вони підтримували його огрядне тіло, однак його красиві чоботи були густо притрушені порохом. Староста витер з чола піт. Він хотів до нас посміхнутись, однак не зміг приховати гнівного виразу, тож посмішка вийшла в нього доволі потворною. Розуміючи сам, що посміхнутися в нього не вийшло, він не став нічого вдавати, а раптом упав на коліна перед батьком:

— Чим я порушив волю володаря, що молодий туси так ставиться до мене? Накажіть йому краще вбити мене!

Красива дружина старости на ім'я Янгджома, не розуміючи, що обидві сторони грають своєрідну виставу, пронизливо скрикнула і, знепритомнівши, впала на землю. Переляк зробив цю жінку ще красивішою, і її краса миттю привабила туси Мерці. Він підійшов до неї й сказав:

— Не бійся, це вони жартують.

І ніби на підтвердження справжності цих слів, він і сам розсміявся. Його сміх трохи послабив напружену атмосферу, а молодий туси допоміг старості поселення Дада підвестися. Той, витерши з обличчя холодний піт, сказав:

— Щойно ми побачили вас, як підготували чанг і закуски, тож просимо туси розпорядитися про те, накривати стіл у кімнаті чи надворі?

— Накривайте надворі, поближче до тих квітів, — сказав батько.

Тож ми пили, сидячи навпроти цілого поля незрівнянно чарівних маків. Батько постійно дивився на жінку старости. Той це помітив, однак що він міг зробити із могутнім туси? Йому нічого не залишалось, як сказати до жінки:

— У тебе ж болить голова, йди до кімнат відпочинь.

— У твоєї жінки також часто болить голова? Якось не схоже. У моєї жінки голова болить постійно.

Потім туси спитав у жінки старости:

— У тебе болить голова?

Янгджома мовчала, посміхаючись.

Туси тоді також припинив балачки і, посміхаючись, подивився їй в очі. Жінка сказала:

— Вже голова не болить. Щойно прогримів постріл молодого туси, як голова перестала боліти.

Староста від злості аж очі закотив, однак дати вихід своєму гніву йому було незручно, тож він тільки підняв обличчя догори, показуючи безмежно чистому небу свої білки.

— Ти, Дада, не повинен сумувати! Поглянь тільки, яка в тебе гарна дружина! — сказав туси.

— Може, туси хотів би відпочити? — спитав староста. — Я бачу, що ти вже трохи нетверезий.

— Тут дійсно є не зовсім тверезі люди, — розреготався на це туси, і від його сміху в людей кров застигла в жилах.

Голова старости під цим сміхом опустилася.

Коли маки вперше пустили коріння в нашій землі й заквітчали нам літо прекрасними бутонами, виникло одне дуже дивне явище — і батько, й старший брат запалали пристрастю сильніше, ніж зазвичай. Моя пристрасть, що пробудилась на початку весни, влітку просто вибухнула, коли яскраво-червоні бутони почали дратувати й тривожити людей. На бенкеті в той день дружина старости так причарувала туси, що той просто втратив голову. У мене ж також паморочилось у голові від яскраво-червоного кольору перед очима й від розкішних грудей служниці Дролми. Староста багато випив. Хоча в мене в голові гуділо, я все ж почув, як він промимрив до туси:

— Навіщо садити квіти, що так ріжуть очі?

— Не розумієш? А от якби розумів, то туси був би ти, а не я. Це — не квіти, це я засіяв білісіньке срібло, віриш? — відповів йому туси. — Так, ти не віриш. Тож поклич жінку, нехай наповнить чарки.

Старший брат давно вже полишив нас і пішов туди, де були дівчата. Я потягнув за руку Дролму. Ми виходили з місця бенкету максимально повільними кроками, однак коли завернули за коротку стіну, відразу ж помчали, взявшись за руки, і з головою занурились у блискуче море квітів. Від їхнього запаху я вчадів, голова в мене ніби знову роздулась. Я біг, біг поки впав. І потім лежав у важкій тіні квітів і кликав, мов читав заклинання[47]:

— Дролмо, о, Дролмо! Дролмо[48]!

Мій стогін мав таку ж чарівну силу, як і заклинання. Тож Дролма також упала на землю.

Вона захихотіла й підняла свою довгу спідницю, прикривши нею своє обличчя. І тоді я побачив між її ногами той волохатий рот дикої тварини. Я знову покликав:

— Дролмо! Дролмо!

Вона зігнула ноги в колінцях, і її «волохатий рот» миттю поглинув мене. Я опинився у якійсь сяючій темряві. Мені до нестями хотілося розшукати там якусь річ. Й тіло, в порівнянні з моїм, що тільки росло, було, очевидно, крупніше. Багато маків при цьому зламалося, і по їхніх зламаних стеблах потекло біле молочко у такій великій кількості, що вимазало все моє обличчя. Ніби вони теж, як і я, вистрелили сім'ям. Дролма загиготіла й зняла мене зі свого живота. Вона зажадала, щоб я уквітчав її живіт і розклав квітки навколо пупка. Санг'є Дролму краще було вважати не моєю коханкою, а моєю вчителькою. Я назвав її старшою сестричкою, а вона, стиснувши в своїх долонях мої щоки, розплакалась. Вона промовляла: гарний мій братику, братику!

Але для старости поселення Дада той день був дійсно кепським.

Адже туси Мерці вподобав його дружину. Що було в старости на душі — всім зрозуміло. Проте цей абсолютно щирий до туси Мерці і впертий на вдачу староста не міг отак просто сісти на коня й відвезти свою жінку до замку туси. Більше ніж за десять днів після того він вийшов із своїм управителем пройтися по безмежному полю маків. У той час квітки, краса яких не давала людині всидіти на місці, почали змінюватись — їхні серединки повиростали в маленькі зелені коробочки. Його управитель, тримаючи в руках рушницю, спитав:

— Що ви збираєтесь робити в тій справі?

Староста, звичайно ж, розумів, про яку справу той питає, однак він і сам не знав, що в такому випадку робити, тож, указуючи на зелені коробочки маків, спитав:

— Їх і справді можна обміняти на срібло?

— Якщо туси сказав, що можна, значить, можна.

— Я думаю, що туси став трохи несповна розуму, — сказав староста. — Адже людина при повному розумі ніколи не посіє так багато рослин, які не можна їсти. Він збожеволів.

— А ти не хочеш щось із цим божевільним зробити? Наприклад, порішити його?

Говорячи це, управитель Дада підняв пістолет.

— Він чітко дав зрозуміти, що збирається відібрати в тебе дружину, і ти не хочеш перед ним кланятись та поступатись, тож як ти думаєш учинити?

— Ти що, підбиваєш мене на заколот? Ні, ні!

— Ну тоді тобі залишається тільки вмерти. Якби ти пішов на заколот, я б пішов за тобою. А якщо ні — тоді вибач. Туси наказав мені вбити тебе.

Дада не встиг нічого більше сказати, як його управитель Дордже Церінг вистрелив йому в груди. Староста хотів ще щось сказати й відкрив рот, однак з нього полилась тільки свіжа кров. Так він нічого й не сказав. Однак він не хотів падати, тож розкрив руки й схопив в оберемок маки, сподіваючись, що вони підтримають його тіло. Проте маки не могли витримати такої ваги й упали разом із ним.

Тоді Дордже Церінг побіг до замку туси, волаючи по дорозі:

— Дада хотів підняти заколот! Дада хотів підняти заколот!

А староста у той час лежав на мокрій землі в заростях маків. Він схопив повний рот землі, а потім витягнув ноги й помер. За спиною вбивці залунали постріли. Багато людей стріляли ззаду в Дордже Церінга, однак злочинець, який зненацька напав на власного господаря, нарешті забіг у замок. Люди, які бігли за ним навздогін, не наважились наблизитись туди, тож зупинилися віддалік. Із бійниць великої вежі поряд із нашим замком миттю висунулись багато дул. Туси піднявся на висоту й прокричав:

— Ваш староста збирався підняти заколот, однак віддана мені людина покінчила з ним. Ви теж хочете підняти бунт?

Натовп дуже швидко розбігся.

Вогняно-червоні квіти маків поступово облетіли, змиті дощами.

Коли восени сонечко знову визирнуло, колишні бутони вже перетворились на чорні ягоди. Коли припинились дощі, мій батько почав потайки зустрічатись у полі з Янгджомою, дружиною померлого старости. Дордже Церінг, який убив старосту поселення Дада, раз по раз почав казати туси, що йому час повертатися до поселення. Насправді це було постійне підштовхування туси виконати свої колишні обіцянки. Коли такі розмови стали занадто частими, туси сказав, засміявшись:

— А ти — сміливець! Ти думаєш, люди з поселення повірять, що Дада задумував учинити заколот? Цьому ніхто не повірить, адже люди знають рід Дада не одне-два покоління. Тож куди ти так поспішаєш повернутися? Хочеш, щоб ті люди вбили тебе?

Сказавши ці слова, що змусили Дордже Церінга отямитись, туси знову пішов на макове поле на зустріч із Янгджомою.

Коли батько почав таємно зустрічатись з іншою жінкою, мати почала виказувати ще більшу гордість.

З вікна замку було видно, як маки буяють у полі. Ці квіти, яких раніше ніколи не було на наших землях, були такими палкими, що запалювали божевілля в кістках людей. Можливо, саме під впливом їхньої таємничої сили туси Мерці безтямно закохався в ту Янгджому, красиву, але трохи дурнувату жінку. Вона ж, хоч і поховала щойно свого чоловіка, виявляла таке ж божевілля. Щодня відразу після сходу сонця ці чоловік і жінка вирушали із своїх кам'яних будинків і, зустрівшись, обіймалися та йшли на поле оскаженілих маків. Вітер розхитував запашну зелень, тож і маки вирували під небом, мов сама пристрасть. Про те, що батько шалено займається коханням із Янгджомою десь у глибині того поля, знали всі. Мати ж стояла біля вікна й дивилась на перекати зелених хвиль, що без упину вирували в полі. Руками вона прикривала груди — із таким виглядом, ніби не може витримати болю в серці. Нова мила батька ще й уміла грати на варгані. Тремтіння шовкових ниточок у бамбуковому колінці далеко розносилося за вітром. Дружина туси наказала вистрелити в те місце, звідки долинали звуки варгану. Однак хто ж би наважився стріляти туди, де перебував туси, в напрямку правителя? Тоді дружина туси зробила постріл сама. Проте куля не могла долетіти до такої далекої цілі й упала посеред шляху, мов пташиний кавалочок з неба.

Її гнів висушив усі часникові пластинки, щойно наклеєні на скроні, й вони одна за одною впали на землю. Іншим способом припинити головний біль було нюхати індійський тютюн. Мати нюхала цей жовтий порошок не так, як усі. Інші витрушували тютюн на ніготь великого пальця, а потім втягували його носом. Вона ж спочатку надягала на свій маленький пальчик золотий наперсток, а потім витрушувала на нього тютюн, і вже після того, перевернувши руку, підносила до ніздрів, довго хмурила брови й раптом вдихала. Почервоніле при цьому обличчя вона піднімала до неба, рот її поступово розкривався, після чого вона тупала ногою, рвучко кивала головою й один-два рази голосно чхала. Дролма, яка витирала їй після цього ніс і рот, питала:

— Пані трохи краще?

Раніше пані завжди м’яко відповідала:

— Набагато краще!

Але цього разу вона різко розкричалась:

— Ти думаєш, мені в такому становищі може бути краще? Не може! Мене розгнівали до смерті!

Цього разу ніхто з прислуги поруч не мав що сказати.

— Це батько наказав убити старости Дада, — зауважив я. — Та жінка не винна.

Почувши це, мати відразу ж розплакалась, приговорюючи:

— Дурню ти, дурню, хіба від тебе дочекаєшся підтримки?

Вся в сльозах, вона ще й висякалась прямо на чоботи кульгавого управителя. Мати продовжувала плакати, однак її голос стишився. Цей її тихий плач піднімався до стелі, і здавалося, ніби там літають мухи. У такі часи було дійсно не цікаво. Тож погляди присутніх знову повертались до вікна, звідки було видно, як вирують на горах маки.

Там туси Мерці міцно обіймав милу собі жінку і входив у милу собі жінку. Останні бутони в полі через це поступово ламались. Мій батько, який знову сяяв коханням, відчував тільки, як земля під ним летить, а жінка під ним радісно й голосно кричить. Якось цей крик досягнув схожого на фортецю замку туси й несподівано пішов по ньому луною. Усі затулили вуха. Тільки моя бідолашна матір міцно притискала обидві руки до грудей, ніби той радісний і розпусний крик був гострою сокирою, що могла відтяти їй голову. Ще добре, що яким би божевільним не був туси Мерці, його чоловіча сила все-таки мала межу. Невдовзі той центр порушення спокою посеред макового поля нарешті влігся.

У місцях, по яких проходив слабкий вітерець, зелень сумно хвилювалася в унісон із ритмом дихання розслаблених людей — туси і його нової милої.

Мати також повернулась до свого звичайного стану. Дролма допомогла їй очистити обличчя від пластинок часнику, що були призначені втамувати її головний біль. Вона знову могла спокійно вмиватись у мідній мисці. В цей день дружина туси витратила на вмивання більше часу, ніж зазвичай. Намащуючи обличчя лоєм, мати наказала покликати начальника сторожової охорони.

Коли він прийшов і вже однією ногою переступив поріг, мати сказала:

— Залишайся стояти, де стоїш, немає потреби заходити всередину.

Тож тій людині так і довелося стояти однією ногою в кімнаті, іншою назовні. Він сказав:

— Пані, наказуйте, в чому справа.

Дружина туси наказала йому дати пістолет Дордже Церінгу, який убив свого господаря.

— Якщо вже він убив свого господаря, нехай порішить і з цією жінкою, яка каламутить воду! — сказала вона.

Староста домашньої прислуги приставив одну ногу до іншої й сказав: «Так!» Цей рух наші люди вивчили у вояків, які були з уповноваженим.

— Не поспішай, — сказала дружина туси. — Коли він покінчить із тією жінкою, ти покінчиш із ним.

6. Убивство

Я сказав до матері:

— Ама, давайте я піду. Вони ж бояться апу[49], тож не зможуть убити Янгджому.

На обличчі матері з явилась задоволена посмішка, коли вона лаяла мене:

— Ох ти ж і дурень!

Мій старший брат увійшов до кімнати мачухи й спитав:

— Що знову вчинив мій молодший брат?

У старшого брата завжди були непогані відносини й зі мною, і з моєю матір’ю. Мати відповіла:

— Твій брат знову вчинив дурість, тож я висварила його.

Старший брат подивився на мене жалісливим поглядом розумної людини. Для мене цей погляд був, мов отрута на душу. Добре ще, що завдяки пришелепуватості моя душа зазнавала менше шкоди, або й зовсім не піддавалась їй. Дурень зазвичай не може ні кохати, ні ненавидіти, тому бачить тільки голі факти. Завдяки цьому його душа, яку так легко поранити, перебуває у відносно безпечній позиції.

Майбутній туси Мерці погладив свого молодшого брата по голові, однак я ухилився. Поки він розмовляв із матір'ю, я стояв за спиною Дролми й бавився китицями, що звисали з її шовкового пояса. Поки я так грався, на мене накотилася якась тепла хвиля і той орган, що давав мені змогу скуштувати почуттів «дощу й хмаринки»[50], раптом випнувся. Це змусило мене люто вщипнути Дролму за ногу. Санг'є Дролма з її пахучим тілом не витримала й тихо, але пронизливо скрикнула.

Мати, незважаючи на все це, сказала до старшого панича:

— Поглянь, у якому він стані. Коли нас не стане, ти повинен будеш доглядати за ним.

Старший брат кивнув головою, а потім махнув рукою, підкликаючи мене, й спитав, нахилившись до мого вуха:

— Тобі також подобаються дівчата?

Я не відповів, тому що не знав, він чекає від мене стверджувальну чи заперечну відповідь.

— Я бачу, що подобаються.

Тоді я став на середину кімнати й гучно виголосив: «Мені — подобається — Дролма!»

Старший брат розсміявся. Цей його сміх давав зрозуміти, що його зроблено з матеріалу лідера. Його голос мав надзвичайно заразну силу. Тож Дролма й мати також розсміялись. І звуки сміху затріпотіли по кімнаті, мов язики полум'я в радісному спалаху. Полудневу тишу було зруйновано, й вона заколивалась під звуки сміху.

А коли сміх завмер і ми збиралися поговорити про щось іще, пролунав постріл.

Той звук був дуже дивним, ніби хтось щосили раптом ударив у мідний гонг:

— Дзень!

Мати здригнулася, ніби від холоду.

— Дзень! — пролунав іще один звук.

У замку відразу ж здійнялись біганина й крики. Клацання затворів на рушницях було дзвінким і густим. Останнім почулося рипіння величезних дерев'яних коліс мортири, що її домашня прислуга пересувала по сторожовій вежі. Тільки коли цю мортиру було належним чином встановлено, у величезному замку нарешті запала тиша під ясним осіннім сонцем. У цій тиші будівля нашого замку здавалася ще більш величною й урочистою.

Старший брат облаштував усе це належним чином і покликав мене до двох вилитих з міді мортир подивитись у напрямку, звідки пролунав постріл. Я знав, що то був за постріл, однак вигукував разом із братом:

— Хто стріляв? Убити того!

Долина за замком була надзвичайно спокійною, тільки буяли маки скрізь, куди сягало око. Біля річки декілька жінок прали сніжно-білу конопляну ряднину. А внизу, в поселенні требá, люди валяли повсть на дахах своїх домівок або дубили шкіру. Річка текла кудись далеко на схід. Коли я зачаровано розглядав краєвид, старший брат раптом запитав мене:

— Ти насправді наважишся вбити людину?

Я повернувся поглядом із далечини, поглянув на нього й кивнув головою. Він був гарним старшим братом і сподівався, що я буду так само сміливим, як і він, тож намагався виховувати в мені сміливість. Він запхнув мені в руки пістолет:

— Кого хочеш убити, того й убий. Не бійся.

Щойно мені до рук потрапив пістолет, як я почав брати до уваги все, що відбувається перед очима. І роздивився все, що коїлось у маках. Хоча якщо б ви спитали, що ж я такого, власне, побачив, я б, напевне, не зміг відповісти. Однак я дійсно побачив усе. Цього разу після мого пострілу із заростей маку вискочив начальник сторожової охорони, який волочив за собою труп Дордже Церінга. Я вистрелив ще раз, уже в іншому напрямку, відчуваючи в глибині душі, що стріляю краще професійних стрільців. Адже ніби на підтвердження цього після мого пострілу зі своєї схованки, де він віддавався пристрасті, з ревом, мов ведмідь, вискочив батько. Однією рукою він тягнув за собою новоздобуту жінку, а в іншій — крутив жовтий пояс, який не встиг зав’язати. І так він біг посеред моря зелені. Брат схопив мене за зап'ясток, потягнув із силою за руку і решту патронів я вистрелив у повітря. Коли ми дістались макового поля, батько вже опорядкував свій одяг. Не розпитуючись, хто правий, а хто винуватий, він вліпив старшому братові ляпас. Він думав, що стріляв у нього його спадкоємець. Брат посміхнувся до мене. У цій посмішці зовсім не було приниження через несправедливі обвинувачення, натомість вона була схожа на ніяковість через дурну дію розумної людини.

— Це не брат стріляв, а я, — сказав я.

Батько обернувся й дуже уважно подивився на мене, а потім — на мого брата. Брат кивнув головою. Тоді батько відійшов від жінки, вправно витягнув з-за пояса в брата пістолет, звів курок і дав мені. Я змахнув рукою, і Дордже Церінг, що мертвий лежав на дорозі, махнув до нас своєю правою, вже позбавленою життєвих сил рукою.

Коли Янгджома подивилась на свого колишнього управителя, з її гарного ротика пирснув пронизливий крик.

Я вистрелив ще раз. Небіжчик, який зрадив свого господаря, знову помахав до своєї колишньої пані тепер уже лівою рукою. Однак ця жінка, на жаль, затулила руками очі й нічого не побачила.

Батько абсолютно безпідставно реготнув і поплескав мене по голові, після чого сказав до жінки:

— Ха-ха! Якщо навіть мій недоумкуватий син так гарно стріляє, то що вже казати про мого старшого сина?

Таким чином можна було вважати, що він нас представив своїй новій милій. І додав:

— Почекаємо, поки Янгджома народить мені ще одного сина, тоді ви втрьох будете найсильнішими в світі.

Тепер можна було вважати, що він представив нам Янгджому як нового члена сім'ї[51]. У той же час батько відняв у мене пістолет і запхнув його знову братові за пояс. Труп відразу ж обсіли мухи. Туси Мерці сказав:

— Я хотів зробити його старостою поселення Дада. Хто його вбив?

Начальник сторожової охорони впав на коліна:

— Він хотів вистрелити в пана господаря, тож мені довелось із ним покінчити.

— А звідки він узяв пістолет? — спитав батько, почухавши потилицю.

Я дурнувато засміявся, однак зауважив, що старший брат і староста домашньої прислуги мовчать. Батько знову спитав:

— Чого ти смієшся, як дурень? Ти щось знаєш?

У той день я досхочу побув у головній ролі.

Зауваживши, що вони дурнувато дивляться на мене, я не хотів їх розчаровувати. Тож і виказав дружину туси, яка стояла за цією подією. Поки я говорив, мене всього пройняв піт — не тому, що я боявся, а тому, що ця справа дійсно була дуже складна. Для голови дурня пригадати подію, влаштовану розумною людиною, дуже важко. На мою думку, розумні люди подібні до тих бабаків на горі, що постійно всього жахаються і коли наїдяться, то не лягають собі мирно поспати на сонечку, а навмисне риють нору і мітять її, намагаючись численними трюками ошукати мисливця. Однак це завжди виявляється даремно. Поки я говорив, можливо, через те, що сонячне проміння було занадто пекучим, але в батька і Янгджоми на обличчях проступив піт, а по обличчю старости домашньої прислуги він просто потік струмком. Я також зауважив, що в батька і в Янгджоми піт виступав між щільно стиснутими бровами, а потім блискучими прозорими краплями стікав до кінчика носа й падав на землю. А в начальника сторожової охорони піт з'являвся на чолі під самим корінням волосся і стікав мутними струмками до брів, сплутуючи їх.

У моїй історії повинні були померти двоє людей. Один чоловік і одна жінка. Але зараз помер тільки один чоловік. Рот померлого був відкритий, ніби він був украй спантеличений тим, що тут відбувається. Брат закинув йому в рот макову коробочку, відтак його відкритий рот став виглядати трохи привабливіше.

Батько раптом сказав:

— Гаразд! — і, обернувшись до жінки, продовжив: — Якщо так, то мені залишається тільки забрати тебе із собою в замок, інакше ще хтось може замислити вбити тебе.

Таким чином Янгджома, яку мати глибоко ненавиділа, законно потрапила до родини Мерці. Тепер вони відкрито могли спати на одному ліжку. Хтось казав, що це я, дурень, подарував батькові привід привести в дім сторонню жінку. Однак я вже забув про ту справу. Тим більше, що коли туси бажає покликати в своє ліжко якусь жінку, йому для цього не потрібен привід. Тож люди, які так говорили, були ще дурніші від мене. Коли ми з усім почтом ішли до замку, голова небіжчика, якого тягнули за ноги, глухо бумкала по дорозі, викликаючи в людей дуже неприємне відчуття.

Дружина туси на чолі цілої юрми людей — лам, управителів, служниць — з’явилась на майданчику гостинного двору.

Вона в цей день одягнула яскраво-рожеве вбрання, що аж сліпило очі; її довгі білі рукави[52] майоріли на вітрі. З висоти мати дивилась на те, як батько наближається до воріт замку із своєю новою милою. Тут слід нагадати, що мою матір подарував моєму батькові один багач, який купив її в бідної китайської родини. І з точки зору заведеного порядку те, що туси Мерці так довго кохав її, незважаючи на її родовід, уже було надзвичайно рідкісним явищем. Туси Мерці в своєму приватному житті завжди діяв несподівано. Невдовзі після того, як його перша дружина померла, до нього почали засилали сватів з різних місць, однак він усім відмовляв. А коли люди стали вихваляти його за глибоку прив'язаність до колишньої дружини, від нього раптом прийшло запрошення на весілля: він узяв за дружину мою матір — чужинку без будь-якої родословної. Усі казали:

— Ось побачите, ця ханька йому дуже скоро набридне й він шукатиме шлюбу з донькою котрогось із туси.

Дійсно, наші сусіди — туси Вангбо, туси Лха Шопа, туси Ронггонг, туси Г’ялва[53], а також колишні туси Мерці діяли за правилом: ти взяв за дружину мою доньку, а я колись візьму за дружину її молодшу сестру. А якщо взяти землі трохи далі від наших, то таких туси там було ще більше. Наприклад, родинні стосунки із туси Мерці через шлюб мали аж троє туси з ріки Нгулчху[54] і двоє туси з гірського плато, розташованого на захід та на північ від перевалу Цекчхон. Були ще декілька родин туси, які вже втратили свій титул і тільки виконували роль намісників голови повіту, однак, хоча вони вже й не мали колишньої сили, все одно, як і раніше, продовжували керувати своїми землями й людьми. Усі ці люди були нашими далекими чи близькими родичами, і хоча іноді вони ставали й нашими ворогами, однак у питанні шлюбу ми з давніх-давен воліли краще поєднуватись із ворогами, ніж шукати когось, чия кістка була нижча.

Але батько знехтував цим правилом. Тому від самого початку люди передбачали, що хороше життя туси Мерці з ханькою не буде довгим. Люди на широких землях усіх цих туси подейкували, що туси Мерці тільки ганяється за новизною почуттів. Однак, зрештою, свати від туси Мерці так і не навідались ні до кого з інших туси.

Потім у туси і його нової дружини з’явився я. А через два роки вони почали сумніватись у тому, що зі мною все гаразд. І через три-чотири роки підтвердилося, що я — хворий на голову.

Це знову принесло надію багатьом людям. Однак вони знову розчарувались. Вони тільки дізналися, що характер дружини туси став набагато лагіднішим, ніж раніше. А також, що туси іноді може навідуватись до низькородних жінок. Проте ця новина не залишала людям жодної надії. Насправді на той час усі жінки, які спочатку чекали, що туси Мерці посватається до них, уже одружились. Тож люди продовжували приділяти так багато уваги приватному життю туси Мерці лише по інерції. І в цьому виявилась дурість розумних людей.

Мати знала, що цей день нарешті прийде. Для жінки прихід такого дня є неуникним. Тож вона вдягла чарівне вбрання, щоб зустріти його. Ця колись бідна жінка сьогодні з’явилась у подобі вишуканої й шляхетної пані. Дивитись, як туси крок за кроком наближається до замку із своєю новою коханкою, було те саме, що й спостерігати, як наближається самотність її другої половини життя. Дролма сказала мені, що вона чула, як пані постійно казала:

— Бачила, я все бачила!

Поки мати щось бурмотіла сама до себе, наша процесія підійшла до воріт замку.

Багато людей підняли голови і подивились знизу на чарівний силует дружини туси. Однак її краса тиснула на людей — не те, що краса батькової нової коханки, яка викликала в людей непереборний потяг. Янгджома також відчула тиск материної краси, тож постійно казала до батька:

— Прошу тебе, відпусти мене, я хочу додому.

— То йди, — відказав старший брат. — На дорозі вже чекають на тебе, щоб убити.

— Це неможливо, — відказала Янгджома. — Навіщо їм мене вбивати?

Старший брат усміхнувся до цієї красивої жінки, яка була приблизно одного з ним віку, однак збиралась виконувати роль його матері, й сказав:

— Можливо, адже зараз усі вважають, що це ти, прагнучи стати дружиною туси, позбавила життя старости Дада.

— Ти боїшся ту людину на вежі, — зауважив батько. — Не бійся. Я не дозволю їй нічого з тобою зробити.

У цей час батько й син кати підвісили небіжчика за ноги на карному стовпі. Пролунали звуки рогу й люди звідусюди почали збиратися до замку, причому дуже швидко заповнили всю площу в ньому. Вони прийшли послухати туси, який мав оголосити, як цей чоловік убив відданого йому старосту Дада і як, коли його задум вдався й він хотів забрати собі місце старости, туси викрив його й притягнув до відповідальності по закону. Люди також дізналися, що землі ще одного старости перейшли тепер у безпосереднє підпорядкування туси. Однак який це мало стосунок до простого народу? Вони по черзі проходили перед цим трупом із його спантеличеним обличчям. Кожен з них, згідно з правилом, плював на це обличчя. Таким чином він мав потрапити до пекла й страждати там довіку[55]. Слини в людей було так багато, що чимало мух захлинулись нею на обличчі небіжчика, яке, до слова, поступово набрякало.

Мати спостерігала за цим усім із висоти.

Батько був дуже задоволений. Ретельно спланована матір’ю подія, завдяки тому, що він вдало розпорядився ситуацією, обернулась йому на користь. Розохотившись, він наказав хлопчику-рабу Соднаму Г'ялцену:

— Піди й спитай пані, як вона прокляне цього підступного вбивцю?

Пані нічого не сказала, однак зняла з шовкового мережива на поясі камінчик яшми[56] й також плюнула на нього. Хлопчик-раб побіг униз і кинув той дорогоцінний зелений камінець на труп. Людей вразило таке її ставлення до яшми.

Вона ж розвернулась і пішла до себе в кімнату.

Усі люди, піднявши голови, дивились, як вона зникає із широкої тераси на третьому поверсі. Усі почули, як її пронизливий крик пішов луною по тьмяних коридорах — вона кликала свою особисту служницю й мою вчительку:

— Дролмо! Санг’є Дролмо!

Відтак одягнена в довгу сорочку світло-зеленого кольору Дролма також зникла з наших очей.

Батько повів Янгджому на східний бік третього поверху, до кімнати, що виходила на південний бік. Тепер вони могли жити разом і весь час спати в одному ліжку. І це при тому, що, як казали, раніше жоден з туси Мерці не міг постійно спати в одній кімнаті з однією і тією ж жінкою, а про одне ліжко й узагалі годі казати!

Давайте подивимось на ліжко туси. Насправді це — приставлені до стіни величезні тумби, обриси яких пропадають в глибині тьмяного світла. Я колись спитав у батька:

— А чи немає там у середині злого духа?

Він не відповів прямо, а тільки, ніби без жодної задньої думки, сказав, засміявшись:

— Ах ти ж дурнику!

У мене виникло переконання, що там неодмінно має бути щось страшне.

Тієї ночі поза замком залунав моторошний плач. Туси Мерці накинув одяг і підвівся, а Янгджома викотилась із ліжка, оскільки густі тіні в середині лякали її. Туси голосно покашляв перед ліжком і відразу ж у замку загорілись ліхтарі, а поза ним запалали смолоскипи.

Туси піднявся на терасу на третьому поверсі й відразу ж йому простягнули ліхтар, освітивши його обличчя. Туси промовив до людей, які були внизу в темряві:

— Я — Мерці, роздивіться уважно!

Унизу з мороку з’явились тіні трьох людей, які стали на коліна. То були дружина й двоє синів убитого нами Дордже Церінга. Позаду них на дерев'яному стовпі злегка розхитувався його труп, підвішений догори ногами.

Батько виголосив:

— Я мав би убити вас усіх, однак даю вам змогу врятуватись. Але якщо через три дні ви все ще будете в моїх землях, тоді не звинувачуйте мене в черствості.

Грубий голос туси розкотився на всі боки від замку, аж усе скрізь загуло.

Із темряви внизу долинув наївний хлопчачий голос:

— Туси, нехай вони ще раз освітять твоє обличчя, я маю запам’ятати, як ти виглядаєш!

— Боїшся, що в майбутньому вб’єш не ту людину? Добре, дивись як слід!

— Дякую, я вже роздивився.

Батько з висоти розсміявся:

— Хлопче, а якщо я захочу померти раніше, ніж ти прийдеш, можна на тебе не чекати?

Знизу відповіді не було. Мати із синами зникли в темряві.

Коли батько повертався, він побачив, що мати дивиться на нього згори, із свого самотнього закутка.

Мати була дуже задоволена тим, як батько дивиться на неї вгору. Тримаючись за ковзькі й холодні перила, вона спитала:

— Чому ти не вбив їх?

Батько міг би в свою чергу спитати, хіба в нього така мізерна душа, однак він тільки стиха сказав:

— О Небо, я хочу спати.

— Я чула, як вони прокляли тебе, — знову сказала матір.

Батько тепер уже оволодів собою, тож сказав:

— А ти що, думала, що вороги пісню тобі заспівають?

Мати сказала йому:

— До чого так хвилюватись? Ти ж туси. Якщо одна жінка довела тебе до такого, то що б ти робив, коли було б десять жінок?

Мати говорила так відверто, що батько відразу не знайшовся, що сказати. Смолоскипи поступово згасли, й замок перетворився на якусь величезну чорну діру. І в цій темряві дзвінко залунав материн сміх. Її голос звучав надзвичайно приємно, коли вона казала:

— Швидше повертайся, пане, бо молодій дружині страшно самій на великому ліжку.

— Ти теж повертайся, — відказав їй батько. — На горі вітряно, а ти — заслабка, не витримаєш.

Мати, звичайно ж, почула пастку в цих словах. Мимоволі їй подумалось, що зазвичай, навіть коли вона зуділа весь час про те, що хвора, і то ситуація не бувала такою, як зараз. Вона помилково вважала, що всі люди прагнуть до прекрасного, як китайці. Однак на словах вона все одно не погоджувалась:

— Моя смерть — невелика втрата. У родині Мерці чого не бракуватиме, так це дружин — їх же можна й купити, й відняти рушницями. Немає легшої справи!

— Я не буду з тобою розмовляти, — відповів батько.

— Чому ж ти тоді не заходиш швидше до кімнати? Я подивлюсь, може, сьогодні ввечері на мене чекає ще яка гарна вистава?

Батько увійшов до кімнати. Однак коли він ліг на ліжко, то, мов в осяянні, побачив те холодне, мов срібна миска, обличчя, що дивилось на нього з висоти, тож промовив крізь зуби:

— Вона справді стала відьмою.

Янгджома закотилась йому на груди:

— Я боюся, обніми мене!

— Ти — третя дружина туси Мерці, тобі не потрібно нічого боятись.

Поряд із гарячим жіночим тілом туси заспокоївся. Він заговорив про те, що хоче влаштувати грандіозну весільну церемонію, однак про себе в цей час думав, що вся власність старости Дада тепер уже лежить у його коморах. Дада був один із найвідданіших серед ватажків. І це — протягом багатьох поколінь. Тільки от він не повинен був мати таку красиву дружину й стільки срібла, що й не давало туси спати спокійно. Якби він з власної волі трохи поділився цим усім із туси, справа б не дійшла до сьогоднішнього стану. Думаючи так, туси мимоволі скрушно зітхнув із приводу ненаситної жадібності людської натури.

Жінка в нього на грудях заснула. Її соковиті груди тьмяно поблискували в темряві. Вона дійсно була трохи дурнуватою, адже людина з головою не могла б заснути в ситуації, коли вже так багато днів ставалося так багато подій. А вона тільки повернулась на інший бік і відразу ж глибоко занурилась у сон. Поки вона спокійно й глибоко дихала, від її тіла поширювався якийсь тваринний аромат, що хвилював людські серця й постійно збуджував чоловіче бажання. Туси розумів, що коли цей шал почуттів мине, він як чоловік уже нічого не матиме. Він, звичайно ж, намагався вхопитися за ці останні моменти. Йому схотілося розбудити жінку й зануритись із нею на саме дно шалу.

Однак саме в цю мить друга дружина нагорі ляснула в долоні й радісно загукала:

— Горить! Горить!

Туси Мерці знову скрушно зітхнув з приводу жіночої мізерності й подумав, що завтра слід буде покликати лам, аби вони вигнали зло молитвами, інакше ця жінка сказиться. Однак у ту мить почулися й крики інших людей, а в темряві почалася біганина. Велика кам'яна будівля раптом захиталась у темряві.

Це розхитування викликало неспокій з приводу багатьох речей.

Туси Мерці розплющив очі й побачив, що за вікном усе залите червоним світлом. Він подумав, що хтось підпалив замок. І хоча дуже швидко підтвердилось, що його тривога марна, він дуже добре відчував якусь приховану ворожість. Люди в замку, які щойно поснули, вимушені були знову вставати. Під час усіх цих подій тільки моя мати залишалася стояти на даху в притлумленому світлі зірок і не йшла спати. Тепер у замку прокинулись усі. Нагорі — родина туси і їхні лами й управитель. Унизу — домашня прислуга та домашні раби. І тільки новоприбула третя дружина накрилася ковдрою із головою й закотилась у саму глибину того великого ліжка. Ті троє людей, які щойно пішли звідси, прилюдно оголосивши, що збираються помститися, підпалили поселення старости, яке тепер уже було приватною власністю туси Мерці. На той час полум’я вже палахкотіло під яскравими зірками холодної осінньої ночі. Світло пожежі проминуло чорне макове поле — величезний порожній простір — і освітило величний замок туси Мерці. Ми всією родиною піднялися нагору й звідти із серйозними обличчями спостерігали, як у бурхливому полум'ї перетворюється на попіл усе, що вже стало нашою власністю.

А від річки за нашими спинами накочувався хвилями холод, одна сильніша за іншу.

Вогонь перед обличчям і холод за спиною наштовхували людину на певні думки.

Коли в далекому поселенні ще одне вікно вивергнуло вогняного дракона, слуги радісно загукали. Серед інших я почув голоси годувальниці, служниці, срібляра та хлопчика-раба Соднама Г’ялцена. Служниця Дролма, яка зазвичай жила з нами, оскільки була нашою улюбленицею, за першої ж нагоди все одно бігла до прислуги.

Коли вогонь стишився, небо просвітліло.

Пожежу влаштувала жінка Дордже Церінга. Вона не втекла зі своїми двома ще зовсім юними синами, а добровільно кинулась у вогонь. Її рештки виглядали зовсім по-звірячому. У вогні жінка вибухнула разом із своїм прокляттям, і рана в неї на животі розкрилась, мов чарівна квітка. Вона найостаннішими словами прокляла родину, що здавалась непохитною.

Батько знав, що наївна обіцянка дітей про помсту обов’язково буде реалізована, тому наказав відправити за ними навздогін солдатів. Старший брат йому при цьому зауважив:

— Краще діяти із значними пересторогами, адже ти відпустив їх у присутності багатьох людей.

Але туси все одно відправив солдатів навздогін. Та протягом трьох днів майбутніх ворогів не було впіймано. Після цього часу вони вже повинні були залишити землі туси. Три дні — це найшвидший час, за який можна перетнути землі Мерці від центру до кордону.

Відтоді жінка, яка згоріла, і її двоє дітей перетворились на батьків кошмар.

Коли справа заходить так далеко, то єдине, що може трохи заспокоїти людину, це проведення масштабного поминального обряду.

Лами з нашої молитовні й лами з монастиря Міньджулінг зібралися разом. Вони зробили з тіста багато фігурок тварин і людей, щоб провести відповідний обряд[57] і відвести усі прокляття та приховану ненависть від туси на ці фігурки. Врешті-решт усі ті фігурки разом із трупами були урочисто відвезені до підніжжя гір і там урочисто спалені. Сировиною для кремації обрали дерево обліпихи, що гарно горить. Адже, як кажуть, навіть найтвердіша річ у світі розлетиться попелом у потужному вогні цієї деревини й зникне за димом. Прах після кремації розвіяли на всі чотири сторони так, що жодна сила не могла б його знову зібрати докупи.

Мак на полі вже почав достигати, тож над долиною повис п’янкий аромат.

Живий будда Цікер із монастиря від задоволення, що випало йому в останні дні, зовсім забув про біль холодного ставлення до нього в останні роки й щиро сказав туси:

— Я думаю, що всі ці події не сталися б, якби ви не посіяли ці квіти. Вони викликають безлад у людських душах!

Живий будда раптом схопив туси за руку, але той прийняв її і сховав під плащем, після чого холодно спитав:

— Що ж тобі не подобається в цих квітах? Вони недостатньо красиві?

Почувши це, живий будда зрозумів, що знову виявив ваду освіченої людини й не стримав свій язик за зубами, тож поспішив скласти перед собою руки в долоні, прощаючись. Однак туси потягнув його за руку й сказав:

— Ходімо подивимось, що з тими квітами.

Живому будді нічого більше не залишалося, як піти слідом за туси на те поле, що спричиняло безлад у людських душах.

Їхній вигляд тепер уже був інакшим.

Яскраві пелюстки вже повністю осипались і над зеленим листям з'явились зелені кульки, розміром із монашу голову. Туси розсміявся:

— Справжнісінька голова одного з твоїх монашків!

Говорячи це, він махнув палашем, і зелені коробочки з бумканням покотились по землі.

Однак будда, втягнувши ковток повітря, дивився на молочко, що виступило на місцях зрізів.

Туси спитав:

— Я чув, що в лам-чудотворців кров не така, як у звичайних людей. Може, вона має колір молока?

Живий будда відчував, що йому немає що сказати. У паніці він наступив на одну з круглих макових коробочок, що валялися на землі, і вона луснула, мов голова. Живому будді залишалося тільки підняти голову й подивитися на небо.

Воно було ясним, без жодної хмаринки. Тільки один орел патрулював у висоті. Він горизонтально простягнув свої крила й віддався на волю повітряних потоків гірської долини, що або піднімали його величезне тіло, або опускали. У сонячному промінні відбитий на землі його могутній силует збільшився. У польоті орел пронизливо кричав.

— Він накликає дощ і вітер, — сказав живий будда.

Це також вада освіченої людини — пояснювати все, що бачиш. Туси Мерці розсміявся, відчуваючи, що немає потреби привертати його увагу до того, що він і сам бачить, однак сказав:

— Так, орел — це володар неба. Коли він з'являється, щури й змії на землі всі ховаються по своїх норах.

У цей момент володар птахів із потужним свистом промайнув перед туси й живим буддою і, вхопивши в чагарях пташку, що жалібно кричала, полетів із нею у височину, до місця, де поміж деревами стриміли високі кам’яні бескиди.

Згодом туси Мерці казав людям, що в той день він провчив живого будду, щоб той не зазнавався.

Люди, які полюбляли лізти не в свої справи, пішли до живого будди спитати, чи це так. Той сказав:

— О Небо! Ми, монахи, маємо право тлумачити все, що бачимо.

7. Великий землетрус

Мене навчили так, що земля — це найбільш непохитна річ у світі. Друга така ж річ — це влада туси на цій землі, що подібна до влади володаря держави.

Однак у той рік, коли туси Мерці вперше засіяв маком великі площі своїх земель, земля похитнулась. Для живого будди Цікера тоді настали часи справжнього процвітання, адже авторитету туси вже не вистачало, щоб закрити йому рот. Не те, щоб він не боявся туси, проте освіченим людям властива звичка висловлювати свою думку з приводу всього, що відбувається. Живий будда Цікер сидів у своєму монастирі й спостерігав за прикметами. Він нічого не говорив, але втратив сон і апетит. Він поважно сидів на своєму троні, інкрустованому майже трьома кілограмами золота, і споглядав. Щойно він лише трохи зосередився, як статуя покровителя цього монастиря засвітилася, посилаючи йому знаки. Однак саме в цей момент його важкі повіки почали смикатись. Він вийшов із стану споглядання, послинив палець і намазав повіки. Однак повіки продовжували невпинно смикатись. Тоді він покликав монашка, щоб той приніс золотої фольги повісити на очі. Повіки знову рвучко смикнулись і скинули фольгу.

Тоді живий будда заговорив і спитав, що сталося назовні.

Йому відповіли, що змії, які були поховалися по норах, знову з них вилізли.

— А ще? Я думаю, справа не тільки в зміях.

Йому відповіли, зауваживши його мудрість, що собаки, ніби коти, повилазили на дерева, а багато безоких речей, яким небо призначило бути під землею, піднялися на її поверхню.

Живий будда, оточений юрбою людей, вийшов до воріт монастиря, щоб на власні очі побачити, чи дійсно таке сталось у світі.

Монастир було побудовано на гірському «язику», подібному до голови дракона. Тож коли живий будда вийшов до воріт, він усе увібрав у своє «око дгарми». Він не тільки побачив усе, про що йому розповідали брати-монахи, але й більше — побачив, що замок родини туси накрито серпанком невідомого кольору і там скрізь плазують змії, за якими ганяється натовп дітей. Той натовп очолював хлопчик-раб Соднам Г’ялцен. Діти тримали в руках палиці, верхні кінці яких були обмотані мертвими зміями різного кольору й малюнка. Вони ходили по полю й горлали пісню під ясним осіннім небом. Співали вони таке:

М'ясо Яка — на жертовник,

Шкіру Яка — на мотузки,

Хвіст його — собі на гриву

Кінь Кхугронмендар[58] повісив…

Знатиме винагороду приязнь,

А злий намір жде відплата…

Гади на землі з’явились,

Бо помер володар славний[59],

Бірюза[60] його розбилась,

Розлетілася на друзки.

Живий будда був вражений, адже цю народну пісню було складено на епізод з однієї дуже давньої історії, що називалася «Історія про Коня і Яка»[61]. Вона поширилась ще до того, як з’явились туси Мерці. Однак відколи вони з’явились, люди почали частіше співати хвалебні гімни, ніж пісні про історичні події, тож ці останні незабаром зовсім забули. І тільки широко освічені лами ще могли знаходити їх у давніх книжках. Живий будда Цікер якраз захоплювався дослідженнями місцевої історії, тому знав цю пісню. Її давно вже не передавали, однак тепер вона раптом відродилась голосами цих маленьких рабів, які зовсім нічого не знали про світ. По лисині живого будди потекли струмки поту. Він наказав принести драбину до будівлі бібліотеки, і знайшов ту, де містилася ця історія. Монашок-служка, надувши щоки, здув із нього порох, явивши жовтий колір шовку, у який було загорнуто книгу[62].

Живий будда перевдягнувся, узяв під пахву вузлик із жовтої шкіри й вирушив у дорогу. Він збирався розповісти цю історію туси, щоб той повірив, що така пісенька не могла ні з того, ні з сього відродитись у виконанні дітей.

Однак йому не пощастило, оскільки туси не було в замку. Він спитав, коли той повернеться, однак люди в замку сказали, що не знають цього. Стривожений вигляд цих людей указував на те, що вони не брешуть. Тоді живий будда сказав, що хоче побачити ламу-знахаря — головного в молитовній залі.

Лама-знахар відповів людині, яка доповіла йому про це:

— Якщо він хоче побачити мене, то приведіть його сюди, нехай побачить.

Живий будда в той момент сидів на другому поверсі в кімнаті, де вів справи управитель. Молитовня ж була на п’ятому поверсі. Після такої зухвалості лами навіть управитель нишком кинув погляд на обличчя живого будди. Той надзвичайно спокійно сказав:

— Ну от, ви самі бачите, як він до мене ставиться. Однак коли насувається біда, я не буду з ним зводити рахунки, — і з виразом глибокої образи на обличчі він пішов нагору.

Де ж був у цей момент туси Мерці?

Ш-ш-ш! Це — таємниця. Однак хоча я й прикладаю тут палець до губ, я не можу втриматись від того, щоб не повідомити вам, що туси Мерці шукав у полі місця для усамітнення із своїм новим коханням.

Тут знайшлося застосування біноклю, який залишив нам уповноважений Хуан. В око цього бінокля я дуже легко вловлював тіні батька і його нової любки, що заявлялися то тут, то там на полі. А тепер давайте я вам розкажу, чому їм знадобилось іти в поле. Тому що третя дружина туси Мерці дуже боялась ліжка туси. Щоразу, коли туси хотів займатись із нею коханням на тому ліжку, її охоплював жах. Якщо ж туси пробував присилувати її, вона з усіх сил чинила спротив. У такі миті довгі нігті третьої дружини глибоко впивались у чоловіче тіло, а вона сама постійно повторювала прохання:

— Давай удень! Прошу тебе, давай удень підемо в поле!

— Ти щось побачила? — спитав туси.

— Ні, нічого я не побачила, — відповіла Янгджома із заплаканим обличчям, — але я боюся.

Туси й сам дивувався, звідки в нього взялося таке терпіння й ніжність до жінки. Так само, як він дивувався тому, що в ньому ще могла так потужно вибухнути пристрасть. Він притис жінку до грудей і сказав:

— Добре, добре, давай почекаємо дня.

Однак удень ситуація не стала більш привабливою. Я бачив, як вони квапляться знайти в полі місце, де можна лягти. Однак, як не дивно, цей гарячкуватий чоловік, який, на перший погляд, був господарем цих безмежних земель, не міг знайти тут місця, щоб покохатись із милою йому жінкою. Усі місця були окуповані тваринами, що взялися не знати звідки.

На величезному рівному камені поряд із струмком вони побачили, коли підійшли ближче, кількох жаб, що статечно розсілись там. Туси хотів зігнати їх, однак вони не тільки не зістрибнули, але ще й голосно розквакались на них.

Щойно Янгджома лягла на моріжок, як відразу ж, різко скрикнувши, й підскочила — з її спідниці зірвались униз кілька полівок.

Туси залишалося тільки підвести жінку й притулити її до високої ялини. Однак щойно спідницю жінки були піднято, а штани чоловіка — спущено, як їхні оголені частини тіл зазнали нападу розлючених мурах та кількох зозуль. Зрештою, вони вимушені були відмовитись від спроб усамітнитись у полі. Однак жодна з їхніх марних спроб не уникла мого ока. Було очевидно, що надії для них зовсім немає, хіба що вони могли б спати в повітрі. Однак вони, напевне ж, не розумілися на таких чарах. У легендах розповідається про магічний спосіб, що дає людині змогу літати[63], однак там нічого не говориться про те, що в небі можна ощасливити жінку. Коли я склав свій дорогоцінний бінокль, батько й та жінка в сум’ятті повернулися з поля.

На майданчику юрба дітлахів домашніх рабів співали, тримаючи в руках палиці з прив’язаними до них угорі пістрявими зміями:

Бо помер володар славний,

Бірюза його розбилась,

Розлетілася на друзки.

Вогонь пристрасті туси перетворився на гнів і почулися крики й плач дітей домашніх рабів, яких бив шкіряним батогом кат. Обличчя туси скривилось від гніву, а Янгджома схиливши голову набік, дивилась на нього і радісно всміхалась. До цього ми всі вважали її звичайною жінкою, і те, що туси силою відібрав її, нічим не відрізнялося від того, що він колись купив мою матір за гроші. Однак зараз та посмішка показала нам, що ця жінка — кхадома[64]. Пізніше живий будда Цікер розкаже нам, що духи виходять, щоб учинити якусь шкоду. Є такі серед них, що знають, хто вони, але є й такі, що не знають, і третя дружина, вочевидь, належить якраз до цих других, тому ми не повинні намагатись учинити їй якусь шкоду поза очима батька. Однак це — ще майбутні слова.

У якийсь момент мій старший брат Тенкйонг Гонбо підійшов до мене ближче й сказав:

— Мені подобаються гарні жінки, однак цю жінку я боюся.

А на площі поза замком Янгджома сказала до туси:

— Господарю, якщо їм так подобається складати пісні, нехай собі співають про мене.

Ми з братом підійшли до них ближче, і він сказав:

— Живий будда каже, що ця пісня давно вже була складена, тож пані не потрібно наказувати слугам складати якісь пісні про неї. Ці люди розбираються тільки в візерунках на шкірі отруйних змій і нічого не тямлять у красі павича[65].

Третя дружина зовсім не розсердилась, а всміхнулась до брата.

Тож йому залишалось тільки махнути рукою, щоб усі розійшлися.

Туси і його третя дружина пройшли під високою брамою воріт і піднялись нагору. У цей момент домашні раби, які були в дворі — або мололи вручну цзамбу[66], або промивали ячмінь чи вдруге доїли корів, або чистили срібні вироби, — раптом повільно заспівали. Батько вискочив із своєї кімнати з виразом розлюченого лева на обличчі, однак домашні раби співали зовсім іншу пісню, ніж дітлахи, за яку їх не можна було звинувачувати. Тож йому залишилось тільки повернутися до кімнати, у гніві розхитуючи головою.

Туси покликав управителя й наказав йому виділити трохи срібла, щоб зробити нові прикраси для третьої дружини. Через це до замку покликали того срібляра, який колись пропонував мені чангу, щоб утамувати спрагу. Цей чолов'яга весь час тримав руки під шкіряним фартухом. Я помітив, що завжди, коли наший схожий на величезний вулик замок заспокоювався, світ заповнювався стуком молотка цього срібляра. І всі до нього дослухались. Луна від ударів ішла по всьому світу.

Дінь-дон!

Дінь-дон!

Ді-і-і-інь — до-о-о-он!

Зараз він посміхнувся до жінок, які співали пісню й сів у холодку під величезною дерев’яною колоною, що тримала наш високий замок. На його обличчі щомиті заявлявся промовистий вираз до кожного, хто тут проходив. Розплавлене срібло, ніби калюжа світла, поблискувало перед ним. Цей чоловік казав колись мені своє ім'я, однак я ніяк не міг його згадати. Мені подумалось, що Дролма напевне його пам'ятає. Чому мені так здавалось — важко сказати. Дролма вщипнула мене, кинувши:

— Дурнику!

— Кажи швидше!

— Людина тобі прислужила, а ти так швидко навіть ім'я її забув? Може, ти й до мене будеш так ставитись?

Я сказав, що не буду. Тоді вона сказала мені ім'я срібляра. Того чолов'ягу звали Чойдак. Те, що Дролма, зустрівшись із ним лише один раз (принаймні я вважав, що вони зустрічались лише один раз), добре запам'ятала його ім'я, викликало біль у глибині мого чутливого серця. Відтак я відвів погляд, ніби не зважаю на неї. Дролма підійшла й торкнулась своїми розкішними грудьми моєї голови і тоді моя застигла шия почала обм'якати. Вона знала, що я ось-ось не витримаю, тож пом’якшеним голосом сказала:

— О Небо, навіть такий молокосос уже ревнує, ятрячи своє серце!

— Я вб'ю цього чолов'ягу.

Дролма обернулась і обійняла мене, затиснувши мою голову в глибокому ярку між своїми грудьми, де я ледь не задихнувся. Вона почала приказувати:

— Панич розсердився! Панич розсердився! Паничу, це ж не насправді?

Мені не подобалось, що вона говорить зі мною так по-панібрацькому тільки тому, що дала мені своє тіло. Я нарешті випручався з її грудей, таких м'яких, ніби сир, який щойно переграв, і, відсапуючись, із почервонілим обличчям, сказав:

— Я накажу занурити в казан із киплячим жиром його руки, що майструють срібні прикраси.

Дролма закрила обличчя руками, розвернулась і пішла.

Моїй дурній голові подумалось, що хоча я й не стану туси, однак я є сином чинного туси і братом майбутнього туси. Тому здобути жінку для мене — це пусте діло. Я пішов собі прогулятись по замку, подалі від неї. Усі люди тут займалися своїми справами. Туси, наприклад, стеріг свою третю дружину, яку він дістав у руки, однак ніяк не міг спробувати. Друга його дружина сиділа в самому центрі яскравої квітки на перському килимі й вправлялась у спогляданні. Я покликав її, однак у її розплющених очах була суцільна білизна, ніби та порожнеча[67], про яку говорив Будда в каноні, як про сутність усіх речей. Живий будда Цікер розв'язував вузлик із жовтої шкіри перед обличчям лами-знахаря. Діти домашніх рабів простували по полю, піднявши на палицях змій та співаючи народну пісню, давно забуту, яка, втім раптом відродилась. Після випадку з дроздами вони почали ставитись до мене — шляхетної, але самотньої людини — з повагою, але тримались на відстані. Я був самотнім. Туси, його спадкоємець і дружини, якщо тільки не було війни, свята чи можливості покарати слуг, також були надзвичайно самотніми. Я раптом зрозумів, чому батькові потрібно весь час створювати якісь події: через непослух невеличкого поселення їхати подавати скаргу аж до уряду провінції на рівнині, завозити й садити мак, змушувати своїх солдатів тренуватись у новий спосіб, заради жінки вбивати свого відданого старосту чи змушувати монахів, мов жінок, сперечатись між собою за його прихильність. Однак зрозуміти цю істину зовсім не означало позбавитись самотності. А ті всі люди, які займалися своєю роботою, не були самотніми. Якщо старшого брата не було в поселенні, ніхто не знав, куди він пішов. А тим людям було чим зайнятися: вони молотили зерно, доїли корів, чинили шкіру, пряли вовну чи робили щось інше, при цьому під час роботи вони могли ще й розмовляти. Срібляр бив по своєму сріблу: дінь-дон, дінь-дон, дінь-дон! Він посміхнувся до мене й знову занурився з головою в свою роботу. Я відчув тепер, що цей срібляр дуже милий, тож не дивно, що Дролма запам’ятала його ім’я.

— Чойдак, — покликав я його.

У відповідь він вистукав низку мелодійних звуків маленьким молоточком, через що я забув про своє невдоволення і пішов назад, до своєї кімнати, по дорозі вистукуючи камінцем по перилах сходів. Дролма все ще була в кімнаті й, побачивши мене, відвернулась до стіни. Якщо вже вона хотіла, щоб її розважив дурень, маленький чоловік, то я вирішив її розважити. Я сказав, що срібляр насправді непоганий.

— Атож, — вона дійсно мала мене за дурня, — він мені подобається тому, що дорослий, а ти мені подобаєшся тому, що ти — дитина.

— Я тобі не подобаюсь тому, що я аристократ, а він подобається тому, що він срібляр?

Вона кинула на мене дещо насторожений погляд і сказала:

— Так, — її голова при цьому сором’язливо опустилась.

Я відкохав її прямо посередині яскравих бутонів на килимі. Коли вона опорядкувала свій одяг після того, то зітхнула й сказала:

— Зрештою, настане день, коли господар схоче віддати мене комусь із прислуги, тож я попрошу тебе віддати мене тоді срібляру.

Моє серце знову в глибині заболіло, однак я кивнув головою, даючи їй згоду.

Тоді ця набагато вища за мене дівчина сказала:

— Насправді, не ти будеш господарем, однак, якщо ти принаймні маєш такий намір, я буду думати, що не даром прислужила тобі.

— Моя згода теж в силі, — зауважив я.

Дролма провела рукою по моїй голові й сказала:

— Однак ти не зможеш успадкувати місце туси.

О Небо, на якусь мить у моїй голові зринув план захоплення влади, однак коли я згадав, що я — усього лише дурень, цей план беззвучно луснув, мов бульбашка на джерельній воді. Ну самі подумайте, хіба може дурень стати туси для тисяч людей? Стати володарем людей? О Небо, як взагалі міг у дурня виникнути в голові такий план? Мені залишається тільки сказати, що це жінка викликала в мені таку погану думку.

Подумай, що іще сталося в той день?

Я згадав. У той день живий будда Цікер, який хотів висловити передбачення щодо майбутніх подій, був холодно зустрінутий у молитовні. Він розгорнув перед обличчям лами-знахаря ту давню книгу. І та пісня, що її наспівували жовтороті діти з’явилася перед очима двох освічених людей. У дорогоцінній книзі живого будди після кожного речення в тій історії було по декілька приміток, доданих у різний період багатьма людьми. Тому ця історія перетворилась на текст, на якому можна ворожити. Після цієї пісні було написано, що коли такого-то числа, року й місяця одна людина проспівала цю пісню, в світі на довгі роки запанувала чума. А іншого числа, року й місяця популярність цієї пісні завершилась тим, що на рівнині було скинуто імператорську династію[68] і якась релігійна течія зі Сніжної землі[69] через це втратила підтримку й занепала. Лама-знахар похитав головою, витер піт з чола й сказав:

— Я не можу повідомити це все туси. Від біди нікуди не дінешся, а про призначені речі немає сенсу попереджувати. Подумай сам, хіба туси має такі вуха, щоб прийняти добру пораду?

— О Небо, видно, туси дарма тільки панькається з вами, — сказав живий будда.

Лама-знахар зауважив:

— Ну тоді ти приходь сюди, а я піду до твого монастиря й буду там настоятелем.

Раніше живий будда збирався поїхати вглиб Тибету поклонитися Будді, а також хотів піти в гори пошукати відлюдної печери, де можна було б самовдосконалюватись, однак ці плани так і не здійснились. Він розумів, що коли полишить монастир, то джерела до існування його монахів будуть непевними. Тільки живий будда, завдяки глибині своєї думки знав, що людина не може проживати дні лише перетравлюючи ідеї. І цього разу він прийшов сюди хіба не заради того, щоб знайти джерела до існування для всього монастиря, знайти їжу для його ченців? Сидячи тепер у молитовні, що виблискувала золотом, і розмовляючи із цим ламою зовсім не про пусті речі, він почувався набагато краще, ніж у монастирі. Він навіть боявся, що лама-знахар завершить цю розмову. Він думав, що неважливо, які в цієї людини моральні якості, адже він рівний йому за розумом. Тож заради цього маленького задоволення він навіть почувався занадто скромно перед цим типом. Він почув, як сам сказав дуже обережно:

— Ну, а як ти думаєш, як мені сказати про це туси?

— Не знаю, — похитав головою лама-знахар. — Характер туси дедалі більше стає непередбачуваним. Вип’єш іще піалу чаю, живий буддо?

Це, очевидно, був натяк на те, що гостеві час вирушати.

Живий будда зітхнув і сказав:

— Ну що ж, добре. Ми зараз сперечаємось про те, хто більше виславиться перед туси. Однак у цій справі я насамперед думаю про чорноголових тибетців, дітей та онуків Ґесара[70]. Добре, я сам піду поговорити з туси. Попрошу його хоча б не доводити до загального обурення. Принаймні сподіваюся, він не зажадає за це мою голову.

Відтак, він не став пити запропонованого йому чаю, а взяв під пахву свій вузлик і пішов униз.

Лама-знахар підняв голову й почав роздивлятись настінні розписи у молитовні. На широкому малюнку над входом було зображено три світи — небесний, земний і підземний. Кожний з них був поділений іще на багато рівнів, і всі вони, мов пагода, громадились на тілі дивної істоти, що плавала в воді. Коли та тварина моргала оком, земля розхитувалась[71], а якби вона зробила оберт, то минуле, теперішнє й майбутнє зникло б. Лама-знахар навіть відчув своїм тілом, що в релігії не повинно бути малюнків, де світ уявляють у такому вигляді, що внизу він маленький, а вгорі — великий, і розхитується в бажанні впасти, адже тоді неможливо змусити людей повірити, що той верхній захмарний рівень — місце перебування вічності.

Живий будда знайшов розпорядника й сказав йому:

— Я хочу бачити туси, повідом йому про це, будь ласка.

Управитель раніше був начальником нашого війська, однак на війні його було поранено в ногу, тож він почав накульгувати, після чого став нашим розпорядником. Він був хорошим начальником у війську і навіть отримав за це найвищу нагороду, на яку може розраховувати начальник війська: комір із тигрової шкіри, вироблений в Індії. Цей комір відрізнявся від звичайних — то був суцільний шмат шкіри, як її зняли з тигра, і цей шмат, мов стрічка, накидався поверх плаща, при цьому голова тигра висіла на грудях, а хвіст — за спиною. Якщо повісити на себе таку «стрічку», то й нікчемна людина виглядатиме як тигр. Нині він уже був видатним управителем, і саме завдяки його роботі батько й старший брат мали час шукати собі розваг.

Управитель сказав:

— О Небо, я бачу, що нашого дорогого гостя образили!

Відтак він особисто зробив живому будді чай і своїм чолом торкнувся руки живого будди. Ця рука була настільки пухкою, мов легенька хмаринка на небі. Така церемонія відразу ж повернула живому будді відчуття власної вартості. Він сьорбнув маленький ковточок чаю і його аромат, затримавшись ненадовго на кінчику язика, гарячою хвилею покотився йому в живіт. Розпорядник запитав:

— Здається, насувається якась біда?

— Вже ось-ось насунеться.

— Однак туси не забажає про це слухати.

— Слухати чи ні — то його справа. Однак якщо я не скажу, то, по-перше, нащадки мене засміють, адже вийде, що я навіть значну подію не розумів. По-друге, допоки в світі є такі люди, як ми, вони будуть з’являтись і говорити в потрібний час.

Тоді колишній начальник війська, однак без жодної ознаки військового тепер, як вроджений управитель, побіг до туси, вихиляючись стегнами, доповідати. Якби він не вирушив особисто, туси б не зустрівся із живим буддою. Коли розпорядник увійшов, туси саме спав на ліжку із третьою дружиною. Розпорядник сказав:

— До тебе прийшов живий будда Цікер.

— Цей тип знову хоче мене повчити?

— Він прийшов розповісти тобі, чому сталися так багато дивних подій.

Тут туси згадав про своїх лам із молитовні, що жили на його рахунок:

— А що, наші лами й знахар не знають про це, що не приходять мені розповідати?

Розпорядник посміхнувся, навмисне показуючи туси, що в цій його посмішці криється глибокий зміст, а також багато здогадів і пояснень. Чи ж міг він якось інакше, окрім такої посмішки, звернутись до впертого туси — володаря чималих земель? Туси начебто таки щось угледів у цій посмішці, тож сказав:

— Ну тоді я зустрінусь із живим буддою.

У той час на душі в туси було неспокійно — і через пристрасть, і через усі ті дивні явища, однак він, навмисне прибравши легковажного вигляду, запитав:

— Як ти думаєш, я маю взути чоботи?

— Так, і ще потрібно особисто вийти зустріти його.

Туси слухняно взув чоботи й пішов на сходи зустрічати живого будду. Той підняв знизу до туси своє усміхнене обличчя. Туси сказав:

— О, живий будда тут! Як ти збираєшся мене повчати?

— Заради того, щоб твоя країна вічно стояла, заради щастя чорноголових тибетців, прошу тебе бути милостивим до моїх слів.

— Як скажеш, — відповів туси. — Піднімайся сюди.

Туси навіть простягнув руку, щоб підтримати живого будду. І от, коли дві руки мали стиснути одна одну, зі сходу докотився гуркіт, схожий на весняний грім. Відразу ж за цим гуркотом земля почала розхитуватись[72]. Скидалося на те, що якась величезна невидима рука б'є в землю, мов у великий барабан. І під ці гучні розкотисті звуки земля підстрибувала, мов коров'яча шкіра на барабані. Живий будда вже із найпершими поштовхами скотився по сходах униз, туси тільки побачив, як він підстрибує на сходинках, перекидаючись, навіть не встигнувши нічого сказати, хоча вже розтулив для того губи. Земля похиталась і зупинилась ненадовго, а потім почала коливатись горизонтально, мов сито. Туси не втримався на ногах і впав. При цьому найбільш розгнівало його те, що він не висловив усього, що збирався, живому будді перед падінням, а натомість прикусив собі язика. Туси лежав на землі й відчував, що увесь замок ось-ось може впасти. Під час таких потужних поштовхів будівля вже не здавалася йому замком, а лише купою дощок, каміння й глини. Добре ще, що поштовхи дуже швидко минули. Туси виплюнув з рота кров, підвівся й побачив, що живий будда знову береться сходами вгору. Туси відразу ж відчув, що цей живий будда, до якого він так прохолодно ставився, якраз дуже щирий до нього. Він простягнув руку й потягнув його знизу, потім вони вдвох сіли поруч на підлозі в коридорі, вглядаючись у напрямок, звідки прийшла та потужна й таємнича сила, а також дослухаючись до криків сполоханих людей, із чого можна було дізнатись, що деякі будинки обвалились і там загинули люди. Води річки, утворивши тимчасовий, але потужний вир, накрили місток через неї. Туси, побачивши, що його величезне поселення все ще стоїть під цим небом, розсміявся:

— Ну що ж, живий буддо, тепер тобі залишається тільки жити в мене, адже міст зруйновано і ти не зможеш повернутись.

Живий будда витер з чола піт і сказав:

— О Небо, я тільки даром прийшов, нещастя вже сталося.

Туси із землисто-сірим обличчям схопив живого будду за руку й розреготався без упину. Однак за кожним смішком у нього виходила мокрота, і він її випльовував, потім знову сміявся і знову випльовував мокроту, і так підряд до восьми разів. Потім туси притис руки до грудей, відсапуючись певний час, нарешті видихнув повітря й сказав:

— О Небо, невже я вчинив так багато дурного?

— Не багато, але й не мало.

— Я знаю, що я вчинив, однак усе це було, ніби уві сні.

— Зараз уже краще.

— Зараз мені дійсно краще? Ну добре, як ти думаєш, що мені тепер робити?

— Рятувати якомога постраждалих людей і влаштувати молебень за душами померлих.

— Ходімо до кімнати, — сказав туси. — Жінка, напевне, ні жива, ні мертва від страху.

На подив, він повів живого будду до кімнати другої дружини. Щойно вони увійшли, як мати впала перед живим буддою на коліна і почала бити поклони прямо до його гарних чобіт. Туси підвів свою другу дружину, яку вже на тривалий час занехаяв, і сказав:

— Підводься й поклич людей, щоб принесли нам чогось смачного.

Говорив він таким тоном, ніби щойно був тут, у цій кімнаті, і ніколи не втрачав себе. Він також додав:

— О Небо, який же я голодний! Скільки це я не наїдався як слід?

Мати віддала наказ, і він ланцюгом передався вниз. Потім друга дружина спрямувала на живого будду свої сповнені блискучих сліз очі — вона хотіла в повній мірі висловити свої почуття, адже до неї повернувся чоловік, якого вона вважала назавжди втраченим.

Після землетрусу всі дивні явища в долині зникли. Родини, в яких були загиблі чи зруйновано оселі, отримали від туси рятівну допомогу. А невдовзі прийшов час збирати мак на полях.

Розділ III

8. Білий сон

Білий колір у нашому житті присутній повсюди.

Достатньо тільки подивитись на підпорядковані туси землі, на житла й храми — складені з каміння й глини будівлі, як буде зрозуміло, наскільки нам подобається цей чистий колір. На верхніх одвірках і над віконними рамами багато хто викладає плитки прозорих білих кварців, а вікна й двері по периметру штрихують чистою білою фарбою. На високих бічних стінах нею малюють голови яків і ваджри, здатні відганяти злих духів. Усі малюнки на стінах і тумбах у наших кімнатах, що зображують разом сонце й місяць у повному блиску, або низки символів щастя й довголіття, виконані із чисто білого ячмінного борошна.

А от мені довелося побачити інший білий колір.

Густа і тягуча білизна, крапля по краплі, просочувалась з макових коробочок, збиралась, тремтіла і падала — це мак почав виділяти біле молочко, ніби земля розплакалась. Його сльози безмовно висіли на маленьких, блискучих, зелених плодах із таким виглядом, що ось-ось упадуть, але не падали. То була надзвичайно зворушлива картина! Люди, які раніше серпами косили ячмінь, тепер із тонкими кістяними ножами в руках робили на макових коробочках маленькі надрізи, і з них просочувалось біле молочко. Воно збиралося крапля за краплею між небом і землею, ніби маки безмовно плакали на вітрі. Тепер коли люди виходили в поле, у їхніх руках з’явився ще один предмет — келих з волового рогу. Коли біле молочко збиралось під надрізом на коробочці в величезну краплю, що мала ось-ось впасти, її зіскрібали кістяним ножем у такий келих.

А на коробочці робили новий надріз, щоб таким чином знову отримати важку краплю білого молочка й зібрати її.

Уповноважений Хуан надіслав своїх людей із ханьських земель, щоб вони обробляли це біле молочко. Вони спорудили дерев’яний намет неподалік від замку, встановили в ньому казан і зачинили двері, ніби варили там якесь зілля. Коли тільки дещиця аромату, що доносився з їхнього «цеху», потрапляла в ніс, людина відразу ж злітала на небо. Туси Мерці, великий туси Мерці, за допомогою незнаної раніше чарівної речі звільнив людей, адже це чар-зілля давало змогу людині забути всю гіркоту цього тлінного світу.

У цей час лама-знахар, який на певний час потрапив в опалу через той землетрус, запропонував своє пояснення, яке кардинально розходилось із думкою живого будди Цікера. Він сказав, що така чарівна річ може належати тільки небесним духам. І тільки завдяки безмежній удачі туси цю річ отримали чорноголові тибетці тут, у нижньому світі. А землетрус стався тому, що небожителі розсердились, коли втратили таку дорогоцінну річ. При цьому лама-знахар проголосив, що завдяки його молитвам духи вже погамували свій гнів. Туси глибоко втягнув п'янкий аромат, що ширяв у повітрі навколо, і, посміхаючись, кинув погляд на живого будду. Той сказав:

— Якщо ти, туси, віриш ламі-знахарю, тоді я краще повернуся, піду до свого монастиря.

— О Небо, наш живий будда знову розсердився. Однак я знаю, що він говорить неправду, інакше я б почав умовляти його зостатися, — туси говорив так, ніби живого будди тут не було.

— Кого хоче слухати туси — це не моя справа, — сказав у свою чергу живий будда з таким виглядом, ніби перед ним не було туси. — О Небо, раніше наставники казали мені, що наперед визначені долею речі не зупинити.

— Подивимось, наскільки розумний наш живий будда, — сказав, розсміявшись, туси.

— Нехай тебе супроводжує лама-знахар, якщо ти йому віриш, — відказав живий будда.

Туси більше нічого не сказав, однак узяв один із дзвіночків, що стояли біля його руки, і подзвонив у нього. На цей дзвінкий звук прийшов управитель, щоб спуститись, накульгуючи, вниз і провести живого будду до воріт. Раптом він запитав:

— Живий буддо, скажи, ці плоди дійсно принесуть нам лихо?

Живий будда широко розплющив очі, однак побачивши, що на обличчі цієї людини з’явився непідробно схвильований вираз, сказав:

— Хіба ні? Я що, заробляю на життя тим, що дурю людей? Почекайте й побачите, чим усе це закінчиться.

— Покладаємось тоді на те, що живий будда почитає сутри, аби вберегти справу нашого господаря.

Живий будда, тільки махнув рукою й пішов.

А на неозорих землях люди продовжували збирати мак. І з білого молочка виготовляли чорне пастоподібне зілля. Навколо розносився незнаний до цього аромат. Щури один по одному вилізали із своїх схованок і вервечкою йшли до тієї будівлі, де виготовляли опій, сідали там на сволок і насолоджувались п'янким ароматом. Мати перебувала в гарному настрої і вже давно не згадувала про головний біль. Одного разу вона пішла зі мною до того місця, куди звичайним людям вхід було закрито. Коли там працювали люди уповноваженого Хуана, на вході завжди чатував охоронець із рушницею. Мати сказала до нього:

— Навіщо, по вашому, уповноважений Хуан подарував мені люльку для куріння опію? Щоб ви не дозволили мені увійти?

Вартовий подумав, забрав у неї люльку й дозволив нам увійти.

Я зовсім не звернув уваги на те, як вони виготовляють опій у своїх великих казанах. Я побачив, що перед складеною з глини піччю висять нанизані ланцюжками шматки м'яса, — ми робили так само, коли з дітьми домашніх рабів ходили полювати дроздів. Я саме хотів покликати когось, щоб мені зняли одну таку низку з'їсти, як почув писк і побачив, як із сволока додолу злетів один щур. Чоловік, що випарював опій, відклав те, що тримав у руках, і невеличким ножем злегка зробив надріз на задній нозі щура. Щур ще раз вискнув, однак унаслідок наступного зусилля чоловіка з нього було знято шкірку, мов одяг, а після ще одного помаху ножа з тушки вилетіли легені й серце, які ще працювали. Усе це покотилось у наповнену сировиною миску, і щур перетворився на ще одну низку м'яса, підвішену перед піччю.

Дружина туси розсміялась:

— Ви мені дитину налякаєте!

Ті люди розреготались.

— А пані не хоче спробувати? — запитали вони.

Пані кивнула головою. І добре підсмажене щуряче м'ясо почало з шипінням бризкати лоєм над вогнем у печі. Запах був не гіршим, ніж коли смажити дроздів. Якби я випадково не підняв голову й не побачив на балці тих злодійкуватих щурів, напевне, я б теж посмакував китайського делікатесу. У той час, як мені здавалося, що ці гостропикі кусають мій шлунок, мати своїми білосніжними зубами розривала щуряче м'ясо, зовсім не зауважуючи те, як я витріщився на неї. Працюючи своїми чистими білими зубами, вона водночас муркотіла до мене, мов кішка:

— Як же ж смачно, синку! Скуштуй і ти трохи.

Однак я, ще не ївши, вже відчував нудоту.

Я вибіг за двері. Раніше я чув, як люди казали, що китайці — страховиська. Я їм не вірив, і це батько навчив мене не вірити тим брехням. Він спитав: що, твоя мати — страховисько? І сам же відповів: ні, вона не страховисько, у неї тільки вдача інакша, ніж у нас, вдача її національності. На думку старшого брата, кожна людина має свої вади. Згодом, коли з Англії повернеться старша сестра й відповідатиме на це запитання, вона скаже: я не знаю, страховиська вони чи ні, однак мені вони не подобаються. Я сказав їй, що вони їдять щурів, а вона сказала, що також вони їдять змій і ще багато інших дивних речей.

З’ївши свою порцію, мати виглядала дуже задоволеною і, мов кішка, облизувала язичком губи. Але якщо жінка несвідомо робить якісь котячі рухи, це дуже недобре. Тому коли так зробила дружина туси, я злякався.

Вона однак засміялась і зауважила:

— Вони дали мені опію, я раніше ніколи не пробувала його, а тепер спробую, — зауваживши, що я мовчу, вона продовжила: — Не засмучуйся, опій — це, звичайно, погано, але не дуже.

— Якби ти не сказала, я б і не знав, що опій — це щось погане, — відповів я.

— Для бідних людей опій — то погана річ, а для багатих — ні,  — сказала вона, додавши, що хіба родина Мерці не є найзаможнішою на сотні лі навкруги?

Мати простягнула руку і вхопила мене за лікоть, її довгі нігті при цьому увіпялись у моє тіло. Я скрикнув, ніби мене вкусив щур своїми гострими зубами. Мати також, побачивши, що на обличчі сина проступив непідробний жах, присіла на землю й почала трусити мене, питаючи:

— Синку, що таке ти побачив, чому так злякався?

Я заплакав і хотів сказати: «Ти ж їла щурятину, ти ж їла щурятину!» Однак тільки вказав на небо. Воно було порожнім, і тільки посередині на ньому зупинилася купка хмар. Усі вони по краях були блискучі й білі, а в середині — темні. Виглядало так, ніби вони загубились на цих просторах і не рухались, тому що не знали, куди далі йти. Мати подивилась на небо, куди вказувала моя рука, однак нічого там не побачила. Ті хмаринки не могли її зацікавити, адже вона турбувалась лише про земні справи. А на землі в той момент щури саме почали рухатись до місця, звідки поширювався особливий аромат. Однак я не хотів говорити це. Коли в твоєму тілі тече хоч крапля крові правителя, то навіть дурень знатиме, що чим більше триматимеш у своїх руках таємниць інших людей, тим краще. Тож мені залишалося тільки вказати на небо. Однак цього разу мати також злякалась. Вона міцніше притисла мене до себе й пішла, прискорюючи кроки, тож невдовзі ми вже опинилися перед замком. На майдані кат Аїр саме прив’язував людину до карного стовпа. Коли він побачив нас, то зігнув у поклоні своє худе тіло, що було характерною ознакою їхньої родини, і привітався:

— Паничу! Пані!

Моє тіло відразу ж перестало тремтіти.

Мати промовила до ката:

— Вашу родину оточує міцний дух вбивства, навіть усі нечисті речі, що прив’язалися до тіла панича, розбіглись від страху. Нехай відтепер твій син більше часу проводить із паничем.

Кати[73] туси Мерці не знати відколи з покоління в покоління носили імя Аїр, і якби всі вони були живі, ніхто б не зміг визначити, хто з них хто. Тож добре, що в них живими завжди були тільки два покоління. Поки батько виконував карні справи і вбивав людей, син поступово зростав і навчався різним навичкам ката. Карав людей Аїр-старший, а чекав на свою зміну Аїр-молодший. Можна було сказати, що всі Аїри викликають у людей найсильніший у світі жах, тож усі вони є найсамотнішими людьми в світі. Іноді мені здавалося, що Аїр-молодший — німий. Тому коли ми вже зробили кілька кроків, я обернувся й запитав ката:

— Твій син уміє розмовляти? Якщо ні, то я навчу його.

Кат низько мені вклонився.

Піднявшись нагору, мати відразу ж лягла. Потім вона наказала служниці Дролмі вийняти з валізи люльку для куріння опію, що її подарував уповноважений Хуан, а також запалити опійну лампу. Далі витягла з-за пазухи грудку сирого опію, схожого на якесь місиво, зім'яла з нього кульку, розміром з пігулку, поклала в трубку й почала нагрівати над язиками полум’я в лампі. Її тіло при цьому обм'якло. Пройшов досить довгий час, поки вона прокинулась і сказала:

— Від сьогодні я вже нічого не боюся. Срібло, яке подарував уповноважений Хуан, гірше від того, що є в туси Мерці, — додала також вона.

Вона мала на увазі той срібний лоток (скриньку), на якому розташовувалося приладдя для куріння опію, маленьку чашку та дві-три шпиці, призначені для того, щоб підхоплювати шматочки опію.

Дролма поспішила зазначити:

— У мене є друг, дуже хороший майстер, можна покликати його, щоб переробити ці речі.

— Твій друг? — перепитала мати. — Той тип, що внизу в дворі?

Санг'є Дролма кивнула головою, почервонівши.

Сонце сіло за гори. Надворі стояла глибока осінь і в світлі призахідного сонця усе навколо здавалося ще більш золотим і блискучим. У кімнаті, однак, очевидно потьмяніло.

І чим більшою ставала темрява в кімнаті, тим яскравіше горіли очі в дружини туси. Мені пригадались очі щурів, побачених у цеху, де виготовляли опій. Я вхопився за руку Дролми, однак вона відкинула мою руку аж мені на груди. Виходило, що через неї я сам собі зробив боляче. Я скрикнув. Цей зойк виражав і біль, і страх щодо материних очей, у яких мерехтіли вогники. Обидві жінки поспішили запитати мене, що сталося.

Дролма також своєю лагідною рукою обійняла мене за плечі.

Я, заклавши руки за спину, повільно підійшов до вікна і, побачивши, що на синю небесну запону вистрибують одна по одній зірки, голосом, що саме ламався, проказав:

— Стемніло, запаліть ліхтарі!

— Стемніло, а ліхтарі ще не запалені! — висварилась дружина туси.

Я продовжував дивитись на нічне небо, байдужий до того, що роблять жінки. Незабаром поширився приємний запах пороху — це служниця чиркнула сірником. Загорівся ліхтар. Я повернувся і, стискаючи свій зап'ясток, сказав до Дролми:

— Незграбо, ти зробила мені боляче!

Тепер в обернених на мене очах Дролми з'явилися сльози, вона впала на коліна й піднесла мої руки, видихаючи вгору аромат своїх вуст. Місце, яке боліло, почало свербіти, тож я розсміявся. Служниця повернулась до матері й сказала:

— Пані, молодший панич сьогодні схожий на справжнього панича. Дивись, у майбутньому він і справді стане туси Мерці.

Ці слова були дуже приємними. Навіть попри те, що я не міг стати туси на цих землях. І навіть якби я не був дурнем, все одно не я був би майбутнім туси. Вираз обличчя матері свідчив про те, що вона задоволена почутим, однак уголос вона висварилась:

— Що за нісенітниці!

— І що ж за нісенітниці? — спитав туси, увійшовши до кімнати.

— Двоє дітей верзуть нісенітниці, — відповіла йому матір.

Однак туси наполягав на тому, що хоче почути, які ж нісенітниці верзуть двоє дітей. На обличчі матері з'явився такий самий улесливий вираз, який щойно мені показала служниця:

— Скажу тобі тільки тоді, якщо ти не розсердишся.

Батько сів на тахту для куріння опію, що була в кімнаті його дружини, зіперся обома руками на коліна й промовив:

— Кажи!

Дружина туси повторила слова Дролми, що були мені похвалою.

Туси розсміявся й махнув рукою, підкликаючи мене підійти до нього, потім запитав:

— Синку, а ти хочеш бути туси?

Дролма зайшла батькові за спину й почала махати до мене руками, однак я все одно голосно відповів:

— Хочу! — так солдат голосно відповідав на запитання начальника.

— Добре, — продовжив батько. — Однак скажи, це ж не матір навчила тебе так думати?

Я, ніби солдат, звів докупи п'яти й голосно промовив:

— Ні, якраз вона не дозволяє мені так думати!

Туси кинув на дружину пронизливий погляд і сказав:

— Що ж, словам дурня я вірю, адже іноді розумних людей стає так багато, що аж на душі неспокійно, — і додав для мене: — Ти думаєш правильно, однак і те, що твоя мати не дозволяє тобі так думати, — теж правильно.

Мати наказала Дролмі відвести мене до моєї кімнати:

— Паничеві час спати.

Дролма, коли допомагала мені роздягатися, то схопила мою руку й приклала до своїх грудей — її серце скажено калатало. Вона сказала, що я налякав її до смерті. І ще сказала, що в дурнів є своє щастя. А я відповів, що я не дурень, оскільки дурень не буде хотіти стати туси. Від того вона знову перелякалась і вщипнула мене.

Потім я заснув, сховавши свою голову між її грудей.

Усі мої сни останнім часом були білими. І цей вечір не був винятком. Я бачив, як на мене накочується білий колір. От тільки не міг розібрати, чи його джерелом були жіночі груди, чи макові коробочки. Мене закрутила біла хвиля й понесла кудись. Я голосно скрикнув і прокинувся. Дролма обійняла мене й спитала:

— Що сталося, паничу?

— Щур! Щур! — вигукнув я.

Я справді побачив щура. Прямо на плямі тьмяного місячного сяйва, що лилося крізь вікно.

Я боявся щурів.

Відтоді я не наважувався один ходити по замку.

9. Хвороба

Я боявся щурів.

А вони казали, що я захворів.

Я не захворів, я тільки боявся тих дрібних істот, які верещать, мають блискучі очі й гострі передні зуби.

Однак вони наполягали на тому, що я захворів. Я ж ніяк не міг заборонити їм так думати. Все, що я міг, — це міцно стискати руку Дролми, коли приходила мати. Щодня управитель кликав хлопчика-раба Соднама Г’ялцена й спадкоємця ката Аїра-молодшого, щоб вони чекали біля входу, і відколи я виходив з дверей, ці двоє підлітків-слуг, моїх однолітків, ходили за мною, не відступаючи ні на крок.

Дролма сказала:

— Панич іще не став туси, однак уже важливіший тут за туси.

— Я боюся, — відказав я.

— Ти тільки поглянь на свій пришелепуватий вигляд, — не витримала Дролма, однак її погляд постійно ковзав до срібляра.

Срібляр з двору також дивився на нас угору. Коли я побачив, що при цьому він ударив себе молотком по руці, я мимоволі розсміявся. Я не сміявся вже давно, а тільки люди, які давно не сміялись, знають, як приємно буває від сміху, навіть приємніше, ніж коли хочеш жінку. Відтак я просто там ліг на землю й почав реготати. Люди, які це бачили, казали, що панич направду захворів.

Через мою хворобу лама-знахар і живий будда Цікер знову розгорнули між собою боротьбу.

Вони обидва заявили, що можуть вилікувати мою хворобу. Лама-знахар, який опинився в цій ситуації в більш вигідних умовах, почав читати священні книги та виготовляти ліки, причому перший спосіб був головним для нього, а другий — допоміжним. Однак усе виявилося марним. Тоді прийшла черга живого будди Цікера з'явитись на сцені. Його способи лікування були майже ті самі, тільки виготовлення ліків було основним, а читання канонів — допоміжним. Не хотів би я лікуватись у цих двох типів у випадку справжньої хвороби! Приймаючи ліки, я закривав очі й міг побачити, як ці ліки падають з ротової порожнини в шлунок, а потім повзуть по кишечнику. Іншими словами, ці ліки в жодному разі не могли досягти того місця, де сидів страх до щурів, вони прослизали повз нього зовсім поряд, відділені стінками шлунку. Дивитись, як ці двоє типів носяться із своїми ліками і якої серйозності їм надають, мені було дуже смішно. Ліки лами-знахаря завжди були зроблені в формі чорних пігулок, кожна з яких окремо вкладалась у красиву коробочку, тож виникало враження, що в середині не пігулка, а дорогоцінний камінь. У живого будди ліки являли собою порошок, який спочатку загортали в папір, а потім зверху нього намотували кілька шарів жовтого шовку. Коли його повні руки починали шар за шаром знімати цей, здавалося, нескінченний шовк, я очікував, що ізсередини вистрибне цілий світ, однак, зрештою, з’являлася лише купка сірого порошку. Живий будда, прибравши дуже специфічного виразу, щось читав над ними, а те місце в моєму животі, де зосереджувався страх, також хотіло зайтися сміхом. Коли той порошок висипали мені в рот, здавалося, що примчав табун коней із якогось дуже сухого місця, тоді в шлунку все перемішувалось, а перед очима все застилала курява.

Я спитав у обох лікарів-чудотворців, що в мене за хвороба.

Лама-знахар сказав:

— Паничеві трапилась якась брудна річ.

Живий будда Цікер відповів те саме.

Вони також сказали, що «брудна річ» може мати два значення: перше — «бруд», друге — «наслання». Я не знав, яке із цих двох значень вони мали на увазі й лінувався спитати. Соднам Г'ялцен міг дуже точно копіювати голоси обох лікарів, і якось повторив:

— Паничу, я думаю, тобі трапилась якась брудна річ.

Після цього ми з ним удвох розреготались. Майбутній кат сміявся беззвучно. Його посмішка була дещо сором'язливою. А от сміх Соднама Г'ялцена був схожий на плюскіт води, коли її виливають з великої миски. Бачите? Мені подобаються обидва маленькі прислужники. Я сказав їм:

— Ви мені подобаєтесь. Я хочу, щоб ви завжди були за моєю дупою.

Я також повідомив їм, що мені не траплялося жодної брудної речі.

Коли ми були разом, завжди говорив тільки я. Соднаму Г'ялцену нічого було сказати, тож він і мовчав. У Аїра-молодшого, навпаки, в душі було багато слів, однак він не знав, звідки почати їх висловлювати. Його слід було б віддати до монастиря вивчати священні книги. Однак він народився, щоб бути катом нашої родини. І от ми втрьох — обидва прислужники позаду мене — простували широчезним осіннім полем. Осіннє небо ставало дедалі вище й дедалі синіше. Усе навколо окутував запах макових коробочок, і земля ніби сп’яніла. Я раптом сказав до Аїра-молодшого:

— Відведи мене до своєї родини познайомитись.

Аїр-молодший зблід на обличчі, став на коліна й сказав:

— Паничу, але там є речі, ще страшніші від щурів.

Коли він так сказав, мені ще більше закортіло туди піти. Я зовсім не був боягузом. Раніше я й щурів зовсім не боявся, і тільки мати знала, чому то сталося. Тож я наполягав на тому, щоб піти відвідати родину ката.

Соднам Г'ялцен спитав Аїра-молодшого, які саме страшні речі є в його родині.

— Знаряддя для тортур, — відповів той. — Усе в крові.

— А ще?

Він роззирнувся по сторонах і сказав:

— Одяг, залитий кров’ю одяг мертвих.

—Іди вперед і веди нас, — наказав я.

Ніхто б і подумати не міг, що родина ката виявиться набагато спокійнішою за будь-яку іншу родину.

У дворі сушилося багато різних лікарських трав. Кати, завдяки своєму особливому розумінню людського тіла, є справжніми лікарями-хірургами на цій землі. Мати Аїра-молодшого не витримала свого призначення бути дружиною ката й, народивши сина, невдовзі померла. Тож єдиною жінкою в родині катів наразі була вісімдесятирічна бабуся Аїра-молодшого. Коли вона дізналася, хто я такий, відразу ж сказала:

— Паничу, я давно вже мала померти. Однак тоді нікому було б доглядати за твоїми двома катами, адже чоловіки завжди потребують догляду жінки, тож я не можу померти.

Аїр-молодший пояснив їй, що я не збираюся віднімати в неї життя.

Вона зауважила, що паничі не приходять без причини до родини рабів. Зір у неї вже був поганий, тож вона навпомацки натерла до блиску мідний чайник.

У першій кімнаті, яку ми оглянули, зберігалося знаряддя для тортур. Найпершими там були шкіряні канчуки, зроблені з недубленої ячої шкіри і з дубленої ячої шкіри, вони були у вигляді переплетених ремінців, у які ще були вплетені золоті нитки. Ще там було багато інших подібних речей. Усі ці речі туси Мерці різних поколінь дарували своїм катам. Далі там були різноманітні ножі, однак усі вони, різних розмірів і форм, були виставлені тут не для краси — кожний призначався для різних частин тіла людини. Наприклад, тонкі й широкі ножі найкраще пасують до шиї, а вузькі й довгі — зручні для того, щоб проходити між ребрами й досягати теплих і тріпотливих внутрішніх органів; ножі, вигнуті навіть більше, ніж місяць-молодик, пасують до людських колінців. Далі там ще було чимало речей. Наприклад, спеціальні ложки, щоб виймати очі. Або штучна щелепа — вона могла допомогти вилікувати зуби, але й могла відразу позбавити людину всіх зубів. І от такі речі заповнювали всю кімнату.

Соднаму Г'ялцену дуже сподобались усі ці речі. Він сказав до Аїра-молодшого:

— Це ж можна скільки завгодно вбивати людей! Оце так задоволення!

— Вбивство людини — це дуже боляче, — відповів Аїр-молод-ший. — Хоча всі ті люди порушили закон, однак вони не є ворогами ката. До того ж, — і тут він кинув на мене погляд і стишив голос, — серед покараних людей є й безвинні.

— Як ти це знаєш? — поцікавився я.

— Я не знаю, я ще не вбивав людей, — відповів майбутній кат родини Мерці. — Однак старші люди розказували, що є. — Потім, вказуючи нагору, він додав: — Я чув, що з одягу там про це також можна дізнатись.

Той одяг був на горищі родини катів[74]. Причому горище спеціально було добудовано пізніше, щоб зберігати там одяг мертвих. Нагору вела драбина, видовбана у стовбурі дерева[75]. Перед цією драбиною обличчя Аїра-молодшого побіліло ще більше:

— Паничу, може все-таки не підемо нагору?

У душі я також боявся, тож кивнув головою. Однак Соднам Г’ялцен вигукнув:

— Паничу, ти злякався чи ти дурний? Якщо так-от підійти до дверей, але не зайти в середину подивитись, то я з тобою більше не гулятиму!

Він сказав, що я дурний, але я відзначив, що і він не такий уже й розумний: думає, що як схоче зі мною гуляти, то й гулятиме, а не схоче — то не гулятиме. Я сказав йому:

— Я запам'ятаю ці твої слова. Але знай: ти не гуляєш зі мною, ти мені прислужуєш.

Я з радістю побачив, як він отетерів, почувши ці слова, — навіть роззявив свій пришелепуватий рот. Аїр-молодший теж закляк, стоячи поряд зі мною.

Я зробив знак губами, і Аїр-молодший із пополотнілим обличчям побрався драбиною вгору. Верхній кінець драбини лежав прямо перед входом на те горище. Там було написано (ламою на спеціальне запрошення) закляття, що «запечатує двері». Напис був притрушений золотим порошком, тому виблискував на сонці. Я також брався нагору слід у слід, і моя маківка майже торкалася п'ят Аїра. Він обернувся й повідомив, що ми прибули, а потім запитав, чи дійсно потрібно відкривати, адже, за його словами, там справді можуть бути душі безневинно загиблих, відтак вони можуть втекти. Соднам Г’ялцен унизу вилаяв Аїра-молодшого, сказавши, що той сам має вигляд такого духа, і я відчув, поглянувши на Аїра-молодшого, що ця лайка справедлива — вигляд у того був дійсно такий. Однак Аїр-молодший сказав до мене:

— Я за себе не боюся, однак боюся, що там справді буде щось таке, що зашкодить паничеві.

Тож один із хлопчиків-слуг був хоробрим, інший — умів говорити. Однак хоробрий мав ні за що інших людей, а той, який умів ладнати з іншими, не відрізнявся хоробрістю. Вони обидва не могли мені не подобатись. Будинок родини катів було розташовано на невеликому схилі — нижче, ніж замок туси, однак вище, ніж інші родини. Вибравшись нагору по драбині, видовбаній у суцільному стовбурі, я побачив унизу велике поле, побачив, що вже настала осінь і над ним кружляють зграї диких голубів. Ми в той момент перебували навіть вище голубів і бачили, як річка досягає далекого-далекого краю неба.

Я сказав:

— Відкривай!

Аїр-молодший зняв із дверей замок. Я почув, що Соднам Г'ялцен дихає так само важко, як і я. Тільки Аїр-молодший залишався абсолютно спокійним і майже прошепотів:

— Вже відкрив.

Щойно його рука торкнулась тих маленьких дверей, як вони рипнули й прочинились. Нас обвіяло холодним вітром, тож ми всі троє затремтіли. Потім ми увійшли до кімнати й скупчились у квадраті світла, що падало з дверей. Одяг висів на окремих жердинах, зроблених із деревини ялини китайської[76] і розставлених упоперек кімнати. Він звисав так тихо, ніби тут, стоячи, спали багато людей. На горловинах цього одягу виднілися слабкі сліди крові, які вже почорніли. Однак увесь одяг був гарним, таким, що люди вдягають на свято. Перед стратою люди вбираються в гарний одяг, щоб після смерті промочити його своєю кров’ю і покинути в цьому світі. Я підняв полу одного такого вбрання, обшитого хутром видри, й приготувався побачити там усередині якесь висохле обличчя, однак там було тільки тьмяне світло, що миготіло на атласному підкладі. Навіть коли Соднам Г'ялцен відважно накинув на себе одне з тих вбрань, нічого не сталося.

А коли ніякої дивовижі не стається, відчувається сильне розчарування.

На зворотному шляху ми побачили, що на гірському перевалі з'явився силует людини. Відразу ж за цим інший силует вигулькнув на західному перевалі. Обидва мої прислужники зажадали зачекати й подивитися, хто це. Вони знали, що всі тутешні дороги ведуть до замку туси, і всі перехожі мають щось віддати — або гроші, хто має гроші, або речі, хто має якісь речі, або ж гарні слова, приємні туси, якщо не мають нічого іншого.

Коли ми повернулись на горішній поверх замку, Дролма принесла чай і я наказав їй налити також чаю обом прислужникам. Це її дуже роздратувало, й вона, скосивши вбік від мене очі, сказала:

— Я що, маю слугам наливати чай?

Однак я не звернув на неї уваги, тож вона вимушена була поставити перед ними дві піали й налити в них гарячого чаю. Я чув, як вона вилаяла двох бешкетників:

— От телепні невиховані, перед паничем сидячи, п’ють чай! Нумо бігом до дверей, і там стоячи пийте!

У цей час знадвору почувся гавкіт сторожових собак.

— Хтось чужий прийшов, — сказала Дролма.

— Це — тебе сватати, — проказав я.

Вона мовчки понурила голову.

— Однак, на жаль, це не срібляр, — додав я.

Мені дуже хотілось у ту мить подивитися на її вираз обличчя, однак знизу вже залунали вигуки з повідомленням про те, що прийшли гості й просять їх прийняти. Я, звісившись через перила, дивився вниз, а обидва маленькі прислужники стояли позаду мене — один справа, інший зліва. У той день на мені був довгополий плащ із парчі з вибитими по ньому колами квіткових візерунків, яскраво-рожевого кольору пояс, на якому висів ніж у піхвах, прикрашених трьома великими коралами зеленого кольору. Гість тільки підняв голову і відразу ж побачив мене та помахав мені рукою. Потім тато, потім старший брат, потім мати — родина туси Мерці в повному складі вийшли зі своїх кімнат. Хоча у нас тут люди так не вітаються, однак я все-таки зрозумів, що незнайомець вітає мене, тож і собі помахав йому рукою.

Коли незнайомець піднявся нагору, уся родина Мерці вже чекала на нього в кімнаті.

Гість увійшов.

Я подумав, що бачу примару. Хоча цей чоловік був одягнутий у широкий довгополий плащ тибетців, очі в нього були блакитні, а коли він зняв капелюха, то явив нам своє золоте волосся. Дорогою він сильно спітнів і від його тіла поширювався дуже неприємний запах. Я запитав старшого брата, чи це — привид. Він відповів мені на вухо: «Це — людина із Заходу».

— Старша сестра живе в країні таких людей?

— Майже.

Незнайомець говорив нашою мовою, однак звучала вона все одно дуже дивно, не так, як наша, а так, як їхня, західна. Він сидів там і говорив, говорив, аж нарешті люди родини Мерці зрозуміли, що він прибув з Англії по морю на плавучому будиночку. Зі спини свого віслюка він зняв годинник з боєм — це був подарунок для туси. Кімнати батька й матері були заставлені такими речами, однак цей годинник виглядав красивішим, оскільки його поверхня була вкрита шаром емалі.

Цей чоловік мав благозвучне ім'я: Чарльз.

— Більше схоже на наші імена, ніж на китайські, — сказав туси, кивнувши на це головою.

Старший спадкоємець туси запитав цього Чарльза:

— Куди ти йдеш через наші землі?

— Моя мета — власне землі туси Мерці, — відповів Чарльз, покліпавши своїми блакитними очима.

— Тоді розкажи, яку користь ти нам принесеш, — наказав туси Мерці.

— Я виконую волю Господа нашого поширити тут Благу звістку[77], — сказав Чарльз.

Далі батько й Чарльз почали обговорювати, чи може існувати Бог на цих землях. Місіонер був сповнений віри в майбутні події. Але туси Мерці висловлював сумніви відносно цього. Він спитав Чарльза, чи його Бог — то Будда?

Відповідь була — ні, однак він, як і Будда, несе щастя знедоленим людям.

Туси бачив, що різниця між двома вищими істотами дуже незначна. Як і в тих питаннях, про які сперечаються лама-знахар і живий будда Цікер, коли з'ясовують, хто з них більш освічений: наприклад, скільки листків на дереві Будди[78], що росте в чистих землях будди Майтреї[79], досягають у розмірі однієї йоджани[80] або скільки на такому дереві можуть жити бодхісатв й інші подібні питання. Туси завжди був незадоволений, коли лами сперечались про таке. І не тому, що вважав безглуздою нудну схоластику, а тому, що на цьому тлі здавалось, що він — неосвічений. Батько сказав до золотоволосого й блакитноокого Чарльза:

— Хто приїхав сюди — наш гість. Тож спочатку влаштовуйся.

Ззовні повіяв аромат індійських паличок, якими викурювали запах плісняви з кімнати для гостей.

Мати ляснула в долоні, й до кімнати увійшов кульгавий управитель, щоб відвести гостя до кімнати. Коли всі вже збиралися розходитись, я сказав:

— Є ще один гість. Він веде за собою не віслюка, а мула.

І дійсно, собаки на вході скажено загавкали.

Батько, мати й старший брат якось особливо подивились на мене. Однак я впорався із схожим на поколювання відчуттям, яке виникло в мене при цьому, і тільки сказав:

— Ось бачите, гість прийшов.

10. Гелук[81] — нова релігійна течія

Другим непроханим гостем виявився чоловік в одязі лами.

Він вправно прив’язав свого мула до конов’язі перед брамою; коли піднімався на верхні поверхи замку, ступав дуже легко, однак його темно-червона ряса тріпотіла при цьому, мов прапор на вітрі, хоча в той час навколо не було жодного вітерця. На п'ятому поверсі, куди він піднявся, перед ним постали багато однакових дверей, однак він прочинив саме ту, за якою на нього чекали люди.

Так нам явилося його молоде й радісне обличчя.

На кінчику носа в нього були дрібні краплини поту. Він дихав дещо важко, ніби кінь, який щойно пробіг довгу дорогу. Було видно, що всім людям у кімнаті сподобалось його обличчя. Він, навіть не привітавшись, вигукнув:

— Мені потрібно саме це місце! Ваші землі — це те місце, яке я шукав!

Туси піднявся зі свого місця й промовив:

— Глянувши на твої чоботи, можна дізнатись, що ти приїхав здалеку.

Тільки тепер незнайомець уклонився туси на знак привітання й сказав:

— Зі святого міста Лхаси[82].

Він був надзвичайно запальний юнак, тож додав:

— Чи не дасте монахові піалу чаю? Гарячого чаю, адже я всю дорогу пив тільки воду з гірських джерел. Це місце я шукав більше року і за цей час встиг напитися з різних джерел — і солодких, і гірких, і солоних, мабуть, ще ніхто не куштував так багато смаків джерельної води.

— Однак ти ще не сказав нам, на яке ім'я до тебе звертатись? — ввічливо перервав його слова туси.

— Тільки погляньте на мене — так зрадів, що й забув про це! — вигукнув незнайомець, ляснувши себе по голові.

Потім він повідомив нам, що його звати Вангбо Єшей і це ім'я йому дарував його учитель, коли він отримував ступінь ґеше[83].

— О, то ти ґеше? — спитав старший брат. — У нас ще не було жодного ґеше.

Ґеше — це найвищий науковий ступінь, який може отримати монах, дехто вважає, що він відповідає ступеню доктора.

— Тільки погляньте, до нас прийшла ще одна освічена людина! — сказав туси. — Думаю, ти можеш залишитись і жити або у мене вдома, або в моєму монастирі — як забажаєш.

— Я хочу заснувати тут нову школу, — відповів йому Вангбо Єшей, — і пошанувати величну традицію гелук, започатковану великим учителем Цонкапою[84] на заміну усім тим школам, представники яких заскніли в хибних думках, нехтують заповідями й живуть так само гріховно[85], як і миряни.

— Про які це ти школи говориш? — запитав туси.

— Про ті самі, яким ти сприяєш, — відповів Вангбо Єшей. — Про н'їнгму[86] та інші, де вірять у чаклунство[87].

Туси знову перервав слова далекого гостя й наказав управителю:

— Візьми ароматні палички — щонайкращі! — й запали їх у кімнаті для гостей.

Тут гість раптом просто в нашій присутності наважився наказати управителю:

— Накажи комусь нагодувати мого мула. Адже, хто знає, може твій господар надумає вивезти на ньому зі своїх земель скарби Доброї звістки?

— Ми ще не бачили такого зарозумілого ламу, як ти, — сказала матір.

— Так ви ж із родини Мерці ще не стали благодійниками нашого неосяжного праведного вчення! — відповів їй лама, після чого спокійно вийшов з кімнати.

Однак мені цей чоловік уже встиг сподобатись.

А туси не знав як йому поставитись до цього Вангбо Єшей зі святого міста.

Відколи той з’явився в нього, лама-знахар пішов до монастиря живого будди Цікера. Туси сказав тоді, що цей Вангбо Єшей, очевидно, знана людина, оскільки зміг поєднати двох ворогів. Відтак він наказав слугам запросити його до себе. Вангбо Єшей прийшов. Туси поклав перед ним вишукану подушку для сидіння й сказав:

— Я мав би подарувати тобі пару чобіт, оскільки твої зовсім драні, однак, зрештою, дарую тобі цю подушку для сидіння.

— Я повинен привітати туси Мерці, — відказав Вангбо Єшей. — Відколи будуть встановлені стосунки із святим містом, основи твоєї родини стануть вічними.

— Ти ж не відмовишся від піали чангу? — спитав туси.

— Я відмовлюся, — відповів йому Вангбо Єшей.

— Тутешні лами не відмовляються, — зауважив туси.

— Тому цей світ і потребує нашого нового напряму вчення, — відзначив Вангбо Єшей, і чоло його освітилося.

Ось так Вангбо Єшей залишився в нас жити. Туси не обіцяв йому ніяких особливих повноважень, тільки дозволив набирати вірян, хоча спочатку монах сподівався, що туси вижене представників старих шкіл, а вірян і відповідні місця піднесе в дар йому. Цей завзятий лама думав тільки про настанови своїх вчителів і про свою мрію дістатись нового місця й проповідувати там основи вчення.

Зазвичай, коли лама, не важливо належить він до старої чи до нової школи, прибуває до певного місця, щоб заснувати там обитель, він перед тим бачить віщий сон. Вангбо Єшей бачив такий сон невдовзі після того, як отримав найвищий науковий ступінь ґеше. У Лхасі, в маленькій, зведеній з лесу келії, він побачив уві сні гірську ущелину, розчахнуту в напрямку на південний схід. Ця ущелина завивалась, мов мушля морського молюска, а гул річкової води, що текла внизу, нагадував голоси монахів, які разом вигукують ім’я Будди. Він пішов до майстра розтлумачити сон. Той майстер був людиною, глибоко зацікавленою в політиці, і в той час саме приймав у себе одного майора з Англії. Коли він розповів свій сон, майстер сказав: ти повинен іти до сусідньої із китайцями місцини, де є розораний гірський перевал. Усі гірські ущелини в тих місцях, як і серця тамтешніх людей, обернені на південний схід. Тоді він став на коліна й дав тверду обітницю, що збудує в такій ущелині багато храмів тієї школи, до якої сам належить. Майстер видав йому дев’ять книжок, у яких були викладені основи вчення цього напрямку. Той англієць, почувши, що він збирається йти в землі, близькі до китайських, проповідувати там основи вчення, подарував йому мула, особливо підкресливши, що це — англійський мул. Вангбо Єшей не знав, чи повинен мул неодмінно походити з Англії, однак дорогою зрозумів, що це справді хороший мул.

Туси сказав йому: сам шукай собі вірян.

Однак хто ж наважився б бути його першим вірянином? Серед чотирьох осіб, яких він бачив, точно не туси, дружина туси також навряд чи, оскільки завжди мала відсутній вигляд, а молодший син туси завжди ходив із відкритим ротом, не знати, чи тому, що дурний, чи тому, що дуже зосереджений. Тільки старший син туси посміхнувся до нього. Тож одного дня, коли старший брат збирався поїхати кудись верхи, Вангбо Єшей схопив його віжки і сказав до майбутнього туси:

— Я покладаю на тебе надії, ми з тобою однаково належимо майбутньому.

— Не потрібно це, — несподівано сказав старший брат. — Я не вірю в ці ваші речі. Не вірю тобі й не вірю іншим ламам.

Ці слова сильно вразили Вангбо Єшей, адже він уперше в житті чув, щоб людина наважувалась так відкрито проголошувати, що не вірить у шанований понад усе закон Будди.

Старший спадкоємець туси тим часом уже далеко мчав на своєму коні.

Вангбо Єшей вперше помітив, що тутешнє повітря якесь дивне — він відчув запах опію, що тут виготовлявся. Від цього запаху в людини не тільки виникали приємні відчуття, але й водночас паморочилось у голові й мерехтіло в очах. Цей запах був навіть більш шкідливий, ніж принади темних сил. Він почав розуміти, в яке місце завів його сон. Однак без жодного результату він не міг повертатися звідси до святого місця.

Він важко зітхнув — цей подих був і довгим, й глибоким і свідчив про те, що він на високому рівні володіє йогою.

Вангбо Єшей не завважив, коли позаду нього з'явився лама-знахар, інакше він не став би так тяжко зітхати. Лама-знахар голосно розсміявся. Вангбо Єшей не потрібно було обертатись, щоб дізнатися, що сміється монах. Він відчув, що цей чоловік намагався показати свою глибоку внутрішню силу, однак це вийшло в нього тільки на першому подиху, а вже на наступному — він припустився помилки.

— Я чув, що прибула особа від нової школи, — сказав лама-знахар, — і якраз хотів якось зустрітись, однак не думав, що випаде зустрітися вже тут.

Вангбо Єшей процитував по тому канон.

Лама-знахар також процитував канон.

Смисл першої цитати полягав у тому, що зустрітись означає помірятись магічними силами[88].

Смислом другої цитати було те, що коли між усіма буде знайдено компроміс, настане мир[89].

Результатом, однак, було те, що вони не знайшли спільної мови, тож повернулись один до одного спиною й розійшлися.

На другий день він прив'язав до пояса ключі від кімнати для гостей і пішов проповідувати своє вчення в народ.

А Чарльз у цей час у кімнатах розповідав дружині туси історію людини, яка народилась у яслах. Я іноді заходив і теж слухав по кілька речень, тож так дізнався, що в цієї людини не було батька. Однак коли я зауважив, що це — так само, як і в Соднама Г'ялцена, мати плюнула в мій бік. Одного дня я побачив Дролму, що вся в сльозах вийшла з кімнати, і спитав, хто її образив, однак вона, затинаючись і схлипуючи, сказала:

— Він помер! Римляни розіп’яли його…

Я увійшов до кімнати й побачив, що мати також витирає очі шовковою хустинкою, а в того Чарльза на обличчі світиться переможний вираз. Він поставив на підвіконня статуетку людини, яка навіть одягу не мала, й світила своїми ребрами. Я подумав, що це і є чоловік з тієї історії, що викликала сльози в двох жінок. Його підвісили, мов злочинця, забивши в долоні цвяхи, і з ран у долонях витікала кров. Я подумав, що його кров уже майже вся витекла, інакше б його голова не звисала на груди так, ніби йому зламано шию. Від цієї думки мені зробилося смішно, я не стримався й розсміявся.

— О мій Господарю, — сказав Чарльз, — він не відає, що робить, помилуй цю нерозумну людину. Я зроблю його Твоїм ягням.

— Хто ця людина, яка стікає кров’ю? — спитав я.

— Мій господар Ісус.

— А що він може робити?

— Він приймає на себе людські біди й рятує людину з моря гіркоти.

— Та кому ж він може допомогти, коли сам такий бідолашний?

Чарльз тільки стенув на це плечима й нічого більше не сказав.

Він отримав у туси дозвіл всюди шукати різноманітні камінці. Одного разу він приніс нам новину про те, що Вангбо Єшей оселився в печері в горах і скрізь проповідує лагідне віровчення та жорстку дисципліну. Чарльз відзначив:

— Я повинен сказати, що він — хороший монах, однак ви тут не приймаєте хороших речей, тому я зовсім не дивуюся тому, що він наразився у вас на холодний прийом і насмішки з боку народу. Через це я задоволений уже хоча б тим, що ви дозволили мені збирати руду.

А камінців у цього типа ставало дедалі більше.

Лама-знахар сказав туси:

— Цей чоловік забере у нас дорогоцінності наших гір.

На що туси йому відповів:

— Якщо ти знаєш, де перебувають ті дорогоцінності, йди туди й стережи їх, а якщо не знаєш, не кажи про це мені, аби тільки я почав хвилюватися.

Ламі-знахарю нічого було на це відказати.

Туси запитав про ці слова в живого будди Цікера. Той відповів:

— Усе це — шаманські балачки. В нього таких знань немає.

— Знай, — сказав йому туси, — колись мені потрібно буде спертися на твій — і не старий, і не незвично новий напрям.

— Сподіваюся, туси так і зробить, — холодно відповів на це живий будда, який не дуже вірив у його слова.

Коли випав перший сніг, Чарльз надумав вирушати в дорогу. На той час він уже був другом Вангбо Єшей й обміняв свого віслюка на його кремезного мула. Він ретельно перебрав принесені з гір камінці, завантажив їх у торбу з ячої шкіри, а тепер повісив її на спину мула. Сніг був сухим і пекучим, мов дробинки чи піщинки. Чарльз подивився на далекі гори в напрямку печери, у якій жив Вангбо Єшей, і сказав:

— Мій друг не міг прогодувати таку велику худобину, тож будемо сподіватися, він зможе прогодувати себе та лагідного осла.

— Ти ж обмінявся з ним тому, що осел не повезе важке каміння, — зауважив я.

— Ти — дуже цікава людина, паничу, ти мені подобаєшся, — розсміявшись, сказав Чарльз.

Він обійняв мене, притиснувши до грудей, і я відчув міцний запах худоби, що йшов від його тіла. Він ще стиха сказав мені на вухо:

— Якби в тебе з'явилась можливість стати туси, ми були б з тобою добрими друзями.

Його блакитні очі сміялись. Я подумав, що він не помітив, що я — дурень. А інші ще не встигли повідомити йому це.

Під час прощання із туси Чарльз сказав йому таке:

— Гадаю, тобі все ж не потрібно завдавати таких складнощів набожним людям. Доля винагородить вас за це.

Договоривши, він одягнув рукавиці, поплескав мула по крупу й пішов уперед крізь сніжинки, що беззвучно мерехтіли в повітрі. Цокіт копит мула було чути ще довго після того, як його високий силует пропав у снігу. Коли він також стих, усі зітхнули з полегшенням, ніби скинули з плечей величезний тягар.

Усі почали говорити, що незабаром прибуде уповноважений — він мав приїхати ще до того, як снігом завалить переходи в горах.

А я тим часом згадав про Вангбо Єшея. Я раптом відчув, що це дуже цікаво бути монахом, який проповідує вчення, що його ніхто не сприймає, — поряд немає жодної людини, тільки віслючок їсть траву і сніжинки танцюють перед входом до печери, утворюючи красиву запону. І в ту мить я пережив радість людини, закинутої іншими людьми й навіть цілим світом.

11. Срібло

Що стосується срібла, то не потрібно думати, що ми сприймаємо його тільки в значенні грошей.

Якщо хтось вважає, що наша пристрасть до білого срібла — це пристрасть до багатства, то ця людина ніколи нас не зрозуміє. Так само, як Чарльз ніяк не міг второпати, чому ми відмовились прийняти його релігію, а потім так само відмовились прийняти вчення Вангбо Єшея. Він запитував, чому ми так вперто тримаємося поганої релігії і не зважаємо на хороші. Він іще розмірковував так: нехай би ви, як і китайці, не довіряли іноземцям, але ж вчення Вангбо Єшей — то ж вчення вашого духовного лідера далай-лами, хіба воно не хороше?

Однак повернемось до срібла.

Наші люди з давніх-давен оволоділи технологією видобутку дорогоцінних металів, наприклад, золота та срібла. Жовтий колір золота був пов’язаний із релігією — наприклад, обличчя Будди завжди вкриває золотий порошок[90], а лами під своїми червіньковими плащами носять жовті шовкові сорочки. Хоча ми знаємо, що золото дорожче срібла, однак більше полюбляємо останнє — біле срібло. Ніколи не потрібно запитувати в туси, чи офіційні члени його родини особливо полюбляють срібло. Людина, яка про таке спитає, не тільки не отримає відповіді, але й наразиться на застережливе ставлення з боку інших. Відповідатимуть цій людині таке: ми любимо наш народ і нашу землю.

Один з моїх предків мав пристрасть до письменства. Він казав, що той, хто хоче стати володарем, тобто правителем, той має бути або найрозумнішим від усіх, або останнім дурнем. Мені ця його думка здається цікавою. Оскільки я — визнаний усіма дурень, а от мій брат — з дитинства займався з викладачем, адже він повинен стати розумною людиною, наступним після батька туси Мерці. У зв'язку з цим я користувався перевагами людини, яку інші вважають дурнем. Наприклад, старший брат завжди гарно до мене ставився — адже йому не потрібно було, як брата з попередніх поколінь, стерегтися один одного заради отримання влади в майбутньому.

Через те, що я був дурним, старший брат любив мене.

А я через те, що був дурний, любив його.

Батько також багато разів казав, що він у цьому питанні має набагато менше клопоту, ніж попередні туси. Йому самому довелось витратити чимало срібла, щоб улаштувати мого дядька, якого я ніколи не бачив. Тож він багато разів казав:

— Мій син не змусить мене турбуватися.

І щоразу, коли він казав ці слова, на обличчі матері з'являвся вираз болю. Хоча мати розуміла, що я — дурень, однак у її серці ще жевріла надія. І саме ця прихована надія завдавала їй болю, а також породжувала розчарування. Раніше я, здається, вже казав, що в момент мого зачаття батько був п'яний. Той мій предок, який писав про мистецтво владарювання туси, мабуть, і не думав, що в такий спосіб можна припинити боротьбу за владу між нащадками.

У цей день батько сказав ці слова ще раз.

На обличчі матері знову з’явився вираз болю. Цього разу вона погладила мене по голові й сказала туси:

— Я не народила тобі дитину, яка б не давала тобі спокійно спати. А та жінка?

Дійсно, в нашій родині ще була жінка на ім'я Янгджома, яка вже носила дитину родини Мерці. Не було людини, яка б не вважала, що ця жінка не несе лиха; усі казали, що вона вже спричинила смерть одного чоловіка, тож слід чекати, що занапастить когось іще. Однак вона більше нікому не зашкодила. Тому відколи туси перестав зближатись із нею, люди почали співчувати їй. Вони казали, що ця жінка ні в чому не винна, оскільки була приречена потрапити в таку халепу. Після того, як Янгджому знудило кілька разів, вона сказала управителю: я ношу дитину господаря і маю народити йому маленького туси. Сам туси вже доволі довго не ходив до своєї третьої дружини. Вона ж сиділа вагітна в його кімнаті. Люди казали, що після таких шалених відносин, які ледь не спопелили двох дорослих людей, має народитися якась божевільна дитина. Оскільки ж людей, які обговорювали цю справу, ставало дедалі більше, Янгджома заявила, що її майбутнього сина замишляють убити, і зачинилась у своїй кімнаті.

Тепер настав час говорити про срібло.

Але спочатку слід сказати про наші білі сни.

Багато років тому — скільки саме, ми вже достеменно не знаємо, однак щонайменше тисячу років, наші предки прийшли сюди з далекого Тибету й наразилися на крайній опір з боку місцевого населення. У легенді про цих дикунів говориться, що вони були спритні, як мавпи, й люті, як леопарди. А ще говориться, що вони переважали нас за чисельністю. Наших людей прийшло небагато, однак вони мали намір панувати тут. Та щоб панувати над тубільцями, спочатку потрібно було їх перемогти. І от серед наших предків був чоловік, який побачив віщий сон. У цьому сні йому явився срібнобородий старець, який наказав нашим людям наступного дня виготовити зброю з білого кварцу. У той же час цей срібнобородий старець навіяв тубільцям, які чинили нам спротив, сон, у якому вимагав від них відповідати нам білими сніжками. Тому ми отримали перемогу й почали панувати на цих землях. А той чоловік, якому уві сні явився срібнобородий старець, став першим «г’єлпо» — першим правителем Мерці.

Згодом Тибетське королівство зазнало краху й аристократи, які дісталися цих місць, майже всі забули, що Тибет — то їхня батьківщина. І не тільки це — ще ми поступово забули мову своєї батьківщини. Нині ми користуємося мовою підкорених нами аборигенів. Звичайно, на ній є відбиток нашої колишньої мови, однак він — неглибокий. Ми залишаємося правителями на своїх землях, однак титул туси нам дарують імператори з Рівнини[91].

Інший спосіб застосування кварцу також надзвичайно важливий — разом із гострими залізними пластинами, виготовленими у формі півмісяця, а також кількома ґнотами, скрученими із сухої трави та пуху, їх як приладдя для видобутку вогню чоловіки складали в кошелі й завжди носили із собою на поясі. Щоразу коли я бачив, як білий кварц б'є по сірій залізній пластині, в мене виникало приємне відчуття. Дивлячись, як розлітаються іскри від місця удару, я почувався так само м’яким і сухим, як той ґніт, і радісно загорався. Іноді мені думалось, що якби я був першим Мерці, який побачив народження вогню, то мене б вважали за видатну особу. Звичайно, я не був тим Мерці, тож і не вважався видатною особою, а мої думки — то лише думки дурня. Мені хотілося запитати, чи я є найдурнішим у родині Мерці, відколи вона існує в світі? Проте я знав це і без відповіді. Мені нема чого на це сказати. Однак я вірив, що є нащадком вогню. Інакше як тоді пояснити, чому він був для мене таким рідним, як дідусь чи дідусь дідуся? Коли я висловив цю думку, вони — батько, старший брат, управитель, навіть служниця Санг’є Дролма — усі розсміялися. Мати трохи розсердилась, однак також розсміялась.

Дролма нагадала мені:

— Паничу, тобі слід піти до молитовної зали подивитись на розписи на стінах.

Я, звичайно ж, знав, які в молитовній залі є картини. Вони повідомляли усім Мерці, що наша родина походить із величезного яйця могутньої орлиці й вітру. По цих картинах оповідалося, що коли на небі й на землі ще нічого не було, по світу віяв тільки вітер. І от, коли ще нічого не було, із цього вітру з’явився один святий і сказав: «Ха!»[92], тоді вітер видмухнув із себе світ, який почав обертатись у порожнечі. Святий знову сказав: «Ха!», і знову утворились нові речі. Чомусь святий у той час без упину повторював це своє «ха». Наслідком останнього «ха» було те, що з величезного яйця могутньої орлиці, яке вона знесла на краю неба, вийшли дев’ять туси. Усі вони жили поруч один з одним. Донька одного виходила заміж за сина іншого, і навпаки, тож усі туси між собою породичались. Водночас вони були й ворогами між собою — через землі й людей. Хоча всі туси називали себе правителями, однак у Пекіні чи Лхасі їм доводилось ставати на коліна перед великими персонами.

Так, ви маєте рацію, досі ще й мови не було про срібло.

Однак я вважаю, що я вже про все сказав. Срібло має властивості золота і вже тому подобається людям, а якщо додати, що воно несе нам щасливий білий колір, то буде зрозуміло, в чому полягає ще більша його привабливість. Це — вже дві причини. Однак доведемо їхню кількість до трьох. І третя причина полягає в тому, що зі срібла легко виготовити різноманітні прикраси — маленькі, наприклад, персні, браслети, сережки, піхви для мечів, гак для дійниці, наперсток або штучну щелепу, чи великі, наприклад, пояси, футляри для священних книжок, сідла, набори столових приборів, набори музичних інструментів для буддійського богослужіння тощо.

У землях згаданих вище туси покладів срібла було не так і багато, а на землях туси Мерці їх узагалі не було. Однак у піску на берегах річки було золото. Туси організовував людей промивати цей пісок і відсіювати золото, однак для себе залишав його зовсім трохи, решту ж обмінював на срібло, яке зберігав у підземному сховищі в замку, поблизу підземної в'язниці. Ключ від сховища зберігався у шафі з багатьма рядами полиць, а ключ від цієї шафи батько носив на поясі. Над цим ключем лама прочитав замовляння, пов'язавши його з певним місцем на тілі туси, і якби ключ зник, у цьому місці виникло б відчуття, ніби там гризе хробак.

Однією з причин, чому живий будда Цікер не знаходив прихильності в туси останніми роками, була та, що він колись сказав: якщо вже є так багато срібла, то не потрібно більше ходити до річки й намивати золото та псувати місцевий феншуй[93]. Ще він говорив, що те, що є в кімнатах — не варте нічого, а от справжня власність — це те, що є в землі. Справи туси тільки тоді будуть стабільними, коли щось буде в землі й буде гарним феншуй. Тільки в такому випадку ці землі будуть скарбом, що годує людей. Однак донести до туси ці слова було дуже важко. Хоча в нас було багато срібла й наш замок випромінював особливий солодкавий запах, що міг походити тільки від накопиченого роками срібла, однак у порівнянні з іншими туси ми — родина Мерці — не були заможними. Та останнім часом ситуація покращувалась і ми повинні були стати найбагатшими серед туси — адже ми посадили так багато маку. Сезон збору врожаю вже давно завершився. Люди, яких уповноважений Хуан надіслав виготовляти опій, допомогли нам підрахувати нашвидкуруч, і вийшла цифра, якої всі злякались. Ніхто й подумати не міг, що якийсь худорлявий старий китаєць принесе родині Мерці таке величезне багатство. Туси навіть спитав:

— Хіба худорлявий стариган може виглядати богом багатства?

Уповноважений Хуан прибув, коли всі на нього вже очікували.

У той день із самої глибини неба на землю падав дощ. Зима мала вже ось-ось прийти, тож краплі, що із шурхотом летіли з високої сірої хмари, були крижаними. Дощ ішов усю першу половину дня, а в другій — перетворився на сніг. От такої години коні уповноваженого Хуана та його почту й причалапали по калюжах талої води на дорозі. Уповноважений Хуан у фетровому капелюсі, притрушеному снігом, який тільки цього сезону на ньому не танув, явився верхи на коні перед родиною Мерці. Управитель поспішив розгорнути приготовлені на цей випадок вітальні гасла, однак уповноважений сказав:

— Не потрібно цього, я ледь живий від холоду.

Його заштовхали в натовп перед мискою з розжареним вугіллям і посадили там, він двічі голосно чхнув. Йому принесли багато всього, що може зупинити застуду, однак він захитав головою й сказав:

— Тільки пані може мене зрозуміти, все ж таки вона — китаянка.

Дружина туси піднесла йому приладдя для куріння й сказала:

— Це — плоди того насіння, що ти нам привіз, і твої ж люди виготовили, спробуй.

Уповноважений Хуан глибоко вдихнув і ковтнув повітря, а потім надовго закрив очі, коли ж їх відкрив, то сказав:

— Гарний товар! Гарний товар!

— На скільки срібла його можна обміняти? — нетерпляче спитав туси.

Мати зробила батькові знак, що не потрібно хвилюватись, на що уповноважений Хуан розсміявся:

— Давайте без цього, пані. Мені подобається прямодушність туси. Він може отримати так багато срібла, як він і подумати не міг.

Туси спитав, скільки точно.

Уповноважений Хуан поставив йому запитання зі свого боку:

— Чи може туси сказати, скільки в нього зараз у замку — але не більше й не менше?

Туси наказав своїм людям відступити за ширму й тоді повідомив, скільки в нього в замку срібла.

Після цього уповноважений Хуан провів рукою по своїх жовтих вусах і замислено сказав:

— Дійсно, не мало, але й не дуже багато. Я дам тобі стільки ж срібла, однак ти мусиш погодитись купити в мене на половину половини цих грошей нову зброю й озброїти своїх людей.

Туси з радістю погодився.

Уповноваженого Хуана нагодували, показали йому концерт, а дружина туси розпорядилась одній із служниць розважити його під час бенкету й куріння, а також прислужити в ліжку. Уся родина знову зібралась разом. Навіщо? На збори. Так, ми теж проводимо збори. Тільки ми не говоримо: гм, сьогодні у нас збори, ми будемо обговорювати таке і таке питання. На тих зборах ми вирішили розширювати сховище срібла. У той же вечір наш кур'єр вирушив до старост поселень із розпорядженням виділити нам каменярів і різноробочих. Домашні охоронці також були викликані зі зброярні. Крім того, туси наказав ще потіснити злочинців у підземній в’язниці, щоб звільнити місце для тієї купи срібла, яка мала ось-ось потрапити нам до рук. Однак відселення в’язнів із трьох камер підземної в’язниці до кількох інших камер насправді створювало тисняву. Один з таких відчайдухів, що вже більше двадцяти років просидів у в'язниці, висловив своє незадоволення: він зауважив, що так багато років просидів сам-один у просторій кімнаті, й запитав, чи невже теперішній туси гірший за попереднього?

Ці слова відразу ж досягли горішніх поверхів замку.

Туси зробив маленький ковток чангу й сказав:

— Скажіть йому, нехай не хизується своїм стажем, незабаром у нього буде простора кімната.

Якщо Мерці повинні були отримати стільки срібла, скільки й не снилось іншим туси, то їхня родина мала стати багатшою за найбагатших туси в історії. Однак той злочинець зовсім нічого про це не знав, тож сказав:

— Не потрібно розповідати мені, яким буде завтра. Воно ще не розвиднилось, однак я почуваюся гірше, ніж було до того, як стемніло.

Почувши ці слова, туси розсміявся:

— Тож він не може побачити світла? Гаразд, покличте ката, нехай він відправить його до більш просторого місця.

У цей момент мої повіки зробились дуже важкими, настільки важкими, що їх не підтримали б і хатні колони. Хоча то був дуже веселий вечір, я весь час позіхав, тож мати дивилась на мене розчаровано. Мені ж не хотілося навіть вибачатись. А служниці Дролмі в той момент не хотілось відводити мене до кімнати спати, однак вибору в неї не було, тож мусила йти зі мною. Я сказав їй, щоб вона не лишала мене, інакше я на самоті згадаю щура й почну боятися. Вона вщипнула мене й сказала:

— Чому ж ти щойно не згадував про щура?

— Та ж я був не один, — відповів я. — А я згадую щура тільки на самоті.

Вона не втрималась від сміху. Мені подобалась Дролма. Подобався її запах, який буває в корів. Цей запах ішов від її піхви й грудей. Звичайно ж, я не казав їй всього цього. Інакше вона почала б почуватись великою цяцею. Я тільки відзначив, що для неї немає потреби так само хвилюватись, як і мій батько та інші члени родини, через те, що в родині туси має додатися срібла. Оскільки це срібло все одно не належатиме їй. Ці слова виявились надзвичайно дієвими, вона довго простояла в темряві перед ліжком, потім зітхнула й, не знімаючи одягу, заснула, притиснувшись до мене.

На ранок того злочинця, якому не подобалась тиснява, було страчено.

Щоразу, коли когось катували або карали на смерть, у нашій родині виникала якась особлива атмосфера. На перший погляд здається, що кожен поводиться цілком звичайно: туси голосно кашляє перед їжею; його дружина притискає руку до серця, ніби не витримує його калатання й боїться, що воно вискочить на землю, якщо його так не прикрити; старший брат насвистує свою звичну перед їжею мелодію. Так було і цього ранку, однак я знав, що в душі вони почуваються не цілком природно. Ми не боялись карати людей, однак убивши, завжди почувались у душі не дуже зручно. Неправильно було б сказати, що туси подобається вбивати людей. Однак іноді він повинен це робити. Як прості люди вимушені робити певні речі, так і туси. Якщо не вірите, подумайте самі: якби туси подобалось убивати людей, навіщо він би утримував ката з усією його родиною? Якщо ви все одно не вірите, то приходьте до нас на сніданок відразу ж після того, як кату віддадуть наказ про страту. Ви помітите, що, на відміну від звичайних сніданків, цього разу більше п'ють воду, а менше їдять, тим більше це стосується м'яса — люди лише для виду з'їдають один-два шматочки.

Тільки на мій шлунок це не впливає. І цього ранку було так само.

За їжею я, як і звичайно, голосно чавкав. Дролма сказала, що їй здається, ніби хтось іде болотом. А мати сказала, що я просто таки свиня, якщо так чавкаю. Тоді я почав робити це навіть голосніше. Батько насупив брови, однак мати поспішила сказати:

— А що ти чекав від дурника?

Батько не знайшовся, що на це відповісти. Однак як може туси раптом не знати, що сказати? За деякий час він непривітно спитав:

— А чому той китаєць ще досі не прокинувся? Хіба китайці люблять зранку ніжитися під ковдрою?

Моя мати, яка була китаянкою, коли не мала справ, завжди спала довше за інших і не снідала разом із родиною. Тепер, почувши таке, дружина туси тільки посміхнулась і сказала:

— Не варто так поводитись, адже срібло ще не твоє. Чи не краще тихо собі спати, ніж прокинутись так рано, як оце ти, і розривати свої легені кашлем?

Якби хтось подумав, що у такий момент стосунки між туси і його дружиною погані, він би помилився. Коли вони не ладнали між собою, то були надзвичайно ввічливі одне до одного і тільки при гарних стосунках дозволяли собі так сперечатися одне з одним.

— Тільки поглянь, — сказав туси, — як гарно ти навчилася нашої мови!

Батько мав на увазі, що вільно говорити можна тільки гарною мовою і наша мова саме така.

— Може, ця мова занадто легка? — зауважила дружина туси. — От якби ти розумів китайську, я б спитала тебе, що означає сильний ляпас.

Дролма сказала мені на вухо:

— Чи панич повірить, що господар і господиня вчора ввечері займались тим…

Я проковтнув шмат м’яса й загиготів.

Старший брат запитав, чому це я раптом сміюся.

— Дролма каже, що хоче піти по нужді, — відповів я.

— Що це ви верзете?! — вилаялась мати.

— Іди сходи по нужді, не бійся, — сказав я до Дролми.

Дролма, яку взяли на кпини, почервоніла й відійшла, а туси розреготався:

— Ого, а мій дурний син уже виріс!

Потім він наказав старшому братові:

— Іди подивись, чи повернувся кур'єр. Кров уже пролилася, тож якщо сьогодні не взятися до роботи, втратимо сприятливий момент.

Розділ IV

12. Гості

Трикамерна в'язниця під замком перетворилась на сховище з двох відсіків — в одному зберігали срібло, в іншому — зброю нового зразка, куплену у військового уряду провінції через уповноваженого Хуана.

Сам уповноважений поїхав, забравши із собою велику кількість опіуму й залишивши натомість кількох своїх вояків навчати наших солдатів. Доволі значна площа поза замком, на яку можна було б висіяти вісімсот доу[94] пшениці, перетворилася на плац. Цілісіньку зиму звідти лунали вигуки й тупіт, а також летіла курява. Наші військовозобов'язані чоловіки, які перед минулим походом згідно з регулярним військовим статутом вправлялись у шикуванні й стрільбі, тепер виглядали цілком достойно. Туси навіть скликав цілу групу кравців, щоб якнайшвидше зробили для них єдину форму: чорний довгий плащ із навскісною застібкою, обшитий тибетським сукном пулу, що було вишите хрестиком у трьох кольорах — червоному, жовтому й синьому, а також пояс із червоного шовку, на який було причеплено окремий багнет. Обшивка в офіцерів нижчих рангів була зі шкіри видри, вищих — зі шкіри леопарда. Найвищий ранг був у мого старшого брата Тенкйонга Гонбо. Він був очільником війська, тож його одяг був обшитий суцільним шматком шкіри бенгальського тигра. Ще ніколи ніхто з туси не мав так ретельно підготовленого війська.

Курява над тимчасовим плацом уляглася тільки перед самим новим роком.

Коли сніг станув, на дорозі з’явився новий людський потік.

То були туси-сусіди разом із командою своїх слуг й охоронців.

Дролма загадала мені відповісти на запитання, навіщо вони приїхали. Я сказав, що вони приїхали відвідати родичів. Вона ж знову запитала, чому вони не приїздили до нас у минулі роки?

Родина Мерці вимушена була розіслати своїх підлеглих у далекі місця з дорученнями. Тільки так на момент приїзду непроханих гостей було звільнено час для того, щоб приготуватись до всіх необхідних церемоній, зокрема розстелити найкращі килими на сходах і викотити гірші килими аж до воріт і конов'язі на майдані. Хлопчики-раби чекали там, зігнувшись у поклонах, готові щомиті стати підніжкою для гостей, які сходили з коней.

Кожен туси вів із собою цілий загін коней, і ще коли вони були на невидимих із замку гірських серпантинах, у прозорому морозному повітрі розносився дзвінкий голос дзвіночків, прив'язаних у них на шиї. У цей час уся родина туси збиралась у кімнаті та наказувала слугам подавати чай із вершковим маслом, щоб зігрітись. Вони сьорбали його маленькими ковтками — одну піалу, другу, третю. Таким чином, коли члени родини туси поставали перед гостями, їхні обличчя вилискували червоним світлом і яскраво контрастували із землисто-сірими від морозу й дорожньої втоми обличчями останніх. У таких умовах усі ті прибулі здалеку туси втрачали свій авторитет. На початку ми були надзвичайно ввічливі до гостей, адже батько особливо розпорядився поводитися так, щоб не викликати в людей враження про родину Мерці як про вискочнів. Однак гості самі викликали в нас відчуття власної вищості. Вони приїздили сюди кожен із своїм проханням, однак їх усі можна було звести до двох типів.

По-перше, це була безпосередня вимога дати їм насіння тих дивовижних рослин, завдяки яким Мерці так швидко розбагатіли.

По-друге, то була пропозиція віддати свою молодшу сестру або доньку за сина туси Мерці, мета чого, звичайно, — все те ж насіння.

Однак єдиним результатом цих їхніх дій було те, що родина Мерці, члени якої хотіли бути скромними, неймовірно завеличалася. На всі шлюбні пропозиції ми погодились. Старший брат дуже задоволено зауважив:

— Навіть якщо ми з братом поділимо всіх порівну, нам кожному дістанеться по три-чотири дружини!

Батько на це тільки цикнув.

Старший брат посміхнувся й пішов собі шукати місце, де він міг би погратися своїми двома улюбленими речами — жінками й зброєю. Цікаво, що обом цим речам він також подобався. Дівчата вважали наближення до нього за велику честь. Зброя — також. Прості люди говорили, що зброя — то продовження руки старшого панича в родині Мерці — і що довша зброя, то довша рука. Цікавий контраст до цього складало те, що мене люди вважали нездатним ні стріляти, ні розуміти жіночу красу.

І от цієї радісної зими усі сусідні з родиною Мерці туси, які приїздили її відвідати, перетворились на її ворогів. Тому що вони не отримали дивовижного макового насіння.

Відтак виникло й пояснення цього, яке з блискавичною швидкістю поширилось із півночі на південь, зі сходу на захід: хоча кожному туси його статус надавав китайський імператор, усі наші сусіди почали говорити, що Мерці піддалися китайцям. Відтак родина Мерці за одну ніч зробилася зрадницею в очах тибетців.

З приводу того, чи давати нашим сусідам-туси дивовижне насіння, уся наша родина — троє розумних (батько, мати й старший брат) і я — дурник — проводили нараду. Вони — звичайні люди і мають звичайний розум, тому вони одностайно виступили проти того, щоб дати комусь бодай одну зернину. А я сказав, що це ж — не срібло! Вони цикнули на мене й вигукнули: хіба ж то не срібло?! Насправді я мав на увазі зовсім не те, однак вони не дали мені договорити. Я хотів сказати, що ця річ росте в долині, а не лежить, як срібло, в підвалах замку Мерці.

Я договорив другу половину речення:

— Їх і вітром може завіяти.

Однак ніхто мене не слухав, точніше, вони зробили вигляд, що не чують моїх правдивих слів. Служниця Дролма смикнула мене за руку, закликаючи замовкнути; коли вона вдруге посмикала мене за руку, я вийшов за нею. Вона сказала:

— Дурний ти, тому тебе ніхто й слухати не хоче.

— Однак таке маленьке насіння навіть птахи на крилах можуть рознести по землях сусідів, — відказав я.

Говорячи це, я вже задирав її спідницю на краю ліжка. Ліжко почало рипіти і в такт йому Дролма постійно проказувала: ду-рни-ку, ду-рни-лу, ду…рни…ку… Я не знав, чи я справді дурний, однак робити це мені було радісно. По завершенні на душі в мене зробилось набагато приємніше, тож я сказав Дролмі:

— Ти зробила мені боляче, коли стисла.

Вона раптом упала на коліна переді мною й сказала:

— Паничу, срібляр просить мене одружитись із ним.

Мої очі відразу ж наповнились слізьми, і я почув свій голос, що говорив із якоюсь смішною інтонацією:

— Однак я не зможу без тебе.

Поки вони, звичайні люди, в кімнаті засідань ламали голови через насіння, я лежав, заховавшись між персами Дролми. Вона сказала, що хоча я й дурний, однак знаю в житті достатньо, якщо слізьми відповідаю на догляд. Ще вона сказала, що я думаю, що не зможу без неї тому, що в мене ще не було інших жінок. І що в мене буде нова служниця, мені на пару. У цей момент я, ніби її син, схлипуючи, сказав:

— Однак я не зможу без тебе.

Вона погладила мене по голові й сказала, що не зможе бути зі мною все життя і коли я по-справжньому зрозумію жінку, я сам відмовлюся від неї. Вона сказала:

— Я вже пригледіла одну дівчину, вона пасуватиме тобі якнайкраще.

На другий день я сказав матері, що час видати Дролму заміж.

Мати спитала мене, чи та низька жінка щось мені сказала. На душі в мене було порожньо, однак я відповів зовсім байдужим голосом, яким старший брат зазвичай говорив про жінок:

— Я хочу підібрати собі іншу жінку, таку ж, як я.

По обличчю матері відразу ж покотилися сльози, й вона сказала:

— Дурненький мій синку, ти теж нарешті зрозумів жінку.

13. Жінка

Санг'є Дролма не помилилась: вони відразу ж знайшли мені особисту служницю — дівчину з маленьким тілом, маленьким обличчям, маленькими очами, маленькими руками й ногами. Вона постала переді мною з опущеними руками, не сміялась і не плакала. Її тіло не оточував такий запах, як у Санг'є Дролми. Я помітив це і сказав Дролмі.

Служниця, яка ось-ось мала полишити своє місце, відповіла:

— Почекай, вона побуде з тобою трохи, і він з'явиться. Цей запах надає чоловік.

— Вона мені не подобається, — відказав я.

Мати повідомила мені, що дівчину звати Тхарна. Я добре подумав над цим і виявив, що навіть якщо визнати ці два склади дівочим ім'ям, воно все одно ніяк не буде ліпитися до цієї дівчини. Добре ще, що вона була тільки моєю особистою служницею, а не офіційною дружиною, тож і не варто було дуже прискіпуватися до неї. Я запитав дівчину з маленькими руками й ногами, чи її дійсно звуть Тхарна. І вона раптом заговорила. Хоча її голос тремтів від хвилювання, однак вона нарешті щось промовила:

— Усі кажуть, що в мене трохи дивне ім'я, а ти як думаєш?

Голос у неї був низький, однак я певен, що чути його було дуже далеко. Такий голос міг бути тільки в добре навченої і вихованої служниці, однак вона була всього лише донькою конюха і до того, як потрапити в фортецю, тулилася в маленькій кімнатці. Її мати втратила зір через дим від комину, тож дівчині вже в сім-вісім років довелося щодня прокидатись іще вночі й годувати худобу. Так було аж до того дня, коли в їхній двір увійшов, накульгуючи, наш управитель і її, мов уві сні, забрали до гарячого джерела митися, одягли в чистий одяг і привели до мене. Я встиг поставити їй тільки те одне запитання, коли прийшли слуги й повели її купатися та перевдягатися.

Оскільки в мене з'явився вільний час, я пішов відвідати Дролму.

Думками моя дівчина була вже далеко звідси. Я бачив це.

Вона сиділа на горішньому поверсі за поручнями й вишивала та мурликала собі під ніс пісеньку. Ця пісенька не була пов'язана з коханням, однак душа дівчини була сповнена цього почуття. Вона співала уривок з епічної балади[95]:

Тіло видзьобали птахи: стук-стук-стук,

Кров — повипили дощі: буль-буль-буль,

Кісточки похрумкали ведмеді: кхр-кхр-кхр,

А волосся вітер розметав — пасмочко за пасмочком.

Усі ті слова, що наслідували дзьобання птахів, булькотіння дощу, чавкання ведмедя та подув вітру, вона співала невимушено, із глибоким змістом і глибоким почуттям. Коли вона співала, молоток срібляра вистукував співзвучний ритм. Оскільки в родині Мерці завилося так багато срібла, то роботи срібляру вистачало. При цьому всі казали, що вироби срібляра стають дедалі красивішими. Туси Мерці подобався цей кмітливий і вправний тип, тож коли він почув, що служниця Дролма хоче вийти заміж за срібляра, він зауважив:

— А вона недарма провела з нами час — непоганий вибір зробила, непоганий!

Туси через своїх людей переказав срібляру, що, хоча він і подобається господарю, однак якщо він візьме служницю Дролму, він із вільної людини перетвориться на раба. На що срібляр відповів:

— А яка різниця між рабом і вільною людиною? Все одно ж доведеться все життя працювати в цьому дворі!

Коли вони житимуть разом, Дролма із запашної служниці перетвориться на замурзану сажею куховарку, з приводу чого вона, однак, казала:

— Така моя доля.

Отже, ці кілька днів були найкращими в житті служниці Дролми — моєї першої вчительки в відносинах чоловіків і жінок. У цій ситуації дружина туси була втіленням найбільшого милосердя, яке тільки одна жінка може виявити до іншої. Дролма поспішала спускатись униз, але пані зауважила до неї, що потім буде вдосталь часу на чоловіка, а таких днів, як тепер, в очікуванні заміжжя, більше не буде. Дружина туси витягнула якусь річ, передала їй і сказала:

— Це — тобі, виший усе, що схочеш вишити для себе.

Срібляр щодня клепав у дворі срібло і щойно лунав звук, що свідчив про виготовлення срібних прикрас, як Дролма виходила в коридор, сідала там, співала й вишивала. Голос молотка срібляра доводив її до того, що вона навіть не мала часу обернутись у мій бік і поглянути на мене. У моїй дурній голові відтак виникла думка, що жінки, виявляється, — то щось недобре, оскільки вони дуже легко тебе забувають. Моя нова служниця Тхарна позаду мене постійно перебирала своїми тонкими пальцями. Я ж кашлянув за спиною Дролми, яка співала пісню, однак та навіть не обернулась, продовжуючи співати: то про плямкання, то про булькання — і так без кінця. Так було аж до того дня, коли срібляр десь поїхав, тоді вона нарешті обернулась і, червоніючи та сміючись, запитала:

— З новою жінкою ти почуваєшся щасливіше, ніж був зі мною?

Я сказав, що я ще до неї не торкався.

Вона якось особливо глянула на Тхарну й переконалась із її виду, що я кажу правду. Хоча я полюбляв вигадувати побрехеньки, однак не в цьому разі. На її очах виступили сльози, й вона сказала:

— Паничу, завтра я маю виїхати, срібляр поїхав позичити коня. — І додала: — Не забувай мене!

Я кивнув головою.

На другий день уранці я крізь сон почув схожий на спів плач Дролми. Коли я вийшов, то побачив, що вбраний у новий одяг срібляр піднявся на горішній поверх і Санг’є Дролма з плачем упала пані в ноги. Вона сказала те ж саме, що й мені вчора. Очі в пані також були червоні, вона голосно промовила:

— Якщо хтось наважиться тебе образити, піднімайся сюди й скажи мені.

Потім дружина туси обернулась і наказала підлеглим:

— Згодом, якщо Дролмі знадобиться піднятися на горішній поверх до мене чи молодшого панича, ніхто не повинен її затримувати!

— Слухаємось! — хором відповіли слуги.

Срібляр нахилився і взяв Дролму собі на плечі. Я бачив, як вони поверх за поверхом спускалися сходами вниз. Двоє слуг-чоловіків несли в руках весільні прикраси, що їх подарував туси, а в руках двох слуг-жінок були подарунки від його дружини. В очах підлеглих Санг’є Дролма дістала найвищу в світі ласку.

Срібляр посадив свою жінку на спину коня і сам застрибнув туди одним махом. Коли вони виїхали за ворота й помчали путівцем через долину, у прозорому морозному повітрі за ними лишався дедалі вищий і прозоріший хвіст жовтої куряви. Потім вони повернули за гору й зникли. Підлеглі у дворі радісно загукали. З їхніх дивних голосів та інтонації мені почулися якісь натяки. Молоді поїхали до потаємного місця, щоб зробити відповідну справу тільки перед очима сонця. Я чув, що окремі вмільці можуть робити ту справу навіть верхи на коні.

Я побачив у натовпі двох моїх хлопців-прислужників. Соднам Г'ялцен голосно щось вигукував, відкривши свій великий рот. Аїр-молодший стояв трохи віддалік від натовпу, на лівому розі майдану, біля карного стовпа, де його батько зазвичай виконував страти. Вигляд у нього був дуже самотній, його було шкода. Але я й гадки не мав, що в мене на душі буде теж самотньо й моторошно через те, що мою Дролму забрали в мене і завезли кудись на коні. Я помахав Аїру-молодшому рукою, однак він так зосереджено дивився в напрямку, куди зник кінь, що й гадки не мав, що на горішньому поверсі є людина в легких лисячих шатах, якій ще гірше. У тому місці, де кінь зник, сонячне проміння падало крізь порожній простір між кипарисами на суху траву. На душі в мене було так само порожньо.

Нарешті кінь знову з’явився на тому місці, де зник.

Натовп ще раз вибухнув гучними вигуками.

Срібляр зняв зі спини коня свою чарівну наречену і поніс її на руках до тьмяної комірки на найнижчому поверсі замку, де навіть дихати було важко. Слуги в дворі заспівали пісню. Вони одночасно співали й працювали. Срібляр також вийшов із тієї комірки й узявся до роботи. Молоток його дзвінко застукав: дінь-дон! дінь-дон! дінь-дінь-дон-дон!

Дівчина з маленьким тілом і маленькими руками, що говорила тихим голосом, Тхарна, сказала в мене за спиною:

— Я теж колись так зійду вниз і тоді теж буде так приємно?

Не дочекавшись, поки я відповім, вона ще додала:

— Тоді панич теж буде так сумувати?

Ця її інтонація людини, яка все розуміє, навіть налякала мене. Я відказав:

— Мені не подобається, що ти все це знаєш.

Вона загиготіла й сказала:

— Однак я знаю.

Я спитав, хто їй це все розказав, її мати?

— Хіба може цього навчити сліпа? — спитала вона. Однак говорила з такою інтонацією, ніби зовсім не про свою матір, а так, як пан говорить про свого підлеглого. Увечері підлеглі отримали особливий дозвіл розпалити в дворі велику ватру, пити чанг і танцювати.

Я розтягнувся на високих поручнях і дивився на Дролму, яка також була у веселому натовпі. Ніч ставала дедалі темнішою і над головою все яскравіше ближчали зірки. А внизу, у тлінному світі, люди шукали собі веселощів серед горя. У той момент їм, напевне, було жарко, не те що мені — я не міг стримати нападів холоду й тремтів від цього. Коли я повернувся до кімнати, світильник уже згас. Однак деревні вуглини в жаровні ще жевріли. Я зігрівся біля вогню. Тхарна вже лягла спати, її оголена рука лежала на ковдрі зверху. Мій погляд упав на її тоненьку шию й зуби, її очі розкрилися. Я знову побачив її очі — блискучі, мов першосортне коштовне каміння. В мені нарешті прокинулось бажання до неї, і моє тіло охопив вогонь. Я покликав:

— Тхарно! — і зрозумів, що мої губи сильно тремтять.

Маленька жінка проказала:

— Мені холодно.

І мені на груди закотилося щось маленьке, гладеньке й прохолодне — маленька талія, маленькі сідниці й маленькі груди. Раніше я увесь уміщався на тілі Дролми, а тепер моє тіло повністю покрило тіло цієї маленької людини. Мені було повних чотирнадцять років, і я вже був справжнім дорослим чоловіком. Я спитав, чи їй ще холодно. Вона солодко посміхнулась і сказала, що тепер жарко. І правда, її тіло вже пашіло жаром. На тілі Дролми, після того, як я входив у неї, мені часто здавалось, що я все ще залишаюся назовні. Однак перебуваючи на Тхарні, я спочатку не міг увійти. А щойно хотів увійти, як ця незграба починала скажено кричати. Коли ж я хотів полишити її, вона вчепилась у мене обома руками. Поки ми так вовтузились, у горах, біля річки й на деревах почали співати птахи й надворі розвиднилось. Коли Тхарна сказала мені не зважати на неї, я раптом озвірів і увійшов. І тоді я нарешті відчув жінку. Я зрозумів, як можу сам задовольнити жінку! Молодець, маленька жіночко! Молодець, маленька жіночко!!! Я відчув, як швидко росту всередині неї. Світ почав безмежно розростатись. Коли земля підійшла, потоки покотились до найнижчого місця. Коли Небо скресло, зорі покотилися обабіч. Потім стався гучний вибух і весь світ обвалився. У той момент небо посвітліло. Тхарна витягнула з-під себе білу шовкову хустинку, що була заплямована слідами крові, й помахала нею перед моїм обличчям. Я знав, що то — моя звитяга, тому скривив губи в посмішці, а потім задоволено заснув. І проспав аж до вечора. А коли прокинувся, то виявив, що в головах мого ліжка сидить матір. Усмішка на її обличчі говорила про те, що вона визнала в мені дорослого чоловіка, який уже тямить у справах чоловіків і жінок. Однак, хто знає, може так було і раніше? Правду кажучи, цього разу все скидалося на правду.

Я витягнув з-під ковдри руку й сказав:

— Дай мені трохи води.

Я почув, що мій голос змінився за одну ніч: він став густим, набув повного резонансу в грудях.

Мати не поклала руку на голову сина, як робила це раніше, а повернулась і сказала Тхарні:

— Він прокинувся й просить води. Однак краще принеси йому чангу.

Тхарна подала мені чанг і я вперше пережив те приємне відчуття, яке викликає цей напій у горлі. Мати сказала до Тхарни:

— Доручаю панича тобі, ти повинна як слід прислужувати йому. Люди кажуть, що він — дурний, однак у дечому він по-своєму розумний.

Тхарна ніяково посміхнулась і відповіла своїм низьким голосом, який, однак, усі могли чути:

— Так.

Дружина туси вийняла з-за пазухи ланцюжок і повісила їй на шию. Коли мати вийшла, я думав, що вона підтвердить мені, що буде слухатись наказу дружини туси й як слід мені прислужувати, однак вона сховала свою голову в мене на грудях і промовила:

— Відтепер ти повинен добре до мене ставитись.

Мені нічого не залишалось, як сказати:

— Я буду добре до тебе ставитись.

Вона підняла голову, і в її очах, що дивилися на мене, світився такий вираз, ніби вона хотіла ще щось сказати.

— Я ж уже дав тобі згоду, про що ти ще питаєш? — спитав я.

— Я красива? — спитала вона.

Я не знав, як слід відповісти на це питання. Направду сказати, я не міг визначити, чи жінка красива, чи ні. Якщо це — ознака дурості, тоді я й справді дурний. Я тільки знав, що до певних людей є потяг, а до інших — ні. Знав, що певні місця на тілі жінки особливо формисті, однак не знав, чи слід це вважати красою, чи ні. Однак я знав, що я — панич. І коли в мене є настрій, я можу з нею розмовляти, а коли немає настрою — можу не розмовляти. Тому я нічого їй не відповів.

Я вирішив устати з ліжка й повечеряти з усіма.

Перш ніж нам подали вечерю, старший брат поплескав мене по голові, а батько подарував мені великий дорогоцінний камінь. Тхарна стояла, мов тінь, позаду мене, і коли я сів, вона стала на коліна за мною, трохи збоку.

Наша їдальня була прямокутної форми. Туси і його дружина сиділи на чолі, старший брат і я — по боках. Кожен з нас мав м'яку підстилку — улітку то був гарний перський килим, а взимку — шкура ведмедя. Перед кожним з нас стояв низенький столик, вкритий червоним лаком і позолотою. Після того, як родина Мерці розбагатіла на вирощуванні опію, якість нашого столового приладдя відразу ж підвищилась — усе воно тепер було виготовлене зі срібла, а чарки — інкрустовані коралами. Ми також привезли з китайських земель багато воску і запросили звідти майстрів, які виготовили для нас багато свічок. Тож тепер перед кожним з нас стояв підсвічник, а на ньому — випромінювали світло по кілька свічок. Та що там світло! У не дуже холодну погоду самі тільки ці свічки вже приємно нагрівали кімнату. Стіни за нашими спинами були заставлені шафами, у яких зберігалося різноманітне столове приладдя, а також деякі рідкісні речі — два позолочених телефонних апарата з Англії, один німецький фотоапарат, три радіо з Америки, навіть один мікроскоп, а також декілька квадратних кишенькових електроліхтариків з ручками. І таких речей було доволі багато. Ми не могли забезпечити їм належного застосування, тож принаймні виставили їх на полицях, щоб показати, чого немає в інших туси. Якщо одного дня якась річ зникала з полиці, це не означало, що її хтось украв, вона всього лише потрапляла до рук іншого туси. Нещодавно у нас таким чином зникли аж декілька годинників з боєм. При цьому нам розповіли, що той місіонер на ім'я Чарльз, коли поїхав від нас, відвідав землі ще кількох туси й подарував їм такі самі речі, що й нам. Тоді старший брат наказав вийняти капсулі з 60-міліметрових снарядів і виставити ці снаряди в просвітах між годинниками. Тепер вони виблискували там лаком, а їхні хвости виглядали навіть красиво.

Родина туси приступила до трапези.

Страв було небагато, проте порції були достатньо великі й поживні, а також подані щойно з вогню. З кухні страви приносили звичайні слуги, а вже наші особисті слуги, які стояли на колінах позаду кожного з нас, ставили страву перед нами на столики. У цей день після того, як ми поїли, до нас раптом увійшла Дролма. Тримаючи обома руками велику миску, вона стала на коліна і так обійшла з нею кожного з нас. У перший день на кухні вона спеціально приготувала сир, щоб піднести його господарям. Однак ця Дролма вже не була колишньою Дролмою: її запах зник, а шовкове вбрання перемінилось на грубе конопляне рядно. Коли вона на колінках дісталася до мене, вона сказала:

— Прошу, паничу!

Її голос був таким очевидно вицвілим, що не викликав у мені колишнього відчуття краси. Ще вчора Дролма була дівчиною, яка вдягає яскраві шати й має приємний запах, а вже сьогодні вона перетворилась на низькородну служницю. Коли вона на колінах подавала нам сир, від її тіла йшов кухонний запах сажі й кіптяви. Коли вона смиренно сказала: «Прошу, паничу!», я не відповів, однак на душі в мене було важко. Я побачив, як вона відступила з освітленого ліхтарями місця в темряву і вперше відчув, що щось зникло з мого життя і вже більше ніколи не повернеться. До цього я вважав, що речі навколо мене завжди будуть там, де я їх бачив від свого народження. Я думав, що коли щось з'являється, воно вже не може зникнути. Родина Мерці наїлась, і поки ми колупались у зубах і позіхали, почали їсти наші особисті прислужники. І Тхарна разом з ними. Вона жувала їжу дуже швидко і з таким звуком, ніби щур — хрум, хрум-хрум, хрум-хрум-хрум. При згадці про щурів у мене душа охолола і я ледь не підстрибнув зі своєї підстилки. Однак я тільки обернувся, і Тхарна, побачивши, що я дивлюсь, як вона їсть, занервувала так, що ледь не впустила ложку з рук.

— Не бійся, — сказав я.

Вона кивнула, однак було помітно, що вона не хоче, аби я дивився, як вона їсть.

— Їж, — сказав я, вказуючи на м’ясо.

Вона почала їсти м'ясо, але при цьому не видавала звуку, схожого на щурячий хрумкіт.

Тоді я вказав на варені боби на тарілці й сказав:

— А тепер їж це.

Вона поклала в рот кілька фасолин, і цього разу, як би міцно вона не закривала свій маленький рот, щойно вона почала жувати, звук, схожий на щуряче хрумкання, знову з'явився — хрум-хрум, хрум-хрум-хрум. Дивлячись на неї, я розсміявся. Тхарна ж злякалась, і цього разу ложка таки насправді випала в неї з рук.

Я голосно заявив:

— Я більше не боюся щурів!

Усі вельми здивовано подивилися на мене, ніби я сказав, що зникло небо над головою. Я знову голосно промовив:

— Я-більше-не-боюся-щурів!

Усі продовжували сидіти в глибокому мовчанні.

Тоді я, вказуючи на Тхарну, сказав:

— Вона їсть, ніби щур, — ві-ві-ві-ві, ві-ві-ві-ві, хрум-хрум-хрум-хрум-хрум-хрум…

Усі продовжували сидіти мовчки, ніби навмисне хотіли помучити мене, навіть я засумнівався, що перестав боятися щурів. Батько раптом розреготався й сказав:

— Синку, я знаю, що ти говориш правду!

Потім він сказав до дружини тихим голосом, але так, щоб усі чули:

— Ось навіщо чоловікові потрібна жінка — завдяки їй він стає справжнім чоловіком! Він сам вилікував свою хворобу!

Коли ми повернулися до кімнати, Тхарна спитала:

— Як панич згадав про це?

— Я відразу ж згадав, — відказав я. — Ти не розсердилась?

Вона відповіла, що не розсердилась, оскільки її батько, який годує коней, також казав, що вона схожа на щура. Щоразу, коли в них були гарні коні, яких вигодовували для туси, які, однак, копилились біля корита, батько завжди будив її серед ночі, щоб підкласти їм корму, й казав, що вона схожа на маленького щура, тож худоба її не злякається.

Ми лягли в ліжко і я оволодів нею один раз, а коли завершили, вона, вдягаючись, почала гиготіти. Вона сказала, що якщо ця справа — така хороша, чому ж ті істоти її не роблять? Я спитав, про яких істот вона говорить. Вона відповіла, що про тих кобилиць, а ще про свою матір, які ніколи не хочуть займатися цією справою. Я хотів ще її розпитати, але вона вже заснула із задоволеним виразом на обличчі. Я задув ліхтар. Зазвичай, не важливо, о якій порі, якщо тільки було темно, я відразу ж засинав. Однак цього дня було дещо інакше. Ліхтар згас. Я почув, як на даху свистить вітер. Складалось таке враження, ніби через дах постійно перелітають зграї птахів.

Уранці мати, дивлячись на сині кола під моїми очима, спитала:

— Вчора знову погано спав?

Я знав, щó вона має на увазі, однак не хотів, щоб вона дорікала Тхарні, тож сказав, що вчора в мене було безсоння. Пані запитала мене, через що. Я відповів, що нічого серйозного, що мене роздратував вітер, який шурхотів по даху. На що дружина туси зауважила:

— Он воно що! А я вже подумала, що щось сталося, — і потім додала: — Синку, хоча ми й туси, однак ми не можемо змусити вітер не шурхотіти по даху.

— А що, Дролма не знала, що так буде? — спитав я.

Вона посміхнулась і сказала:

— Я здогадувалась, що справа не обмежується простим шурхотінням вітру. Ти питаєш, що Дролма не знала, що буде як?

— Що їй доведеться вдягти дрантя, що її тіло буде в сажі і від неї смердітиме?

— Вона знала.

— Чому ж вона тоді вирішила спуститись?

Тон, яким говорила мати, відразу ж змінився, і вона холодно сказала:

— Тому що вона рано чи пізно мала би спуститись. І якщо зробити це раніше, ще можна знайти чоловіка, а якщо пізно — навіть чоловіків уже не буде.

Коли ми так розмовляли, увійшов управитель доповісти, що повернулася моя годувальниця Дечен Меток, яка ходила з людьми в Тибет поклонитися Будді. Ця проща забрала в неї цілий рік, тож, сказати чесно, ми всі вже про неї забули. Коли людина, про яку інші вже забули, повертається, вона вчиняє нерозумно. Адже колишні події вже повністю викреслені з пам’яті. Коли вона тільки пішла, ми ще згадували про неї. Говорили, що стара, мабуть, помре на цій прощі. Ми приготували їй у дорогу п’ятдесят срібних монет, однак вона взяла тільки п'ять і вперто відмовлялась узяти більше. Вона сказала, що збирається відвідати п'ять монастирів і в кожному віддасть по монеті, адже Будді насправді потрібне серце бідної старої жінки, а не її монети. Коли її спитали, чому вона збирається відвідати саме п’ять монастирів, вона відповіла, що за все своє життя бачила в снах тільки п'ять монастирів. Що стосується шляху, то вона сказала, що жоден щирий прочанин не витрачатиме в дорозі гроші, навіть той, у кого вони є. Вона казала правду. Зазвичай проща вважалась несправжньою, якщо по дорозі людина не жебрувала. Це було також однією з кількох причин, через які наші туси не наважувались іти до Лхаси на прощу. Колись один із туси Мерці пішов-таки, але не повернувся — єдиний з усього натовпу, що його супроводжував. Туси найбільше з усіх не здатні мати справу з труднощами. Коли моя годувальниця Дечен Меток пішла, ми поступово про неї забули. Це означало, що вона нам не подобалась. Тож коли вона тепер переступила поріг, усі аж злякались — адже ця стара не тільки сама здолала складний і небезпечний шлях, але й помолодшала — колись зігнута її спина розпрямилась, а більшість зморщок на обличчі зникли. Перед нами тепер стояла не колишня хвора й крива баба, а висока жінка із засмаглим червоним обличчям. Вона поцілувала мене в щоку, подарувавши багато запахів з далеких днів і місць.

Її голос і так був гучним, а тепер став іще гучнішим, коли вона промовила:

— Пані, як же ж я скучила за паничем!

Пані нічого не відповіла.

— Пані, я повернулась, — знову заговорила годувальниця. — Я підрахувала: учора, коли я майже дійшла сюди, вийшло, що я була в дорозі цілий рік і ще чотирнадцять днів!

— Іди вниз відпочивай, — відказала пані.

Однак жінка ніби не чула цього. Вона заговорила знову, із слізьми на очах:

— І хто б міг подумати, що в панича вже буде особиста служниця! Він уже доросла людина!

— Так, він уже дорослий, — відказала пані. — Не потрібно за ним більше доглядати.

— Ще й як потрібно, — заявила, однак, годувальниця, — адже дитина, як би не виросла, залишається дитиною.

Вона зажадала подивитись на Тхарну, і пані наказала покликати дівчину. Стара обмацала її обличчя й тіло, після чого напряму заявила:

— Вона не підходить паничеві.

На обличчі в пані з'явився холодний вираз, і вона сказала:

— Досить тобі балакати, йди вниз.

Годувальниця аж широко відкрила рот, не в змозі оговтатись. Вона не здогадувалась, що всі думали, що вона помре в дорозі, тож давно забули про неї. А коли всі про неї забули, їй не слід було повертатись. Однак вона всього цього не знала, тож сказала:

— Я ще піду відвідаю господаря й старшого панича, я не бачила їх цілий рік і чотирнадцять днів!

— Я думаю, в тому немає потреби, — сказала пані.

— Тоді я піду до тієї незграби Санг’є Дролми, — наполягала стара.

Я повідомив їй, що Санг’є Дролма вже вийшла заміж за срібляра Чойдака. Напевне, проща змінила тільки її зовнішність, не зачепивши її характеру, оскільки вона сказала:

— Ця незграба постійно намагалася звабити панича, а закінчилось усе ось чим!

Це остаточно роздратувало мене, і я вигукнув:

— Котися нарешті вниз, відьмо!

На цьому завершимо нарешті оповідь про цю неважливу особу.

На хвилі гніву я видав перший у своєму житті відносно важливий наказ — я наказав віднести вниз речі годувальниці й назавжди заборонив їй підніматися вище третього поверху замку. Я почув, як вона заплакала в нижньому дворі. Тоді я ще додав, щоб унизу для неї виділили окрему кімнату з усім необхідним кухонним приладдям і ніколи не доручали їй ніякої роботи, окрім приготування їжі для себе. Очевидно, цей мій наказ відповідав бажанням усіх. Якби я так не зробив, тоді б будь-хто з наших — батько, мати чи старший брат — могли б просто викинути її з нашого приміщення. Стара внизу сиділа без діла й цілими днями розповідала заклопотаним роботою домашнім рабам події з мого дитинства, а також пригоди, що трапились із нею під час прощі. Коли я дізнався про це, я видав додатковий до попереднього наказ, яким їй заборонялося розповідати події з дитинства панича, і дозволялося говорити тільки про прощу. Вона не могла не виконати цей наказ. Коли я побачив, що сивого волосся на її голові з кожним днем більшає, мені схотілося відмінити свій наказ, однак коли я побачив, що вона весь час плює на мою тінь, що падала в двір з висоти, я викинув з голови ці добродійні наміри.

Згодом, коли вона так постаріла, що навіть забула плювати на мою тінь, я теж більше не брав її до уваги. Про її смерть я дізнався тільки через рік після того, як вона сталася. Попри це люди казали, що родина Мерці належно обійшлася з годувальницею сина-дурника.

Я теж так думав.

Я так думав, дивлячись на зорі на небі в ясну погоду, і так думав, слухаючи негожої ночі рев річки, що несла свої води вдалечінь. Потім я більше не думав про неї, а спрямував свої думки на монаха нового напрямку Вангбо Єшея, не прийнятого туси. У нього був віслючок, якого він виміняв на мула, були декілька канонічних книжок, які він сам вважав надзвичайно цінними, і він жив у печері.

Коли напрямок вітру змінився, то на вербах на березі річки зазеленіли гілки й випустили пухнасті грудочки, а вітер почав розносити по всім усюдам білий пух. Так, усі чекали на весну й вона прийшла, причому прийшла набагато швидше, ніж зима.

14. Людські голови

Через маленьке й сіреньке макове насіння туси Мерці зробились об’єктом ненависті інших туси.

Хоча наші сусіди-туси один по одному зазнавали в нас невдачі, це не шкодило іншим туси також спробувати свою вдачу. Ближчі до нас туси казали нам так: якщо ми об'єднаємось, то разом станемо сильними і змусимо інших туси підкоритись нам, а тоді заволодіємо всією країною. На що туси Мерці їм відповідав, що він не має наміру панувати, а лише хоче заможно жити разом із своїми людьми. Туси з дальших місць казали інакше: наші землі розділені такими широкими просторами, що навіть якщо наша міць зросте, вам це не буде загрозою. Їм туси Мерці відповідав таким чином: «Немає річки, яку б велика людина не перейшла».

Коли прийшла весна, батько сказав:

— Більше вже ніхто не прийде.

Однак старший брат нагадав батькові:

— Є ще один туси, який до нас не навідався.

Туси Мерці почав рахувати на пальцях. Раніше, враховуючи й Мерці, було вісімнадцять[96] туси. Згодом китайський імператор знищив три родини. Однак боротьба між братами за чільне місце в родині іншого туси призвела до виділення двох нових родин. Крім того, в одного з туси не було нащадків, тож його землі поділили між собою на дві частини його дружина й управитель. Таким чином, враховуючи й родину Мерці, все одно залишалося вісімнадцять туси. Шістнадцять із них уже по черзі нас відвідали, не з’явився тільки туси Вангбо, який незадовго перед цим воював із нами.

— Він не приїде, бо зганьбить себе, — сказав батько.

— Він приїде, — відказав старший брат.

— Тоді він — не тибетець, якщо заради якоїсь дрібнички прийде до свого ворога. Усі ті туси, які тепер ненавидять нас, будуть його зневажати.

— О Небо, батьку, які ж у тебе застарілі думки!

— Що значить застарілі думки?

— Нічого не значить. Тільки він не обов'язково прийде до нас кланятись. Він може зробити це в інший спосіб.

— Я ж його переміг, невже він наважиться забирати щось у мене силою? — вигукнув батько. — Хіба він мало наляканий?

Однак насправді туси Мерці вже зрозумів, про що йому говорив син, і його охопив біль, майже розчарування, ніби він уже побачив, як дорогоцінне насіння розлітається на всі чотири сторони і на землях інших людей розкривається безліч червоних квіток.

Навіть я відчув потужний біль, що пронизував батькове серце, скуштував тієї ж гіркоти, що зібралась у нього на губах, пережив той самий настрій, коли людина не хоче, аби їй про щось нагадували. Ми всі знали, що інші туси цілком можуть так зробити, а ми ніяк не зможемо їм завадити. Тож ні до чого нагадувати про справу, у якій ми — безпорадні, хіба що собі додати болю.

Цілком розумний мій старший брат у цьому питанні в повній мірі виявив недолугість розумної людини. Він міг у дуже простому питанні побачити складність, про яку інші й не здогадувались. Того дня наш майбутній туси Мерці також показав цю свою рису — він самовдоволено заявив:

— Вони прийдуть, щоб украсти.

Те слово справило надзвичайно сильну дію — ніби куля влучила в туси. Однак він зовсім не розсердився на старшого брата, а тільки запитав:

— Що ти пропонуєш?

Старший брат запропонував, щоб туси віддав наказ зібрати до замку все макове насіння і видавати його централізовано тоді, коли настане час сіяти. На що туси відповів, тепер уже не приховуючи сарказму в голосі:

— Якщо зібрати насіння тепер, коли ось-ось прийде час його сіяти, хіба підлеглі не відчують втрату довіри? До того ж, якби вони хотіли вкрасти, давно слід би було починати. Знаєш, вони дійсно можуть вдатися до інших засобів, наприклад, викупити його.

Майбутній туси дивився на чинного туси й не міг нічого сказати.

У незручній ситуації, що склалася, на обличчі дружини туси з'явився радісний вираз.

— Але якщо вже заговорили про це, то дійсно слід запобігти, — провадив далі туси, — принаймні потрібно бути гідними себе.

Мати сказала до старшого брата, посміхаючись:

— Ти ж можеш зробити цю справу сам, навіщо турбувати свого батька?

Майбутній туси з усім можливим для нього завзяттям пішов виконувати справу.

Наказ швидко помчав поверхами вниз, а насіння, так само швидко, почало поступати поверхами нагору. При цьому ніхто не дошукувався, скільки його було приховано і чи потрапила якась його кількість до рук інших туси ще до цього. Саме під час такого збору насіння староста Їнборо упіймав злодіїв, що крали макове насіння. Вони були людьми туси Вангбо. Староста відрядив людину запитати, чи потрібно їх доправити до замку туси. Старший брат розкричався:

— Звісно, потрібно! Як же їх сюди не доправити?! Я знав, що вони будуть красти. І я знаю, що вони хотіли вкрасти, але ще не зробили цього. Доправте їх сюди, і нехай кат приготується! Подивимось, що то за сміливці такі!

Кат Аїр прийшов на виклик.

Місцем страти було визначено майдан перед замком.

З правої сторони майдану стояли декілька конов’язних стовпів, а по лівій стороні було встановлено карний стовп. Цей останній мав не лише практичне значення, але й символізував авторитет туси. Його було зроблено з міцної дерев'яної колоди, на верхівку якої встановлено воронку, повну отруйних хробаків. У нас було визначено декілька провин, покарання за які передбачало, що винуватця прив’яжуть до карного стовпа на з'їдання хробакам. Під воронкою було влаштовано залізний обруч, який можна було відкрити ззаду і закріпити в ньому шию злочинця. Під цим обручем у свою чергу стриміли двоє розставлених у сторони «плечей», тому здалеку ця споруда, разом із воронкою нагорі, була схожа на городнє опудало, підсилюючи враження сільського пейзажу навколо нашого замку. Насправді то була залізна палиця, прикріплена впоперек до карного стовпа, завдяки якій злочинців змушували стояти з піднятими руками. Хтось зауважив, що таким чином складається враження, ніби жертва летить у небо. Ближче до землі на стовпі були прироблені два залізних кільця, у яких закріплювались ноги на рівні кісточок. Навколо карного стовпа були ще деякі речі: круглий камінь, що виблискував металічним блиском, і ясла, видовбані в стовбурі кунінгамії[97] із порожньою серцевиною. Усе це разом з іншими дрібними речами створювало дуже своєрідну обстановку, центром якої був, власне, карний стовп. Без ката Аїра ця обстановка виглядала б не так характерно.

Ось і вони — Аїр-старший попереду, Аїр-молодший — позаду.

Обидва вони мали довгі руки й довгі ноги, при цьому ходили, накульгуючи, мов цап, перевалюючись, і вертіли туди-сюди витягнутими шиями, мов наполохані олені. Відколи існували туси Мерці, відтоді існувала й ця родина катів. І протягом минулих сотень років у родині Мерці ніхто не був схожий на свого предка, а от усі Аїри виростали однакові — з довгими руками й ногами та в постійному тремтінні. Вони існували з того, що карали людей — били батогом, вкорочували їм кінцівки або страчували в різний спосіб. Багато хто волів робити вигляд, що в світі не існує Аїрів, однак вони існували — у якомусь потужному мовчанні. Тепер кати вийшли на майдан перед замком. За плечима в Аїра-старшого була велика шкіряна торба, а в Аїра-молодшого — маленька. Оскільки я побував у родині катів, то знав, що вони несли в цих торбах.

Побачивши мене, Аїр-молодший по-дитячому всміхнувся, а потім нахилився й почав виконувати свою роботу. Торби були відкриті й звідти на сонячне світло були витягнуті один за одним знаряддя для катування. До стовпа виштовхали людину, що крала насіння. То був високий і лихий на вигляд чолов'яга, вищий навіть від карного стовпа. Очевидно, туси Вангбо відправив на цю справу своїх найкращих людей.

У руках Аїра-старшого затанцював шкіряний батіг. Щоразу коли він опускався на тіло людини, то рвучко звивався, мов змія, ніби прагнув щось зірвати з неї — одяг або шмат шкіри. Той чоловік насамперед отримав двадцять ударів батогом. При кожному ударі батіг збігав униз по його ногах, і коли Аїр-старший батіг прибрав, ноги того чоловяги виявилися голісінькими, жодної нитки на них не залишилось. Місце, по якому бив батіг, говорило людям, що на карному стовпі — злодій. Той чоловік поглянув на свої ноги й виявив, що тканина їх уже не прикриває, однак шкіра лишилась неушкодженою. Цього він не міг витримати й відразу ж почав галасувати:

— Я — підлеглий туси Вангбо! Я — не злодій! Я за наказом свого господаря прийшов шукати потрібну йому річ!

Тут на сцену вийшов старший панич родини Мерці й спитав:

— І як же ж ти її шукав? Може, отак відкрито й голосно? Чи потайки й криючись?

Ненависть до ворога в людях — завжди напоготові, мов срібло в сховищах: коли потрібно, тоді й можна використати. Тож щойно стих голос старшого панича, як люди закричали:

— Убити! Убити його! Скарати на смерть!

— Ех, шкода! — зітхнув той чоловік.

— Шкода своєї голови? — перепитав старший панич.

— Ні, шкода, що запізнився.

— Ну, це тебе не позбавить від смерті.

Сміливець розреготався:

— Хіба я міг би повернутися живим, якщо йшов на таку справу?

— Видно, що ти сміливець. Кажи, якщо в тебе є прохання, я його виконаю.

— Віднесіть мою голову господарю, нехай знає, що я був відданим йому до кінця. Я хочу постати ще раз перед ним, а вже тоді закрию очі.

— Ти — дійсно сміливець, якби ти був моїм підлеглим, то знав би шану від мене.

Останнє прохання того чоловіка до мого старшого брата полягало в тому, щоб його голову доправили до господаря якнайшвидше, адже він хотів побачити господаря, поки ще не згасне світло в його очах.

— Інакше зовсім не личить воїну, — сказав він.

Старший панич наказав приготувати швидкого коня. Далі все було дуже просто. Кат відв’язав верхню частину тіла чоловіка, при тому, що ноги все ще були прив’язані до карного стовпа, таким чином навіть людина з найміцнішою статурою повинна була опуститися на коліна. Кат розумів, що старший панич, сам герой, співчуває героєві, тож не хотів завдавати останньому багато страждань. Рука його піднялась, ніж опустився, все — дуже вправно, і голова з бумканням покотилася на землю. Зазвичай відрубані голови падають обличчям униз і вгризаються в землю. Однак ця голова впала обличчям догори і її очі продовжували світитись, а в кутиках губів ще трималась ледь помітна іронічна посмішка. Мені здавалося, що то — посмішка переможця. Не чекаючи, поки я докладно роздивлюсь усе це, голова зникла під червоною ряднинкою, піднялась на коня й за мить опинилась уже вдалечині. Однак мене не полишала думка, що в тій посмішці щось крилося. Брат тільки висміяв мене:

— Хіба ми можемо розраховувати на те, що твоя голова нам щось повідомить?

Не чекаючи, поки я заперечу, мати сказала:

— У нього хоч і дурна голова, однак іноді має рацію. Крім того, хіба хтось може бути так уже й певним, що мій син завжди помиляється?

Старший панич завжди був розважливим, тож сказав:

— Це — всього лише посмішка раба, який мав змогу залишитись вірним господареві до кінця.

Розумні люди завжди такі: розважливі й водночас непоступливі, лагідні, але й залишаються при своєму.

Туси Вангбо несподівано знову направив своїх людей. Цього разу двох. Ми вчинили, як і минулого разу. Коли ці дві голови, ще теплі, мчали вдалечінь на швидких конях, старший панич стиха сказав:

— Ця справа починає мене непокоїти.

Люди туси Вангбо з’явилися знову, тепер — утрьох. Цього разу мій старший брат розреготався й сказав:

— Здається, Вангбо жартує з нами ціною голів своїх рабів? Ну що ж, якщо в нього надмір людей, ми їх порубаємо.

Тільки цього разу відрубані голови ми не відправляли. Натомість ми відрядили посланця на швидкому коні. Послання його було дуже простим: після належних привітань туси Мерці вітав туси Вангбо з тим, що в нього такі сміливі й віддані раби. Туси Вангбо не відповів листом, однак відрядив своїх людей, щоб забрали й ті три голови. Щодо їхніх тіл, то він попросив лам здійснити належний обряд і спалити їх на березі річки.

Через таку гучну подію ніхто навіть не відчув, що весна вже прийшла.

Щойно зібране в замку макове насіння знову роздали й засіяли ним ще більшу площу.

15. Втрачені ліки

У родині вирішили, що мені вже слід виїхати з інспекцією по землях родини Мерці[98].

Це — неодмінна вправа для сина туси, коли він стає дорослим.

Батько сказав мені, що я можу взяти із собою будь-кого, крім особистої служниці. Маленька дівчина Тхарна проплакала увесь вечір, однак я тут нічого не міг зробити. Зі свого боку я призначив супроводжувати мене в дорозі двох хлопчиків-прислужників — Соднама Г'ялцена й майбутнього ката Аїра. Інших людей організував мій батько. Керував усім управитель. Команда охоронців із дванадцяти осіб мала при собі кулемет і десять карабінів. Ще з нами їхали конюх, лама, який розумівся на погоді, чоботар, який міг полагодити взуття, і шаман, який перевіряв, щоб у їжі не було отрути[99], окрім них іще був один музика й двоє співаків. Оце була вся наша команда.

Якби не було цієї поїздки, я б ніколи не дізнався, якими широкими є землі родини Мерці. І якби не ця поїздка, я б ніколи не відчув, що значить бути туси.

Куди б ми не прибули, місцеві старости виходили зі своїми людьми зустрічати нас. Ще здалеку вони починали сурмити в сурми й співати пісень. Коли ж ми наближались, увесь цей натовп падав на коліна прямо в куряву, що її здіймали наші коні. Тільки коли я сходив з коня й махав рукою, вони всі разом підводились, знову ж здіймаючи за собою цілу хмару куряви. На початку я постійно давився тією курявою, і тоді підлеглі починали метушливо бити мене по спині й поїти водою. Потім я набрався досвіду й закликав людей вставати з колін тільки тоді, коли сам ставав за вітром. Таким чином, коли натовп підводився й починав обтрушувати свої рукави, порох летів далі від мене. Я сходив з коня й передавав свій карабін Соднаму Г'ялцену. Слід сказати, що цей хлопчисько був до нестями закоханий у зброю, тож коли його руки торкалися карабіна, обличчя в нього починало просто світитися. Коли він, тримаючи зброю напереваги, стояв позаду мене, то навіть дихав важче, ніж зазвичай. І коли я, разом з усім своїм почтом, насолоджувався приготовленими для нас смачними стравами, він нічого в рот не брав, а стояв позаду мене з карабіном напереваги.

Місце, де ми приймали вітання, завжди облаштовувалося на широкому моріжку, неподалік від поселення старости. Там ми спеціально встановлювали намет і приймали поклони, страви, пісні й танці, а староста в той же час знайомив нас із важливими особами серед своїх людей. Наприклад, зі своїм управителем, з головами підлеглих йому поселень, з воїнами, які особливо відзначились у боях, з поважними літніми людьми, майстрами-умільцями, а також, звичайно, із найкрасивішими дівчатами. Я казав їм якісь безглузді речі, які мені здавались абсолютно нецікавими, вони ж вбачали в них смисл. Я що думав, те й казав. Тому й заявив, що всі ці балачки — нецікаві. Однак кульгавий управитель зауважив, що панич не може такого казати, адже побажання родини Мерці й надії родини Мерці не можуть бути неважливими для людей, які проживають на землях цієї родини. Він сказав це в присутності багатьох людей, і мені здалося, що це тому, що він недостатньо мене розуміє. Тож я, стишивши голос, відказав йому:

— Закрий рота! Хоча ми й живемо в однім замку, однак ти не знаєш, що в мене на душі.

Потім я звернувся до тих людей, що стояли переді мною на колінах, і сказав:

— Не беріть мене до уваги, я — той самий дурень у родині Мерці, про якого всі знають.

Їхня реакція на ці слова виявилась у доречному мовчанні.

Коли всі ці справи завершились, я покликав Соднама Г'ялцена сісти й поїсти те, що ми ніяк не могли з'їсти: цілісіньке бараняче стегно, цілий чайник чангу й великий шмат ковбаси. Було й небагато привезених із китайських земель цукерок у барвистих обгортках, які я заздалегідь наказав Аїру-молодшому залишити для нього. З'ївши це все, Соднам Г’ялцен задоволено відригнув і знову зайняв своє місце мого охоронця, тримаючи карабін напереваги. Коли його покликали відпочивати, він навідріз відмовився. Мені залишалось тільки сказати йому:

— Ну тоді йди постріляй. Візьми з собою Аїра й дай йому зробити пару пострілів.

Стріляючи з рушниці, Соднам Г'ялцен теж не жалів себе. Його не цікавили непорушні мішені, він хотів стріляти по живих цілях. Аїр-молодший дуже швидко повернувся й сказав:

— Соднам Г'ялцен пішов у гори на полювання.

Я спитав, чому він не пішов.

— Це дуже стомлює, — відповів він, посміхнувшись.

— Видно, тебе цікавлять більше тільки зв'язані цілі, — пожартував я.

Аїр-молодший знову посміхнувся.

У горах пролунав постріл — то був дзвінкий голос мого карабіну. Увечері староста надіслав мені гарну дівчину прислужувати в ліжку. У цей період я щодня мав нову жінку, через що серед моїх підлеглих виникло невдоволення. У деяких місцях управителя приймали нарівні зі мною. Він досягнув цього, показуючи всіма способами, що син туси — дурень, тож люди починали приймати його за представника туси, вважали важливою персоною, наділеною владою й повноваженнями. Така його тактика, дійсно, була ефективною, адже він отримував жінок й інші подарунки. Однак він вважав мене занадто дурним. Одного дня я раптом спитав його:

— Ти боїшся Аїра?

— Його батько боїться мене, — відказав він.

— Можливо, колись тобі доведеться його боятись, — зауважив я.

Коли ж він схотів дізнатися від мене щось іще, я знову з пришелепуватим виглядом почав роззиратися на всі боки й говорити про щось інше. Така оглядова поїздка не тільки була приємною, але й давала змогу людині швидко рости. Я знав, коли потрібно прибирати вигляду найрозумнішої людини в світі й лякав таким чином людей, які мене зневажали. Однак коли вони лякались і починали ставитись до мене, як до розумної людини, я відразу ж починав поводитися, як дурень. Наведу приклад. Місцеві старости присилали жінок прислужувати мені в ліжку і я займався з ними коханням у наметі. Усі казали: хіба молодший туси не знає в цій справі міри? Хтось із мого почту пояснив, що молодший панич і є той дурень, якого породила пані китаянка. Соднам Г'ялцен стояв на вході до намету з карабіном за спиною і ніяк не реагував на звуки, що долинали з намету. Таким чином він висловлював мені свою відданість. Аїр-молодший також був мені відданим. Він ходив скрізь із дивакуватим виглядом, однак люди ніби не бачили його. Тому він знав усе, про що говорять «унизу». Я ніколи не розпитував його про це. Однак коли ми переміщалися від земель одного місцевого старости до іншого, у довгих ущелинах та на високих перевалах, на березі річки під палючим сонцем, коли співаки хрипли, а вершники витягувались у довгу вервечку один за одним, Аїр-молодший бив свого коня, під'їжджав до мене й прочищав горло — так він збирався переповідати мені всі ті слова. Почистити горло було для нього початком, потім він байдуже й відсторонено, без жодних емоцій розповідав, хто що сказав. Я часто казав обом хлопцям-прислужникам, що вони повинні стати найкращими друзями. Одного вечора мені не сподобалась дівчина, яку мені прислав місцевий староста, оскільки вона прибрала ображеного вигляду. Я спитав її, чому вона невесела, однак вона не відповіла мені. Я знову запитав, чи їй хтось сказав, що я дурень? Вона, скрививши губи, відповіла:

— Я хочу, щоб людина, яка хоче мене, навіть і на одну ніч, щиро кохала мене, однак ти цього не можеш.

Тоді я спитав, звідки вона знає, що я не зможу покохати її.

— Усі ж кажуть, що ти — дурень! — сказала вона, відвернувшись.

Тієї ночі я покликав своїх прислужників спати з нею, а сам став перед наметом. Я чув, як Соднам Г'ялцен реве й відсапується, ніби ведмідь, що впав у пастку. Коли він вийшов, місяць уже стояв високо. Потім я покликав Аїра-молодшого увійти до намету. Коли він увійшов, зсередини почувся звук, схожий на хлюпання риби, яку витягли з води.

На ранок я сказав до тієї дівчини:

— Ці двоє сумуватимуть за тобою.

Вона стала на коліна й торкнулась чолом моїх чобіт. Я сказав:

—Іди. Скажеш, що спала з паничем.

Я подумав, що ця подія засмутить місцевого старосту, тож вирішив бути більш пильним щодо нього, і коли принесли страви, я покликав шамана, який перевіряв, щоб у їжі не було отрути, та змусив його перевірити їжу срібною паличкою, а чанг — яшмою: якби в них містилась отрута, ці речі змінили б свій колір. Місцевий староста через це відчув сильну образу, його акуратно підстрижені вуса почали тремтіти, й, зрештою, він не витримав, кинувся до мене й почав запихати собі в рот усі страви, що тут були. Через те, що йому довелося відразу проковтнути так багато, він ледь не вдавився. Оговтавшись, він сказав:

— Сонце й місяць — свідки: ще жоден туси Мерці не сумнівався в моїй відданості! Ніж так вчинити, паничу, краще б ти вбив мене!

Я подумав, що вчинив неприпустиму помилку, однак згадавши, що є дурнем, заспокоївся.

Кульгавий управитель сказав мені:

— Як панич ставиться до інших — мене не обходить, але до старости Сунба так не можна.

— Навіщо ж ви тоді змусили мене взяти із собою цього шамана?

Кульгавий управитель сказав до місцевого старости:

— Це я винен, голово, я не роз'яснив усього як слід паничеві.

Цього разу за столом староста Сунба нічого не їв. Він не вірив, що мій вчинок щойно — то поведінка дурня. Коли після їжі пили чай, кульгавий управитель сів із ним поруч. Вони обидва не зводили з мене очей. Я знав, про що вони говорять.

— Панич — дурень, туси випив, коли був із пані китаянкою — його матір’ю.

— Однак чи можна бути переконаним, що за його спиною не стоїть якийсь розумник, який втинає капості? — спитав староста.

— Та що ти кажеш?! — розсміявся управитель. — Розумник за його спиною? Вмерти зі сміху можна! Тільки подивися на тих двох, що за його спиною, — того, що з карабіном, і того, що з обличчям мерця! Це і є його довірені особи. Вони схожі на розумних?

Я подумав, що оскільки цей староста Сунба надзвичайно відданий родині Мерці, у мене немає причин не любити його. Мені схотілося подарувати йому радість, тож я голосно заявив, що ми залишимось у старости Сунба ще на один день. Таким чином я хотів залагодити образу, якої завдав йому несвідомо. Обличчя старого старости відразу ж проясніло. Я потішився з того, що прийняв рішення, яке звеселило господаря.

Однак я відразу ж знову налякав їх своїм наступним оголошенням:

— Завтра ми влаштуємо тут полювання.

У наметі здійнялося гудіння, мов в осиному гнізді.

— Паничу, весною не прийнято полювати, — шепнув мені на вухо Аїр-молодший.

О Небо, я й сам згадав про це! Цього сезону всі звірі якраз виношують і вигодовують потомство, тож убити одну звірину означає відразу позбавити життя кількох. Тому в цей час заборонено полювати. Але я чомусь раптом забув про це важливе правило. Зазвичай, коли люди називали мене дурнем, я почувався задоволеним, коли пошивав їх у дурні, однак цього разу я відчув, що справді вчинив по-дурному. Однак вимушений був іти до кінця, інакше втратив би навіть звання дурня.

Щойно полювання почалося, як я зрозумів, що вони все роблять про мої очі, адже так багато людей і собак оточили лише один якийсь короткий і вузький гірський яр. Та навіть і звідти повибігало чимало звірини. Пролунали багато пострілів, однак жодна з тварин не впала. Довелося стріляти мені самому, але вбивши двох китайських водяних оленів, я також розвернувся й почав стріляти кудись у хащі.

Полювання поспішно завершилось, і я наказав згодувати вбитих звірів собакам.

По дорозі униз з гори я відчував, що на душі важко.

Староста Сунба їхав поруч зі мною. Тепер він переконався, що в мене з головою не все гаразд. Він був хорошою людиною й хотів, щоб я вибачив йому, тож сказав:

— І чому я, старий дурень, так поставився до тебе? Не приймай цього близько до серця, паничу.

Я хотів йому сказати, що я ж — дурень, однак побачивши щирий вираз на його обличчі, проковтнув ці слова й тільки зауважив:

— Іноді я теж буваю не таким.

Староста, побачивши таку відвертість з мого боку, поспішив запевнити:

— Я знаю, знаю!

Він зажадав від мене, щоб я погодився прийняти якісь ліки, які він хотів мені подарувати. Я погодився.

Тоді він подав мені якісь пістряві пігулки й сказав, що їх подарував йому один мандрівний монах і що вони містять силу вітру з озер і світло святих гір. Дивний рецепт, правда ж? У той день, коли ми виїхали із земель старости Сунба, дорога видалась дуже довгою, а сонце пекло так, що в голові мов гуло осине гніздо. Мені було нудно й мучила цікавість, тож я не витримав, розгорнув ті ліки й поклав одну з пігулок у рот. Я думав, що світло, яке в них міститься, проколе мене, мов меч, а вітер, який здійметься в животі, віднесе мене на небо. Однак насправді я відчув у роті смак сирої риби. Потім зробилось так, ніби в шлунку дійсно плаває риба. І тоді я почав блювати. Хвилі нудоти накочувались одна за одною, аж нарешті я навіть відчув смак своєї жовчі. Кульгавий управитель, погладжуючи мене по спині, сказав:

— Невже ти правильно його остерігався? Може, він і справді задумав тебе отруїти?

— А яка йому буде користь з того, що він отруїть одного кульгавого й одного дурня? — спитав я, однак ті ліки все одно потихеньку викинув у бур’ян при дорозі.

Потім я дізнався, що ті пігулки дійсно були надзвичайно цінними, і якби я їх з'їв усі, моя хвороба минулася б. Однак така вже була моя доля — я загубив чудодійні ліки, що їх мені подарував староста Сунба.

16. Коли вуха квітнуть

Ми провели в дорозі всю весну, однак об'їхали лише половину земель Мерці.

І от на початку літа ми досягли півдня. Звідти потрібно було повертати на північ. Управитель сказав мені, що ця оглядова поїздка завершиться тільки восени, коли почнуть збирати врожай.

Ті південні місця, де ми були зараз, лежали якраз на кордоні з землями туси Вангбо. Тут мене наздогнав посланець із дому. Туси наполягав, щоб я довше пробув на кордоні. Замисел туси був цілком зрозумілий — він хотів, щоб туси Вангбо напав на нас — невеличкий загін, очолюваний дурним паничем і кульгавим управителем. Однак противники були не дурні, вони не хотіли провокувати тепер надзвичайно сильного туси Мерці й давати йому привід знищити себе. Тож навіть коли ми навмисне перетнули кордон, люди противника тільки потайки слідували за нами, не виказуючи себе.

У той день вранці пішов дощ, тож кульгавий управитель наказав, аби ми нікуди не їхали, адже все одно вони не наважаться щось удіяти. Тож краще всім відпочити один день, а назавтра вже вирушити на північ.

На дворі шелестів дощ, конюхи перековували коней, а охоронці перевіряли свою зброю. Два співаки співали пісню, перегукуючись високим і низьким голосами. Управитель розстелив перед собою аркуш паперу й узявся писати туси Мерці листа з доповіддю про події на кордоні. Я лежав на ліжку й слухав, як барабанить дощ по намету.

Опівдні дощ раптом припинився. Знічев'я я наказав сідати на коней. Коли ми знову перетнули кодон на тому ж самому місці, сонце пробилося крізь щілину в хмарах і почало пекти нам спини. Важкі краплі роси змочили нам ноги, тож коли ми натрапили на місцину з низькою травою, ми сіли там, аби просушити наші чоботи.

У лісі неподалік ховалися стрільці туси Вангбо з самопалами, націленими нам у спини. Коли знаєш, що в спину тобі дивиться зброя, виникає таке відчуття, ніби там тебе гризе хробак: те місце свербить і його проймає легкий біль, схожий на поколювання. Однак вони не наважувалися стріляти. Ми знали, де саме влаштували засідку ті стрільці, і в наших кулеметах було повно патронів, тож найменший рух — і ми б накрили їх вогняним дощем. Відтак у мене був достатньо безпечний настрій, щоб помилуватись навколишнім пейзажем. Спостерігати гірські краєвиди краще всього відразу ж, коли розвидниться після дощу. Тільки тоді все вбирається в найбільш яскравий колір і найбільш зворушливе світло. Зазвичай, проїжджаючи тут на коні, я зауважував, що під деревами кунінгамії квітнуть красиві яскраві квітки. Сьогодні ж вони були особливо красивими і я вказав на них управителю. Той, поглянувши на них, промовив:

— Це — наш мак.

Він тоді так і сказав: «наш мак».

Тепер ми дійсно бачили, що це — й правда ті самі квіти, завдяки яким туси Мерці досягнув могутності й розквіту. Їх було три квітки, вони струнко стояли під сонячним промінням, а їхні пелюстки аж світилися. Управитель розташував у позицію наші вогняні сили — тільки тоді ми змогли піти до квіток. Стрільці відкрили вогонь із засідки: Бах! Бах! Бах! Бах! — пролунали чотири гучних постріли, схожих на удари в надтріснутий гонг. Напевне, стрільці були сповнені жаху, інакше чому б тоді після чотирьох пострілів з наших людей тільки одного було вбито, а одного — поранено? Шаман, який перевіряв їжу на отруйність, упав на землю долілиць і схопив у жменю великий жмут трави, а один із співаків схопився за плече й присів, крізь щілину в його пальцях потекла кров. У мене склалося враження, що мої люди відкрили вогонь після короткого затишшя. Це скидалося на раптовий буревій. Коли стрілянина стихла, в лісі не було вже жодного звуку, тільки розстріляні листки повільно падали з дерев. Усі четверо стрільців, зіщулені, мов закоцюбли від холоду, лежали мертві під деревами.

Я тепер уже не пригадаю, чому я тоді не вирішив просто зірвати ті квітки, а наказав людям багнетами викопати їх. Однак результат цього всіх ошелешив. Під трьома квітками виявились три дерев'яні квадратні скриньки, в кожній із яких містилось по гнилій людській голові. Маки росли з їхніх вух. Якщо тепер пригадати, що ми карали крадіїв макового насіння, саме відрубуючи їм голови, а потім повертали ці голови туси Вангбо, стане зрозумілим, звідки взялися ці маки. Ті люди, перш ніж їх упіймали, ховали насіння в своїх вухах. Отже, туси Вангбо здобув макове насіння з черепів жертв!

А розквітлі таким чином вуха були для нього способом вшанувати своїх героїв.

Ми відмовились від наших планів їхати на північ і чимшвидше погнали коней назад, до замку. По дорозі ми з управителем говорили про те, що ця новина неодмінно вразить усіх.

Однак ми навіть не уявляли, наскільки вони будуть вражені, особливо старший брат.

Цей розумний хлопець підскочив зі свого місця й заволав:

— Хіба це можливо, щоб з вух мертвих виростали квіти?!

Раніше він ставився до мене надзвичайно дружньо, навіть можна сказати, що між синами наших предків-туси раніше не було ще жодного старшого брата, який би так добре ставився до молодшого. Однак цього разу все було не так. Він показав мені той палець, який означав презирство, й сказав:

— Ти — дурень, що ти розумієш?

Після чого кинувся до управителя з вигуком:

— Це вам щось примарилось!

Мені було трохи шкода брата. Адже він був найрозумнішою людиною в світі. І його вразливим місцем був страх випадково виказати якесь безглуздя. Зазвичай він до всього ставився недбало. Це зовсім не означало, що його нічого не цікавило, просто він таким чином показував усім, що він розумний — без жодних зусиль тямить в усьому, що до чого, і все робить як слід. Відчувши ненависть з боку брата, я й сам схотів, щоб усе це було лише маренням. І щоб я міг пробудитись у наметі на південних кордонах, і на дворі все так само шелестів би дощ.

Однак усе це було дійсністю. Я ляснув у долоні.

Увійшов Соднам Г'ялцен і розгорнув пакунок, що тримав у руках.

Дружина туси відразу ж закрила ніс шовковим платком. Тхарні не дозволялося так зробити, тож коли кімнату заповнив сморід, я почув, що її потягло на нудоту. Усі повільно підійшли до гнилої голови. Брат хотів переконатися, що макову стеблину не запхнули туди навмисне, тож спробував її висмикнути. Однак гнила голова піднялася разом із стеблиною. Тоді він потрусив її. Дружина туси зойкнула від страху й усі побачили, як по голові пішли тріщини, а потім вона розкололась на шматки й обсипалась на землю. Усі бачили, що корінь того маку виходив з глибини вушної раковини, а його вусики тяглися аж у мозок. Батько, дивлячись на старшого брата, сказав:

— Схоже, що не людина його посадила, а він сам виріс.

Брат, витягнувши шию, ледь видавив із себе:

— Я теж так думаю.

Тут заговорив лама-знахар, який до сих пір мовчав. Усі його називали ламою, тому що він так хотів, але насправді він був знахарем і дуже добре знався на замовляннях і ворожіннях. Він розпитав мене, в якому напрямку цей череп було закопано в землі? Я відповів, що на північ, тобто, якраз у напрямку туси Мерці. Він знову запитав, чи був він закопаний під деревом? Я відповів, що так. Тоді він сказав, що там дійсно не тільки вкрали насіння, але й вдалися до найбільш лихого прокляття на адресу Мерці. А до брата він сказав таке:

— Не потрібно так дивитись на мене, паничу! Мерці мене годують і утримують, тож я повинен казати все, що знаю.

— Кажи сміливіше, ламо, не бійся, — заохотила його дружина туси.

— Чого саме стосується прокляття? — спитав туси.

— Щоб дізнатися це, мені потрібно бачити всі речі, що були разом із головою, — відказав лама-знахар. — Не знаю, чи другий панич привіз усе, що там було?

Звичайно ж, ми привезли з собою всі речі.

Тоді лама-знахар обкурив кімнату димом білої рути, щоб вигнати всіх нечистих духів, і пішов вивчати привезені нами речі. Брат також кудись вибіг. Туси запитав в управителя, як ми помітили маки. Той розповів йому всю історію в подробицях, не замовчуючи при цьому й важливої ролі, яку зіграв молодший панич. Почувши це, туси спочатку кинув погляд на мою матір, а потім подивився на мене якимсь новим поглядом. Потім він зітхнув, із чого я зрозумів, що він все одно вважає мене дурнем. Вголос він, однак, сказав таке:

— На північ з оглядом поїдеш, наступного року. Я дам тобі ще більший супровід.

— Чому не дякуєш батькові? — спитала мати.

Однак я сидів і мовчав.

У цей момент увійшов лама-знахар із доповіддю:

— Туси Вангбо прокляв наш мак. Він наслав на нього град розміром із куряче яйце, щоб прибити його в час найпишнішого цвітіння.

— Ну що ж, якщо він хоче позмагатись із нами, почнемо від сьогодні, — сказав туси, зітхнувши.

Усі почали радитись із приводу події, а я, сидячи там, заснув.

Коли я прокинувся, вже розвиднилось. Виявилося, що поки я спав, хтось укрив мене ковдрою. У той момент я згадав про ще одну річ і підкликав пальцем ламу-знахаря. Той підійшов і, посміхаючись, запитав:

— Може, очі панича ще щось угледіли?

Я розповів йому про ліки, що їх мені подарував староста Сунба, і про те, що я їх викинув. Він відразу ж розкричався:

— О, Небо! Це ж такі чудодійні ліки! Хіба тепер хтось може перетворити на пігулки силу вітру й світла? Паничу, — запитав далі він, — ти їх і в рот не брав?

— Трохи брав, — відповів я.

— А коли тебе знудило, було таке відчуття, що з живота хоче вийте хробак?

— Не хробак, а риба, казав панич, — зауважив управитель.

— Так і є, так і є, — тупнув ногою і зітхнув лама. — Якби ти ту річ повністю виблював, тоді й хвороба тебе відпустила б.

Лама є лама, він завжди все по-своєму каже.

— Ну нічого, нічого, — продовжував він, — оскільки цього не сталося, ми змогли викрити Вангбо.

— Буде війна? — спитав я в батька.

Він кивнув.

— Тоді вона буде називатися «макова війна», — додав я.

Усі глянули на мене, однак ніхто не запам’ятав тих слів. У минулому, коли туси Мерці тільки з’явились, у кожного з них був спеціальний літописець, який записував слова й дії туси[100]. Тому навіть нині ми знаємо, що робили, їли й говорили щодня перші три покоління туси Мерці. Однак потім один з тих бідолах записав подію, яку не слід було записувати, й четвертий туси Мерці вбив його. Відтоді в Мерці не було літописців, тож ми тепер не знаємо, що робили туси наступних поколінь. Посада літописця, яку можна було передавати в спадок, з'явилася разом із посадою ката, однак рід ката продовжувався й досі, а от літописці зникли. Іноді в мою дурну голову приходила думка про те, що якби я був туси, я б обов'язково завів собі літописця. Адже, напевне, це дуже цікаво через деякий час переглянути записи й згадати, що я говорив і робив. Одного разу я сказав до Соднама Г’ялцена:

— Колись я призначу тебе своїм літописцем.

Однак цей раб відразу ж вигукнув:

— Краще я поміняюся місцями з Аїром — нехай він буде літописцем, а я буду катом!

Тож тепер я подумав, що якби дійсно був літописець, він би вже стояв за моєю спиною й слинив олівця, щоб записати таку красиву назву: макова війна.

17. Макова війна

Не потрібно так хвилюватися через те, що якесь насіння, зрештою, виросло на іншій території, сказала мати, адже навіть якби його не вкрали люди, то його б розніс вітер або птахи на крилах, це все — тільки питання часу.

То що ж, сказав батько, нічого не будемо тепер робити, тільки дивитися на це, витріщивши очі?

Ми, звичайно ж, можемо використати це як привід напасти на ворога, зауважила дружина туси, однак самі не повинні через це дуже хвилюватися. Вона також додала, що якщо розпочинати війну за мак, потрібно заручитися підтримкою уповноваженого Хуана.

Ніхто їй на це не заперечив, чого ще не бувало.

Також уперше лист від родини туси писала його дружина китайськими ієрогліфами. Коли мати збиралася запечатати конверт, старший брат, якого було обрано в цьому випадку листоношею, сказав:

— У тому немає необхідності, адже я все одно не розумію китайське письмо.

— Справа не в тому, чи зможеш ти його прочитати, чи ні, а в тому, щоб показати, що родина Мерці розуміється на правилах, — надзвичайно приязно відповіла мати.

Листоноша ще не повернувся, а ми вже отримали з надійних джерел інформацію про те, що на наших південних кордонах збирається сила-силенна шаманів Вангбо, які мають накласти прокляття на родину Мерці.

Незвичайна війна починалась.

Наші шамани звели на пагорбку, де жила родина ката, мандалу[101] і зібралися там на чолі з ламою-знахарем, одягнуті в яскравий одяг і в дивних головних уборах. Вони мали з собою безліч спеціальних музичних інструментів для богослужіння, а також принесли неймовірну кількість жертовних продуктів, щоб піднести їх духам. Я також побачив там яку завгодно зброю, що нею люди користувались від давнини й до сьогодення — від кам’яних ножів і сокир до стріл і луків, від примітивних пращ до самопалів. Тільки от наших кулеметів і автоматичних рушниць не було серед зброї, приготовленої для духів. Лама-знахар сказав мені, що світлі духи, яких він зібрав, не вміють користуватися цією новою зброєю. Говорячи зі мною, він одним оком дивився на небо. День був ясним і на великому, мов море, блакитному небі плавали прозорі хмарки. Саме вони були предметом постійної уваги лам, кому потрібно було упередити їхню раптову зміну кольору. Білі хмари — це завжди гарний знак. Шамани супротивника повинні були знайти спосіб наслати хмари, які б несли оглушливі громи й довгі блискавки, а також град без числа.

Одного разу така хмара дійсно прийшла з півдня.

Війна шаманів розпалювалась навіть дужче, ніж війна рушниць і ножів.

Коли чорна хмара тільки з’явилась на південному горизонті, лама-знахар одягнув величезний військовий шолом і, мов театральний персонаж, заявився на сцені та прибрав належну собі позу. За спиною в нього були встромлені трикутні і круглі сигнальні прапорці. Він витягнув один з них і махнув: зазвучали всі музичні інструменти, які тільки були на пагорбку — дунчени[102], барабани, глінги й дзвіночки. Потім у небо почали стріляти лава за лавою самопали. Чорна хмара дійшла до нас і зупинилась якраз над нашими головами. Вона клубочилась і було видно, що вона чорна-чорнісінька не тільки ззовні, а й усередині — так її забарвило прокляття. Над нашими головами загуркотів грім. Однак наші шамани проказали так багато заклинань, а на нашому вівтарі було так багато жертовних продуктів і зброї, яка хоч і виглядала іграшково, проте для світлих і темних духів була дуже дієвою, що хмара, зрештою, пішла собі геть. Відтак макові поля родини Мерці, а також її замок і люди, які зібралися тут разом, знову купались у яскравому сонячному промінні. Лама-знахар, тримаючи в руках священного меча, увесь спітнілий і захеканий, сказав моєму батькові, що градини в хмарі вже перетворилися на дощ, тож чи можна дозволити їм випасти на землю? Вигляд у нього був такий стомлений, ніби той небесний дощ він притягнув на своєму мечі. Туси Мерці, із дуже серйозним виглядом на обличчі, сказав:

— Ну хіба що ти гарантуєш, що там — дощ.

Лама-знахар протяжно свиснув і сховав меч за пазуху, після чого уся музика на пагорбку стихла.

Налетів вітер, і та хмара вже більше не перекочувалась, мов людина, в якої болить живіт. Вона розтягнулась і зробилась іще ширшою, ніж була щойно, а потім вивергла на землю дощ. Ми сиділи під сонцем і спостерігали, як неподалік іде дощ. Лама-знахар опустився на землю і покликав людей, щоб допомогли йому зняти шолом. Потім його відвели до намету відпочити. Я ж побіг роздивитись той шолом, який щойно був у лами на голові. Він важив аж п’ятнадцять-двадцять кілограмів! Це ж скільки сил потрібно було ламі, щоб стрибати в ньому та ще й розмахувати мечем?!

Туси увійшов до намету, де відпочивав лама-знахар. Шамани-початківці й майбутні шамани витирали з лами піт. Батько сказав:

— Не дивно тут спітніти! Мій син навіть не здогадувався, скільки важить твоя «шапка».

Лама-знахар відчував сильну слабкість, тож хриплим голосом проказав:

— Я теж, тільки коли зайшла черга запрошувати духів, перестав відчувати його вагу.

У цей момент монахи живого будди Цікера, які не вміли чаклувати, почали голосніше читати канон. Мені здавалося, що в тому вже немає жодної необхідності, адже град випав на землю дощем. Проте лама-знахар сказав:

— Гадаю, підлеглі туси Вангбо зараз також читають канон, вважаючи, що досягли свого.

— Ми перемогли, — сказав туси.

Однак лама своєчасно попередив туси, що це — лише перший герць. Він сказав, що аби не втратити чудодійних сил, ми не повинні спускатися з пагорбка, наближатись до жінок та інших брудних речей.

У другому раунді вже ми повинні були наслати на суперника град у відповідь.

Хоча цього разу все проводилось із величезним ентузіазмом, однак небо над головою було чистим, мов умитим, і не було схоже, щоб чари викликали якісь зміни в погоді. Тож мені це все здалося нецікавим. Однак через три дні прийшла звістка про те, що на землях туси Вангбо випав град розміром із куряче яйце. Градом побило їхнє збіжжя, а повінь змила їхні садки. У родини Вангбо, як у південних туси, не будо пасовищ, однак їхньою гордістю були густі сади. Тепер через те, що він вирішив позмагатись із родиною Мерці, він ці сади втратив. Однак ми нічого не знали про його мак, адже ніхто не знав, скільки він його посадив і де. Було схоже, що його на землях туси Вангбо вже немає.

Батько оголосив у присутності всіх, що коли старший брат повернеться з китайських земель, ми підемо війною на землі туси Вангбо.

Коли всі на пагорбку насолоджувались смачною їжею, вітер приніс голос мідного дзвіночка. Туси спитав, чи ми вгадаємо, хто це до нас їде? Усі взялися вгадувати, але ніхто не міг сказати напевне. Лама-знахар узяв дванадцять білих камінців і дванадцять чорних камінців й кинув їх на шахівницю перед собою. Зітхнувши, він сказав, що не знає, хто їде, однак може сказати, що доля в цієї людини неважна, адже камінці його долі впали на темні клітини. Ми вийшли з намету й побачили, як знизу по схилу поступово піднімається гостра голова. Потім на схил вийшов і осел з настовбурченими гострими вухами. Давно ж цей чоловік не відвідував нас! Ми чули, що він скоро збожеволіє.

Тепер він під'їхав до нас.

Чоловік був виснаженим, а на спині віслюка стирчала скуйовджена вовна.

Туси трохи підняв свого капелюха.

Однак чоловік сказав до батька:

— Сьогодні я не збираюся нічого говорити туси. Однак хотілося б, щоб ти не втручався в наші внутрішні буддійські справи.

— Воля твоя, вчителю, — посміхнувся туси.

Звичайно ж, він додав іще одну фразу:

— Хіба вчитель не наставлятиме мене в найкращому вченні на світі?

— Ні, — похитав головою молодий монах. — Я не звинувачую туси-варварів у тому, що вони не можуть засвоїти солодку росу мудрості й доброчинства. Це все тому, що люди в одязі лам[103] спотворили наше вчення.

Сказавши це він пішов прямо до живого будди Цікера і, ставши перед ним, витягнув у його бік свою оголену праву руку[104], а також надів на голову жовтий капелюх із гребенем[105]. Цей жест був нам добре відомий. Таким чином він вимагав розпочати диспут із живим буддою Цікером з приводу релігійних питань. В історії релігії було багато монахів, що приходили з Індії до Тибету, які в такий спосіб отримували перемоги й заручались підтримкою можновладців. Той диспут тривав дуже довго. Насамкінець обличчя живого будди Цікера набуло кольору яловичої печінки — очевидно, він зазнав поразки в диспуті. Однак його учні казали, що майстер отримав перемогу; вони також звинувачували цього несповна розуму монаха в зазіханні на права туси — нібито він вважає, що на землі можна обійтися й без туси, а всі чорноголові тибетці повинні підкорятись одному центру — великій Лхасі. І східні туси-варвари тут зовсім не потрібні.

До сих пір туси уважно слухав, але тепер заговорив:

— Ти накликав на себе лихо, чоловіче зі святого місця.

Чоловік дивився на небо сповненими сліз очима, ніби там була тінь його несправедливої долі. Туси хотів іще про щось із ним поговорити, однак він не бажав відповідати. Зрештою, він тільки сказав:

— Ти можеш убити мене, однак я повинен сказати, що в диспуті я отримав перемогу.

Вангбо Єшея, представника нового вчення, зв’язали. Живий будда Цікер здавався засмученим. Однак то був лише ледь помітний порух його сумління. Згодом батько багато разів казав, що якби живий будда Цікер вступився за того чоловіка, він був готовий відпустити його. Проте ніхто не знає, коли слова туси — правда, а коли — ні. Того дня живий будда Цікер тільки засмутився, однак не вступився за суперника. Відтоді живий будда перестав мені подобатись. Я зрозумів, що він несправжній живий будда. А якщо живий будда одного дня раптом перестає бути живим буддою, тоді він стає ніким. А от знахар, хоча він і не лама, а потужний шаман, і йому тільки подобається називатися ламою, того дня, попри все, сказав туси:

— У цей час краще не вбивати нікого, тим більше людину в одязі лами.

Тож туси наказав закрити до в’язниці чоловіка, який відкрито заявляв, що потрібно позбавитись туси на всіх землях, які їм належать.

Ми залишилися на горі.

Лама-знахар багато разів проводив ворожіння, і всі вони вказували на те, що в туси Вангбо насамкінець збираються занапастити людей родини Мерці. Досягти мети вони можуть, улестивши забрудненою в крові річчю ті темні душі, які не можуть відродитись у світ через скоєне зло. Лама-знахар і батько навіть домовились, кого з родини принести в жертву у випадку, якщо їх не вдасться стримати. Я подумав, що це можу бути тільки я. Адже тільки дурень буде найменшою втратою. Увечері в мене почала боліти голова — напевне, там розпочали чаклувати. Я сказав батькові, який чатував поруч зі мною:

— Вони обрали правильно, адже це я викрив їхній задум. Навіть якби ви не вирішили обрати мене жертвою, вони все одно б мене знайшли.

Батько притиснув мою холодну руку до своїх грудей і сказав:

— Якби твоя мати була тут, у неї б серце розірвалося від болю.

Лама-знахар, докладаючи всіх сил, обприскав мене пошіптаною чистою водою. Він сказав, що це — кришталева запона, крізь яку темні духи не зможуть дістатися мого тіла. Після опівночі туман, від якого розколювалася моя голова, нарешті розсіявся в місячному сяйві.

Лама-знахар сказав:

— Принаймні мої старання не марні — панич може тепер поспати.

Однак я не міг заснути. Я дивився крізь вікно намету на серпик нового місяця, що піднімався все вище й вище, поки дістався тієї ж висоти, де ближчали зірки. Незабаром мало світати. І тут раптом я побачив своє майбутнє. Воно було в тумані, однак я був переконаний, що те марево — дійсно гарна перспектива. Потім я заснув. А коли прокинувся, зовсім забув про ту подію.

Уранці я дивився на фортецю, що стояла під горою, залита вранішнім сонячним світлом. Я бачив, як виблискує сріблом річка, що тече, вируючи, в напрямку воріт замку, однак повертає раніше, раптом зустрічаючи на своєму шляху внизу червоне каміння. Я також бачив людей, які не піднялись із нами нагору і снували тепер туди-сюди по коридорах на кожному поверсі. Усе було, як зазвичай, однак я відчував, що щось сталося.

Я не хотів нікому про це говорити. І так уже через те, що я першим помітив, що мак виріс на чужій території, мене ледь не позбавили життя заклинаннями. Тож я знову повернувся до намету й ліг поспати. Однак заснути я не міг, я відчував, що через деякі останні події я ще трохи виріс. Тоді крізь помутніння в моїй голові знову пробилося трохи світла. Я вийшов надвір і відразу ж змочив ноги в росяній траві. Віслючок Вангбо Єшея безтурботно смикав траву. Я знав, що його пропонували вбити й принести в жертву на вівтарі. Я розв’язав мотузку і ляснув його по крупу. Віслючок, продовжуючи їсти траву, повільно й невимушено потупцяв нагору. Я оголосив, що відпускаю на волю цього осла.

Батько спитав, хто ж мені, зрештою, подобається — осел чи його господар?

На це питання було важко відповісти. Тож я тільки примружив очі й перевів погляд на залитий сонячним світлом смарагдовий схил. Якщо сказати, що мені подобається цей віслючок, то це тому, що він слухняний. Але для того, щоб сказати, що мені подобається той лама, причин не було. Хоча він мені дійсно подобався, однак сам ніколи не виявляв приємного людям вигляду.

Батько сказав мені, що якщо мені подобається осел і я хочу відпустити його на волю, тоді потрібно, щоб живий будда Цікер почитав відповідну молитву, повісив на нього червону стрічку[106] й амулет, тільки тоді він по-справжньому буде вважатися вільним.

— Читання живого будди Цікера не потрібне не тільки тому ламі, але навіть і його віслюку! — сказав я до всіх того дня вранці, і додав, ставши на пагорбок: — Хіба ви не знаєте, що осел так само, як і його господар, зневажає живого будду Цікера?

Батько, як ніколи, був у доброму гуморі. Він сказав:

— Якщо тобі подобається той лама, то я його відпущу.

— Він хоче читати, тож поверніть йому його книги, — відказав я.

— У в’язниці люди не так уже й прагнуть читати, — зауважив батько.

— А він прагне, — наполягав я.

Так, у той час я ніби бачив, як той проповідник нової релігії сидить без діла в порожній камері. Батько сказав:

— Ну тоді я пошлю когось до нього спитати, чи хоче він читати, чи ні.

Виявилося, що Вангбо Єшей до смерті хотілося читати і він просив передати на словах велику подяку паничеві, який здогадався про це.

У той день батько весь час дивився на мене якимсь замисленим поглядом.

Лама-знахар сказав, що в війні стихій суперник уже зазнав поразки, однак якщо там затялися, то тепер візьмуться за людей. Тож він постійно вимагав від нас бути чистими. Тобто вимагав від нас із батьком не спускатись із пагорбка й не зближатись із жінкою. Що стосується нас із батьком, то ми виконували його вимогу, а от якби тут був мій старший брат, це навряд чи вдалося б, адже він і три дні не міг обійтися без жінки — йому тоді увесь цей барвистий світ здавався купою собачого лайна. Тож добре, що він поїхав у китайські землі. І в цьому лама-знахар був зі мною згоден. Він сказав:

— Я можу зупинити стихію, але, щоб відвести чари від людини, моїх здібностей замало. Добре, що старшого панича тут немає, тож я можу трохи заспокоїтись.

Однак я знав, що щось сталося і сказав про своє відчуття ламі-знахарю. Він відповів, що теж так думає. Однак двоє посильних, які обійшли всі землі, не виявили нічого поганого ні з важливими персонами, ні зі звичайними.

— Це внизу, в замку, — зауважив я.

Звідси, з пагорбка, замок видавався міцним і непорушним. Однак я все одно відчував, що там щось сталося.

Лама-знахар почав робити якісь дивні жести пальцями. Його ніби щось зачарувало.

— Так, сталося, — сказав він. — Однак я не знаю, з ким, адже це — жінка туси, однак не твоя мати.

— Чи це не Янгджома, дружина старости Дада?

— Я чекав, поки ти скажеш її ім'я, адже я не знаю, як маю її називати.

— Ти хотів, щоб я назвав її, тому що я — дурний?

— Десь так, — сказав лама.

Дійсно, лихо сталося із третьою дружиною Янгджомою.

Відтоді як вона завагітніла, вона зайняла кімнату туси й змусила його спати з другою дружиною. У цьому вона зіграла роль мисливської собаки, що здіймає ґвалт під час облоги, — тобто вона погнала здобич на інших. Відтоді я її не бачив. Бачив тільки, як підлеглі вранці виливають помиї з її мідної миски, а потім заносять їй їжу в срібних приборах. Велося їй кепсько, адже вона вважала, що ще ненародженій дитині вже хочуть заподіяти шкоду. Однак, судячи з тих речей, що їх заносили до неї чи виносили, апетит у неї був непоганий. Можливо, тому, що її прагнення захистити маленьке життя у себе в животі було занадто потужним і вона вважала свій живіт єдиним безпечним місцем, дитина так довго залишалась там. Однак того дня ввечері шамани Вангбо знайшли місце в родині Мерці, про оборону якого ніхто й не думав, відтак вона вже більше не могла затримувати дитину в собі. Дитина народилася мертвою. Люди, які це бачили, казали, що вона була вся чорна, ніби її отруїли аконітом.

Такою була ціна, що її заплатила родина Мерці в цій дивній війні.

Дитина померла на сході сонця, а після обіду на пагорбку, де зібралися шамани, вже нічого не було, ніби все зніс раптовий буревій. Оскільки та дитина була все ж таки з плоті й крові туси, її поклали в монастирі, а живий будда Цікер зі своїми людьми відслужив молебень за померлим. Через три дні дитину поховали під водою.

Янгджома з’явилася перед нами, пов’язавши яскраву хустку.

Усі казали, що вона стала ще гарнішою, однак той вираз замріяності, який тримався на її обличчі на початку відносин із батьком, тепер зник. Вона вбралась у довгу сукню й піднялась на горішній поверх. Підійшовши до другої дружини, вона стала на коліна й сказала:

— Пані, я прийшла тобі поклонитись.

— Підводься, — сказала мати. — Ти вже одужала, тож ми тепер можемо спокійно поговорити, як сестри.

Янгджома вклонилася матері до землі й покликала її:

— Старша сестро!

Мати підвела її й сказала ще раз:

— Ти вже одужала.

— Це було, наче сон, — сказала Янгджома. — Однак уві сні не можна так втомитися.

З того дня вона ставала справжньою жінкою туси. Увечері друга дружина закликала туси йти спати з третьою дружиною, однак туси відповів:

— Немає сенсу, вогонь уже перегорів.

Мати сказала до Янгджоми:

— Ми з тобою повинні вберігати його від такого вогню.

Янгджома, мов наречена, мовчала й червоніла.

— Адже наступний такий вогонь палатиме не для мене і не для тебе, — сказала мати.

Розділ V

18. Язик

Ми грали в шашки на майданчику перед замком.

Гра була дуже простою. Звичайнісінькі шашки. Для того, щоб зіграти в неї, потрібно було тільки намалювати на землі клітинки зламаною гілкою і знайти шість камінців. Правила цієї гри були прості й зрозумілі: якщо на одній лінії опинялися дві твої шашки, а в суперника була тільки одна — ти з'їдав суперника. У кого першого зсідали шість камінців, той програвав. Це було так само просто, як те, що дві мурахи можуть з'їсти одну мураху або двоє людей вбити одну людину. Втім, то була дуже давня істина. І, наприклад, під час війн між туси ми насамперед завжди питали, скільки супротивник привів людей, і якщо людей у нього було мало, тоді ми атакували його й поглинали. Якщо ж людей у нього було багато, тоді ми спочатку ухилялися, збирали більше людей і накопичували сили, а потім уже атакували й поглинали. Однак на той час, коли я грав у шашки, це правило вже не діяло. На другому етапі макової війни родина Мерці обійшлась зовсім малою кількістю воїнів, але завдяки передовій зброї влаштувала на рівному місці вогняний смерч, який пронісся майже по всіх землях туси Вангбо. І ті декілька маків, що туси Вангбо посіяв із украденого насіння, перетворилися на попіл і піднялися на небо.

То була вже наступна весна.

Але чекайте, дайте мені подумати, можливо, то була не одна весна, а багато весен. Однак яке це має значення? У цьому світі якщо і є якась річ, про яку можна сказати, що її навіть більше, ніж срібла в туси, так це час. І дуже часто час, дійсно, тече надзвичайно повільно. Ми встаємо зранку й починаємо чекати, коли стемніє; щойно посіємо зерно навесні, як уже починаємо чекати на врожай. Оскільки наші землі такі широкі, час також видається безмежним.

Так, широкий простір створює в людини враження, що час також безмежний.

Так, поєднані разом певні простір і час створюють у людини враження, що справа родини Мерці триватиме вічно й стоятиме непорушно.

Так, і все це далеко не таке вже й реальне, здалеку воно здається маревом.

Однак повернімося до цієї весни, до цього ранку, коли сонце піднялось уже високо. Повітря заповнював запах води. І засніжені гори вдалині, і змочені нічною росою ліси на гірських схилах, і збіжжя, розташовані ближче, виблискували під сонцем і здавалися незрівнянно яскравими і сповненими сил.

Я поринув у шашки, грати в які навчався дуже довго.

Щодня я прокидався якомога раніше. Заїдав сніданок і відразу ж вирушав за ворота замку назустріч яскравому сонячному промінню й сідав, обличчям до нього, під персиковим деревом на краю майдану. Щодня мені спочатку потрібно було деякий час подивитися на сонце, а після того я підбирав зламану гілку і на мокрій землі малював клітинки для гри в шашки. У той час я думав про жорстокий бій під час атаки на туси Вангбо і згадував дні макової війни. Підлеглі виконували свої справи, тож повз мене постійно хтось із них проходив, але ніхто не підходив і не пропонував: «Паничу, зіграймо разок!» Ці люди добре знали своє місце. Варто було лише подивитися на їхні сірі приховані сльози. Зазвичай зі мною грали в шашки два мої прислужники. Соднам Г'ялцен волів, щоб його відсилали з дорученнями увечері, тоді зранку він міг довше поспати. Іншими словами, йому було неважливо, чи зможе він побачити схід сонця. Він завжди приходив до мене невмитий і ніс із собою міцний запах підстилки, на якій спали підлеглі. Не таким був Аїр-молодший, майбутній кат. Він завжди прокидався рано, снідав і сідав на тому пагорбку, де мешкала його родина, щоб подивитись, як сходить сонце. Коли ж він зауважував, що я вже прийшов на майдан і намалював клітинки, то повільно спускався до мене.

Однак цього дня ситуація складалась дещо інакше.

Я вже намалював клітинки, однак жодного з двох прислужників ще не було. У той момент повз мене пройшов срібляр, чоловік Дролми. Він уже проминув мене, коли раптом повернувся й промовив:

— Паничу, зіграймо разок!

Я витрусив з кишені шашки й сказав:

— Гратимеш білими, адже це колір срібла, а ти ж — срібляр.

Я наказав йому ходити першим.

Він зробив хід, але не зайняв того місця в центрі, до якого насамперед слід було прагнути. Я відразу ж пішов у наступ, то прокладав собі шлях, то закривав хід супернику, й дуже швидко виграв першу гру. У другій грі він раптом сказав мені:

— Моя жінка часто згадує тебе.

Я промовчав, адже я — господар, тож вона повинна думати про мене. Проте я промовчав не тільки через це.

— Сама Дролма не казала мені про це, — вів далі він, — однак я знаю, що вона згадує тебе, адже ти снишся їй.

Я нічого не сказав на це, тільки зауважив до цього чолов’яги, що його жінка пройшла навчання в нашого господаря, тож він повинен гарно ставитись до неї, інакше господареві буде соромно. Я також сказав до нього:

— Я думав, що в вас уже має бути дитина.

— От про це вона й наказала мені повідомити тебе, — сказав він, тільки тепер почервонівши. — Вона сказала, що панич повинен знати, що в нас незабаром буде дитина.

Я не знав, навіщо це, адже це не могло бути моє сім'я, панича-дурника. Я не знав, що тут доречно сказати, тож відповів срібляру так:

— Передай Дролмі, що панич наказав їй за один раз народити двох синів.

Я також додав, що в такому випадку я виділю кожному з дітей по п'ять лянів[107] срібла, а їхній батько викує кожному з них по «замкý довголіття»[108], лама-знахар їх освятить і повісить на їхні маленькі шиї.

— Ти справді хороша людина, — сказав срібляр. — Не дивно, що вона сумує за тобою.

— Можеш іти далі, — відповів я.

Поки ми говорили, молодший кат устиг спуститися згори й тепер стояв позаду срібляра, тож коли той підвівся, зачепив його. Обличчя срібляра враз пополотніло. Хоча на наших землях було заведено так, що туси віддає накази, а кат їх виконує, і внаслідок цього дехто втрачав око, руку, а то й життя, проте люди здебільшого не відносили це на рахунок туси, а сповнювалися ненависті до ката. І в той же час їх опосідав страх до нього. Срібляр ще ніколи раніше не перебував так близько від ката, тож злякався так, що аж побілів, а очі його з тривогою дивилися на мене, мов питали: «Що я такого зробив, що ти покликав ката?»

Ситуація здалась мені надзвичайно цікавою, тож я сказав срібляру:

— Ти злякався! Чому ти злякався? Ти не повинен боятися!

Однак срібляр не збирався здаватися, хоча б на словах:

— Я не злякався, адже я не вчинив нічого поганого.

— Ти дійсно не вчинив нічого поганого, однак все ж злякався, — наполягав я.

Аїр-молодший, із незмінним виразом обличчя і надзвичайно спокійним голосом, сказав:

— Насправді ти боїшся не мене, а законів туси.

Почувши слова Аїра-молодшого, срібляр розсміявся, хоча при цьому його обличчя залишалось білим, і сказав:

— Якщо подумати, то в цьому справді є рація.

— Гаразд, іди, — сказав я.

Срібляр пішов.

А я почав грати в шашки з Аїром-молодшим. Він анітрохи мені не поступався, тож я програвав багато разів підряд. Сонце дісталося зеніту й на моїй голові виступив піт. Я сказав:

— Хай тобі грець, Аїре! Хочеш неодмінно в мене виграти, холопе?

Я хотів сказати, що Аїр — розумний хлопець. Він подивився на моє обличчя, а потім прискіпливо зазирнув мені в очі — він хотів дізнатися, чи я справді розсердився, чи ні. Однак сьогодні мій настрій був так само гарним, як і погода. Тоді він сказав:

— Ти — панич, тож зазвичай потрібно в усьому тебе слухатись. І в грі в шашки ти будеш наказувати, щоб програти?

Я знову розставив шашки й сказав йому:

— Тоді давай ще раз виграй у мене.

— Завтра знову буде страта, — сказав він.

Слова Аїра-молодшого мене вразили, адже зазвичай усі події, що відбувалися на наших землях, зокрема й хто порушував закон та яку повинен був понести за це кару, були мені відомі. Однак про цю подію я зовсім нічого не знав, тож сказав:

— Граймо далі. На наших землях людей багато, хіба ви всіх переб’єте?

— Я знаю, що він тобі подобається, — сказав Аїр-молодший, — але ж ти не будеш, як усі ті люди, ненавидіти мене через те, що ми з батьком його стратимо?

Тепер я зрозумів про кого йшлося.

— Хочеш побачитись із ним? — спитав Аїр-молодший.

Я подумав, що не зможу ненавидіти цього хлопця із спокійним голосом і білим кольором обличчя, адже слід пам'ятати, що це родина Мерці зробила його таким.

— Однак до в’язниці не можна зайти просто так, — сказав я.

Тоді він підняв переді мною табличку з візерунком у вигляді голови тигра. Голова була зовсім чорною — випалене розпеченим залізом по дереву тавро. Ця табличка була перепусткою для виходу і входу до в'язниці. Кати перед стратою повинні були відвідати злочинця у в'язниці й оглянути його тіло та перевірити, в якому він моральному стані. Це надавало впевненості їхнім діям під час страти. Адже кат завжди докладає всіх сил, щоб виконати свою роботу швидко й вправно, хіба що туси окремо зажадає помучити когось.

Коли ми увійшли до в'язниці, той чоловік, який хотів поширювати серед нас нове вчення, сидів під вікном і читав. Наглядач відкрив двері в'язниці й дозволив нам увійти. Я думав, що в'язень буде вдавати, ніби зачитався, й не звертатиме на нас уваги. Адже зазвичай хоча б трохи освічені люди робили саме так.

Однак не Вангбо Єшей. Як тільки я увійшов, він закрив книгу й сказав:

— Погляньте, хто прийшов!

Обличчя його було спокійним, а в кутиках губів ховалася насмішка.

— Лама читає канон? — спитав я.

— Я читаю одну історію, — відповів він.

Невдовзі перед цим живий будда Цікер подарував йому книгу, написану колись давно одним божевільним ламою[109].

— Ваш живий будда заспокоїв мене перед смертю. Він буде опікуватися моєю душею і влаштує для неї місце в храмі родини Мерці, — сказав він.

Однак я не дуже дослухався до його слів у той момент, адже мою увагу привернув гуркіт річкового потоку, що доносився сюди з вікна вгорі. Мені подобався цей звук. Молодий лама тихо дивився на мене, спливло багато часу, перш ніж він заговорив:

— Поки моя голова ще на місці, я хотів би подякувати паничеві.

Він знав, що це я наказав принести йому книги, і також знав, що це я відпустив на волю його осла. Однак він не говорив мені інших приємностей, як і не ганив переді мною інших. Він подарував мені маленьку книжечку. Літери в ній були написані золотим порошком[110], здобутим у подаяннях. Він наголосив, що в ньому не написано нічого такого, чого б родина Мерці не могла прийняти. То були слова Будди, яких повинні дотримуватись послідовники будь-якої школи[111]. Я взяв книгу обережно обома руками й відчув, що моє серце огортає тепло: адже, як кажуть, у такій книзі говориться про мудрість і милосердя. Я спитав цього чоловіка, що чекав на покарання, чи дійсно в книзі є такі речі.

— Є, звичайно ж, є, — відповів він.

Я спитав його, чи представники інших шкіл, наприклад, тієї, до якої належить живий будда Цікер, також повинні читати цю книжку? Отримавши ствердну відповідь, я відчув, що сумніви в моїй душі поглиблюються:

— Чому ж ви тоді досі ворогуєте між собою?

Я подумав, що дістався ключового питання. Він дуже довго мовчав, тож я знову почув гуркіт річкового потоку, що котився на схід під скелястим берегом, на якому стояв замок. Нарешті Вангбо Єшей зітхнув і сказав:

— Усі кажуть, що молодший панич — дурний, однак я повинен сказати, що ти — розумна людина. Адже дурні — найбільш розумні. Пробач за таку нецеремонність людину, яка стоїть на краю могили.

Я хотів сказати, що пробачаю, однак відчув, що в тому немає особливого сенсу, тож просто промовчав. Я думав про те, що ця людина незабаром помре. Потім у моїй голові знову завирував шум води. Проте я також запам'ятав його слова, приблизний зміст тих слів був таким: він прийшов сюди, щоб посіяти зерна нового вчення, однак йому не вдалося досягти успіху, і це змусило його цілу зиму міркувати над деякими питаннями. По суті, не монахи повинні думати над такими питаннями, однак він не міг утриматись. І поки він міркував над ними, в його душі розчинялося вороже ставлення до інших шкіл. Однак при цьому він все одно вимушений був мати справу із ворожим ставленням до нього послідовників тих шкіл. Насамкінець він запитав:

— Чому ж релігія не навчає нас любити, а навчає ненавидіти?

Я повернувся на майдан і повинен був визнати, що там я почувався набагато краще, ніж у в'язниці, де волога й морок у довгих коридорах і на покручених східцях просто нестерпні.

Аїр-молодший сказав:

— Завтра я хочу самостійно виконати свою роботу.

— Боїшся приступати? — спитав я його.

Він похитав головою, і на його блідому обличчі з’явився рум’янець, як у дівчинки:

— Справжній кат не буде боятися, це хто не кат, той боїться.

Його слова видались мені дуже цікавими, вони мали глибокий зміст і могли бути записані як мудрість ката. Того дня за якийсь короткий проміжок часу я почув аж два цікавих висловлювання. Спочатку ту фразу у в'язниці: «Чому релігія не навчає нас любити, а навчає ненавидіти?», а тепер ще й цю фразу Аїра-молодшого. Мені це здалося надзвичайно цікавим і вартим того, щоб записати. Шкода, що багато інших подібних фраз розтанули в історії, як дим.

Під час вечері я скористався моментом, коли щойно запалили свічки й слуги ще не принесли їжу, і запитав батька:

— Завтра буде страта?

Туси, напевне, був вражений цим питанням, адже він дзвінко гикнув. А гикав він, тільки коли переїдав або був вражений.

— Я знаю, що тобі подобається цей чоловік, — сказав мені батько, — тому й не казав тобі про його страту. Однак я готовий полегшити йому покарання, якщо ти за нього попросиш.

Почалася вечеря, і я більше нічого не сказав.

Спочатку подали картопляне пюре, перемішане з маслом, потім баранину, а основною стравою були гречані хлібці з медом.

Усі ці речі були складені гіркою перед кожним із нас, і я виїв із своєї гірки цілий закуток. Коли черга дійшла до Тхарни, вона залишила на цій гірці їжі лише маленьку виїмку.

Уночі я сказав Тхарні:

— Ти повинна більше їсти, інакше сідниці ніколи не виростуть.

Вона розплакалась і, схлипуючи, заявила, що я гидую нею.

— Це я тільки сказав про твої сідниці, — зауважив я, — а цікаво, як би ти ревла, якби я ще згадав і про груди?

Вона розплакалась голосніше, і на її плач до нашої кімнати прийшла мати. Пані простягнула руку і відважила їй дзвінкий ляпас. Тхарна відразу ж затнулася. Пані наказала мені лягти в ліжко, а їй наказала стати перед ліжком на коліна. Зазвичай ми не дуже-то церемонились із цими жінками: сердилися вони чи ні — нас це не обходило, ми на них просто не зважали. Однак моя мати належала до нації, яка приділяє надзвичайно багато уваги всьому, що пов'язане з жінкою, тож вона почала повчати Тхарну. Я ж відразу заснув, а уві сні мене кинуло в піт, тому що мені наснилося, ніби я власноруч піднімаю ножа на прив'язаного до карного стовпа Вангбо Єшея. Я з криком прокинувся і побачив, що Тхарна все ще стоїть на колінах перед ліжком. Я спитав її, чому вона не лягає спати. Вона відповіла, що пані наказала їй дочекатись, поки я прокинусь і пробачу їй, а тільки тоді йти спати. Я відразу ж їй пробачив. Тоді вона лягла в ліжко, холодна, мов крижинка. Вона і так ніколи не мала тепла, а тепер взагалі була схожа на підняту з дна річки рінь. Звичайно ж, я дуже швидко зігрів її.

Коли я прокинувся вранці, я відразу ж згадав, що сьогодні ми маємо його вбити. У ту мить я пошкодував, що не попросив за нього вчора, коли була така можливість. Тепер було вже пізно.

У замку залунав протяжний голос ріжка.

З поселень, розкиданих уздовж річкової долини, почали сходитись люди. Їхнє життя було одноманітним, самі клопоти. Тож присутність на страті для них, можна сказати, була розвагою. Що стосується туси, то він потребував розуміння з боку людей, коли вчиняв страту, люди повинні були це прийняти. Тому цю подію можна було також розглядати як урок. Майдан дуже швидко зачорнів головами людей. Вони збуджено перемовлялися, кашляли й скрізь плювали. Нарешті привели засудженого й прив'язали до карного стовпа.

Вангбо Єшей сказав туси:

— Я не хочу, щоб твій живий будда молився за мене.

— Тоді можеш помолитися сам, — відповів йому туси. — Однак мені зовсім не потрібне твоє життя.

— Хто ж тягнув тебе за язик нападати на релігію, в яку вірили наші предки? — запитав управитель.

Старший панич оголосив остаточне рішення туси:

— Хоча твоя голова сповнилась божевільних думок, однак нам потрібен тільки твій язик, на який ми покладаємо відповідальність за ті безглузді слова.

Отже, цей чоловік, який прийшов до нас проповідувати свою велику релігію, тепер мав утратити свій прудкий язик. Коли проповідник, який до цього спокійно йшов на смерть, почув це рішення, на чолі в нього виступив піт. Однаково блискучі краплинки повисли й на кінчику носа Аїра-молодшого, який вперше мав виконати вирок. У натовпі не було жодного звуку. Кат вийняв із шкіряної валізи спеціальні ножі — вузькі і вигнуті за обрисами губ людини. Оскільки роти в людей бувають великі й маленькі, ті ножі також були великі й маленькі. Аїр-молодший вибрав кілька ножів і почав приміряти їх до губів проповідника, обираючи найбільш придатний. На майдані було так тихо, що всі могли почути слова Вангбо Єшея:

— А навіщо ти вчора приходив до в'язниці? Чому тоді не приміряв?

Я подумав, що Аїр-молодший, мабуть, боїться, адже це — його перша робота. Того дня його обличчя дійсно було червонішим, ніж зазвичай. Однак він не боявся. Він відповів:

— Я дійсно вже оглядав тебе, однак тоді я оглядав твою шию, а тепер господар помилував тебе і зажадав тільки твого язика.

— Тримай свою руку подалі від мого рота, — сказав Вангбо Єшей, — а то я можу вкусити тебе.

— Тобі немає сенсу мене ненавидіти, — відповів Аїр-молодший.

— І правда, — зітхнув Вангбо Єшей, — в моєму серці не повинно бути стільки ненависті.

У той момент Аїр-старший підійшов ззаду до карного стовпа і накинув на шию засудженому поясок, затягнувши його. Вангбо Єшей розпрямився, його очі вирячились, а язик випав з рота. Аїр-молодший швидко простягнув руку — не гірше, ніж його батько і заразом учитель. У руці його блиснув ніж і язик жертви, мов зляканий щур, вистрибнув з рота і з-під рук ката. Було схоже, ніби він хоче злетіти в небо. Однак він тільки трохи підстрибнув, навіть не вище голови, і впав на землю. Очевидно, плоть не може підноситись так само, як душа. Коли язик упав на землю, люди нарешті почули крик Вангбо Єшея. Впавши на землю, язик відразу ж укрився порохом і втратив свою прудкість та яскраво-червоний колір. Без язика крик виходив нерозбірливим і безглуздим. Кажуть, що чорноголові тибетці походять від чоловіка, якого звабила чаклунка Лоша. Можливо, перший крик їхнього першого нащадка був саме таким: нерозбірливим і пригніченим через безлад у світі.

Аїр-молодший відклав ножа і взяв пакунок із ліками та витрусив їх на прив'язаного до карного стовпа Вангбо Єшея. Ліки виявилися надзвичайно дієвими — кров у роті покараного відразу ж загусла. Аїр-старший розв’язав іззаду мотузку, і засуджений сповз на землю, виплюнувши при цьому з рота декілька великих шматків крові. Аїр-молодший підніс йому до обличчя язик, пропонуючи, таким чином, узяти його на пам’ять, однак він із болем подивився на свій язик і покачав головою. Тоді Аїр-молодший махнув рукою і язик полетів. Натовпом прокотився зойк. Якийсь жовтий собака стрибнув у повітря і на льоту схопив язик у свою пащу. Однак далі він вискнув, мов ухопив кулю, а не шмат м'яса, і важко впав на землю. Не тільки інші люди, але й сам Вангбо Єшей були здивовані поведінкою собаки, який жалібно скавучав, уражений тим язиком. Засуджений обмацав свій рот, однак відчув тільки багато згустків крові там. Але це не свідчило ні про що, окрім того, що його тіло може бути так само легко понівечене силою. Собака виплюнув язик, заскавучав, підібгав хвоста й побіг подалі звідси. Натовп також відразу відстрибнув від язика. Проповідник більше не міг витримати, голова його впала, і він знепритомнів.

Страта скінчилася.

Люди поволі розійшлися до тих місць, звідки прийшли.

19. Книги

Проповідник повернувся до в’язниці, де він повинен був залікувати свою рану, а потім уже вийти з неї.

Таким чином у родині Мерці додавався ще один раб. Згідно із зовсім нескладними законами туси, засуджені на смерть, якщо не вмирали, то ставали нашими рабами. Таким чином, ми не прийняли Вангбо Єшея з його вченням, яке він вважав непереможним, натомість ми, кого він вважав варварами, поглинули його самого в такій вкрай нецивілізованій формі.

Щодня Аїр-молодший повинен був відвідувати свою першу жертву і лікувати його рану.

Я ж знову прийшов до в’язниці тільки днів через десять після страти.

Уранці та кімната у в'язниці короткий час освітлювалася сонячним промінням. Коли ми увійшли, Вангбо Єшей якраз дивився на маленький квадратик неба, видимий крізь вікно. Почувши, що двері відчинилися, він обернувся й раптом осміхнувся до мене. Йому було важко зробити посмішку, видиму іншим людям. Адже щойно він посміхнувся, як рана викликала в нього біль.

Я підняв руку й сказав:

— Гаразд, не потрібно цього.

Я вперше, говорячи, підняв руку, наслідуючи батька й старшого брата, і відразу ж помітив користь від цього руху — я відчув у руках справді безмежну владу і в душі усвідомив користь від того.

Вангбо Єшей знову осміхнувся до мене.

Я подумав, що мені все-таки подобається цей чоловік, і спитав його:

— Що тобі потрібно?

Він зробив такий вираз обличчя, ніби казав: «Що мені може бути потрібне в такому становищі?» Або його можна було потрактувати ще так: «Я хочу говорити, гаразд?»

Однак, якщо я задумав щось дати іншій людині, я обов’язково повинен був дати.

— Завтра я принесу тобі книги, — сказав я. — Книги. Ти ж любиш читати книжки?

Він повільно сповз по кам'яній стіні вниз, опустив голову й замовчав. Я подумав, що йому це сподобалось. Коли я згадав про книгу, то ніби зачепив якесь місце в його душі. Він так і залишився в цій позі — з високо піднятими плечима, й більше не піднімав голови. Коли ми виходили з в'язниці, Аїр-молодший сказав йому:

— Ти, негіднику, поглянь на себе — панич такий ласкавий до тебе, а ти навіть не прощаєшся з ним! Хоч язика в тебе тепер немає, але ж очі є!

Він так і не підняв голови, тож я подумав, що вона в нього повна якихось важких речей, — може, прочитаних раніше книжок? У душі я трохи пожалів його.

Хоча я був молодшим паничем у родині туси, пошуки книг для мене становили цілий клопіт.

По-перше, я не міг відкрито до когось звернутися по книги, оскільки всі знали, що з двох паничів у родині туси знає букви тільки той, розумний, який у майбутньому стане туси. А той, дурний, із тридцяти букв тибетського алфавіту знає тільки три-п'ять. Коли я попросив кульгавого управителя знайти мені якісь канонічні книжки, він спитав, навіщо панич із нього насміхається. Іти в молитовню й шукати книжки самому також не випадало. Однак, наскільки я знав, у величезному замку родини Мерці, крім молитовні, пару книжок ще можна було здибати в кімнаті туси. Точніше, то були не книжки, а записи подій часів перших трьох поколінь туси Мерці, коли в них ще були літописці. Раніше вже йшлося про те, що один із тих літописців записав подію, яку не слід було записувати, через що під сонцем туси більше не було таких рабів. Я знав, що батько тримає ті книжки в шафі в своїй кімнаті. З тих пір, як Янгджома завагітніла, а він пробудився від свого шаленства, він більше не залишався надовго в тій кімнаті. Навіть якщо мати іноді казала йому сходити туди один раз, він проводив там тільки одну ніч, а потім знову повертався до другої дружини.

Коли я увійшов, Янгджома саме сиділа в затінку й співала пісню. Я не знав, як із нею говорити, адже відколи вона переступила поріг родини Мерці, я ще жодного разу не спілкувався з нею сам на сам.

— Ти співаєш пісню? — запитав я.

— Так, я співаю пісню, — відповіла Янгджома. — Пісню своїх рідних країв.

Я помітив, що її вимова дещо відрізняється від нашої. Вона говорила м'яко, як на півдні, і вимовляла звуки не зовсім чітко, тож мешканцям півночі в її словах вчувалась особлива глибина.

— Я ходив на південь воювати, — сказав я, — і чую, що ти говориш, як вони.

— Хто — вони? — спитала вона.

— Вони — туси Вангбо, — сказав я.

Вона повідомила мені, що її рідні краї ще південніше. Далі нам не було про що говорити, оскільки ніхто з нас не знав, із чого починати. Я розглядав шафу, а Янгджома — свої руки. Я побачив у шафі потрібну мені річ — вона була затягнута жовтим шовком[112] і лежала між іншими, важливими й не дуже важливими речами. Однак я ніяк не наважувався вільно підійти, відкрити дверцята шафи й узяти звідти історію перших поколінь нашої родини. Скрізь у кімнаті відчувався присмак пороху, тож я сказав:

— Гей, цю кімнату не завадило б гарненько підмести.

— Слуги приходять сюди щодня, але не виконують роботу добре, — сказала вона.

Знову запала мовчанка.

Я і тепер звернув свій погляд на шафу, а вона — на свої руки. Раптом вона посміхнулась і запитала:

— Ти, мабуть, прийшов у справі?

— А як ти дізналася, я ж не казав цього?

— Іноді ти видаєшся розумнішим за всіх, — знову посміхнулася вона, — однак зараз ти виказав справжнісінького дурня. Якщо твоя мати така розумна, як же ти в неї такий народився?

Я не знав, я поводжуся як розумна людина, чи як дурна, тож збрехав, що колись давно забув тут одну річ. Вона спитала, невже дурні теж брешуть, і попросила вказати їй ту річ, яка мені потрібна. Я не наважувався вказати, тоді вона підійшла до шафи й вийняла з неї той пакунок із жовтого шовку.

Далі вона, тримаючи його обома руками, присіла переді мною й прямо на мене здула з нього порох, аж я доволі довго не міг розплющити очей.

— Гей, — сказала вона, — тільки погляньте на мене, ледь не зробила з панича сліпого!

Говорячи так, вона наблизила до мене своє тіло й почала язиком злизувати з моїх очей порох. У той момент я подумав, що розумію, чому батько колись так кохав її. Її тіло оповивав тонкий аромат орхідей. Я простягнув руки, щоб обійняти її, однак вона зупинила мене й сказала:

— Пам’ятай, що ти мій син!

— Ні, — відповів я й додав: — На тобі є справжній запах квітів.

— Це мене й занапастило, — відказала вона.

Вона розповіла, що дійсно носить на собі справжній запах квітів, і що це в неї — від народження.

Потім вона втиснула той пакунок мені в руки й сказала:

— Іди швидше, щоб ніхто тебе не бачив. І не потрібно казати мені, що це — не історія вашої родини.

Щойно я вийшов з її кімнати, як квітковий аромат відразу ж зник. А коли я вийшов на сонце, зникло й те дивовижне відчуття, яке залишив на моїх очах її язик.

Я разом із Аїром-молодшим пішов до в’язниці віддати книгу.

Вангбо Єшей сидів під маленьким віконечком і тримав обома руками свою голову. За ніч його волосся виросло напрочуд довгим. Аїр-молодший вийняв пакунок з ліками, однак арештант, гакаючи, відкрив рот, щоб показати нам, що з його переполовиненого язика вже зійшли кров'яні струпи й лікарський порошок, якими їх присипали, тобто рана затяглася. У нього знову був язик, хоча й не цілий, однак все ж таки язик. Аїр-молодший знову посміхнувся й поклав назад у свою торбинку пухирець із ліками, витягнувши натомість пляшечку меду. Потім він узяв маленькою ложечкою трохи меду й мазнув ним по язику Вангбо Єшея, на обличчі в того відразу ж з’явився радісний вираз.

— Поглянь, — сказав Аїр-молодший, — він може розрізняти смаки! Значить, його рана загоїлась.

— А говорити він може?

— Ні, — сказав Аїр-молодший, — не може.

— Тоді не кажи мені, що з його язиком уже все гаразд. Якщо це називається нормальний язик, тоді я накажу твоєму батькові відрізати тобі язик. Все одно катові не потрібно говорити.

Аїр-молодший слухняно стояв збоку, нічого на це не говорячи.

Я вийняв з-за пазухи книги й поклав їх перед Вангбо Єшеєм, який щойно скуштував меду.

Вираз радості після смакування меду відразу ж зник з його обличчя, він насупився, побачивши книжки.

— Відкрий і подивись, — сказав я.

Він хотів щось мені сказати, однак відразу ж усвідомив, що вже немає того «інструменту», яким говорять, тож тільки покачав головою, із виразом болю на обличчі.

— Відкрий все ж. Це не ті книжки, що ти думаєш.

Він підняв голову і з недовірою поглянув на мене.

— Це не канонічні книги, які так зашкодили тобі, це — історія родини Мерці.

Він не міг насправді розлюбити книги, тож щойно я це сказав, як його очі засвітилися, а рука потяглася до пакунка. Я зауважив, що пальці в нього довгі й спритні. Коли пакунок було відкрито, усередині дійсно виявилися декілька книжок із цупкого паперу. Казали, що в ті часи родина Мерці сіяла власні коноплі й сама виготовляла папір. Джерелом цього ремесла, як казали, були ті ж самі китайські землі, звідки походив і опій, з якого ми розбагатіли.

Коли наступного дня Аїр-молодший повернувся з в’язниці, він сказав мені, що Вангбо Єшей просить у мене папір і ручку. Я передав йому.

Наступного дня він приніс із в’язниці довгого листа і попросив передати його особисто туси. Я не знав, що було написано в тому листі, тож занепокоївся.

— Кажуть, що ти полюбляєш відвідувати в’язницю, — сказав батько, — заради цього?

Я не мав, що відповісти, тож тільки дурнувато посміхнувся.

— Сідай, дурнику, — сказав він. — Варто тільки тобі сказати, що ти не дурний, як ти знову утнеш дурницю.

Поки туси читав листа, його обличчя мінилося, мов літнє небо. Дочитавши, він нічого не сказав. Я теж не наважувався запитати. Пройшло багато днів, перш ніж він наказав вивести злочинця з в'язниці й привести до нього. Дивлячись на довге волосся, що за останній час відросло на голові ченця Вангбо Єшея, туси спитав:

— Ти — все ще той чоловік, який має намір поширювати в моїх землях нове вчення?

Вангбо Єшей нічого не сказав, адже він тепер не міг говорити.

— Я також іноді думаю, — сказав туси, — що, можливо, вчення такого типу непогане. Однак твоє вчення занадто добре. Як же мені правити в моїх землях? У нас тут не так, як у західному Тибеті. Там заправляєте всім ви, люди в червінькових плащах, а тут так не вийде. Скажи мені, якби ти був туси, то був би такий, як я?

Вангбо Єшей посміхнувся. Однак люди, яким відрізали язика, навіть коли посміхаються, то мають такий вигляд, ніби їм хтось стискає горло.

— А, в біса, я й забув, що в тебе немає язика! — нарешті здогадався туси й наказав принести папір і ручку та покласти їх перед проповідником. Так офіційно почалася їхня розмова.

— Ти тепер мій раб, — сказав туси.

«У тебе коли-небудь був такий освічений раб?» — написав Вангбо Єшей.

— Раніше не було, — відказав туси. — У колишніх Мерці не було, але в мене тепер є. Колишні Мерці були не дуже сильними, а я — найсильніший серед Мерці.

«Краще вмерти, ніж бути рабом», — написав Вангбо Єшей.

— Мені не потрібно тебе вбивати, я постійно триматиму тебе у в’язниці, — сказав туси.

«Це краще, ніж бути рабом».

— А ти сміливець, — засміявся туси. — Скажи, звідки ті думки, що ти написав у листі?

Насправді в листі Вангбо Єшей до туси містилась тільки одна думка — про те, що він може стати літописцем нашої родини й продовжити традицію, яка перервалась багато років тому. Він сказав, що прочитав історію наших перших туси і вона видалась йому надзвичайно цікавою. Туси Мерці подумав, що, оскільки він — найсильніший Мерці в історії, то повинен залишити своїм нащадкам щось іще, крім срібла, щоб вони запам’ятали його.

— Навіщо тобі це записувати? — спитав туси.

«Тому що вже незабаром на цій землі не буде туси», — відповів Вангбо Єшей, і додав, що з того дня більше не терпітимуть вашого, землевласників, існування ні на заході, ні на сході. Та й ви самі ще підкинули вогню на сухі дрова.

Туси спитав у нього, що то за вогонь.

«Мак», — написав він.

— Ти закликаєш мене відмовитися від нього? — спитав туси.

«Мені це ні до чого, — написав він. — Усе в світі наперед визначене. Тож садити мак — тільки означає трохи прискорити прихід речей, які й так повинні прийти».

Зрештою, туси Мерці погодився на його вимогу, тож традиція мати літописців у родині Мерці, що перервалася багато поколінь тому, тепер відновилась. Вони також довго сперечалися з приводу статусу літописця, і насамкінець туси сказав: якщо ти не будеш моїм рабом, я піду тобі назустріч і скараю тебе на смерть. Без’язикий Вангбо Єшей поклав ручку на знак згоди.

Туси наказав йому вклонитися господарю. Він написав:

«Якщо тільки цього разу».

— Щоразу о цій порі кожного року.

Тут людина без язика виказала далекоглядність, необхідну для того, хто збирається записувати історію, й написала на папері:

«А після твоєї смерті?»

— Можливо, я скараю тебе раніше, ніж помру, — розсміявся туси.

Вангбо Єшей знову написав на папері те речення:

«Але якщо ти помреш?»

— Тоді ти повинен спитати в нього, — відповів туси, вказуючи на старшого брата. — Тоді він буде твоїм господарем.

— Якщо справді настане такий час, я тебе звільню від цього, — сказав старший брат.

Тоді людина без язика підійшла до мене. Я знав, що він хоче задати мені те саме питання й почути від мене обіцянку про те, що коли я стану туси, я не буду вимагати від нього кланятись.

— Не потрібно мене питати, — сказав я, — усі знають, що я — дурень і не зможу стати туси.

Однак він уперто стояв переді мною, тож старший брат сказав:

— Ти справді дурень. Погодься і по всьому!

— Гаразд, — сказав я. — Якщо я коли-небудь стану туси, я дарую тобі статус вільного мешканця.

Однак ці слова також виявилися нестерпними для мого старшого брата.

— Все одно це вигадка, — сказав я. — Чому б не сказати?

Після цього Вангбо Єшей став на коліна перед моїм батьком і вклонився.

Туси віддав своєму новому рабу перший наказ:

— Записуй усі сьогоднішні події.

20. Чого мені слід боятись

У ті роки родина Мерці провела не одну війну, захищаючи свою монополію на сіяння маку.

І в кожній з них зброя нового зразка робила Мерці непереможними. Однак, зрештою, ми так і не змогли перешкодити іншим туси здобути річ, що зробила нас багатими й потужними. Минуло не так багато років, як квітки маку, мов вогонь, запалали на землях усіх туси. За таких обставин уже не тільки я, але й батько, і старший брат зрозуміли, що розпочинати всі ті війни було не варто.

Ви можете спитати усіх тих туси, як вони здобули макове насіння.

І вони вам скажуть, напевне ж, що його занесло вітром або принесли птахи на крилах.

На той час китайцем, який спілкувався з туси Мерці, був уже не уповноважений Хуан, а командир полку об’єднаних військ оборони на прізвище Цзян.

Уповноважений Хуан виступав проти того, щоб об'єднані війська оборони допомагали військам центру воювати з червоними китайцями[113], тож його перевели нібито на вищу посаду, що насправді було пониженням. Відтак він зробився сенатором від провінції — посада, яка не давала реальної влади. Оскільки уповноважений Хуан приніс родині Мерці удачу, то почувши, що він зазнав пониження, усі йому поспівчували. Цзян не був великим на зріст, однак мав кремезну статуру і ходив із двома пістолетами, почепленими справа і зліва на поясі. Він полюбляв жирну баранину й вино. Туси Мерці спитав його:

— Ти пишеш вірші?

Голос у Цзяна був гучним:

— Щоб я писав ті сучі вірші?! Думаєте, коли я ситий і мені нема чого робити, то я буду сидіти й ремиґати?

— Непогано! — сказав батько.

Однак Цзяну здавалося, що він недостатньо зрозуміло висловився, тож додав:

— Зневажте мене, якщо я коли-небудь писатиму вірші! Я тоді не буду другом туси!

Батько і старший брат загаласували:

— Цзян — наш друг! Ми — друзі Цзяна!

Батькові й старшому брату більше подобалось спілкуватись із цим чоловіком, ніж із уповноваженим Хуаном. Хоча при цьому вони не знали, що він — не тільки противник останнього, але й противник родини Мерці. Адже Хуан пропонував, щоб тільки один туси був потужним і домінував над рештою туси, а, на думку Цзяна, потрібно було дозволити всім туси мати ту річ, а також дати їм змогу отримати срібло й автомати, щоб вони винищили один одного. Коли тільки Цзян з'явився, квіти маку запалали, мов вогонь, на землях інших туси. У той рік ціна на опій знизилась більше, ніж уполовину. І чим більше падала ця ціна, тим більші площі туси воліли засівати маком. Так минуло два-три роки, й одного разу восени, після збору врожаю, туси помітили, що зерна не вистачить на їжу до наступного року. На землі туси насувалася подія, якої тут не було вже багато десятків років — смерть людей від голоду. Родина Мерці була заможною, тож увесь свій опій, який тепер мало що коштував, вона віддала на те, аби завезти з китайських земель зерно. Там саме йшла війна між червоною й білою арміями, тож зерно було далеко не дешеве, а ще й перевезення в наші землі додавало йому вартості.

З приходом весни родина Мерці направила скрізь своїх посильних, щоб вони розвідали, що будуть сіяти на своїх землях інші туси.

Весна спочатку приходить на південь; тамтешні туси по-старому засіяли великі площі маком. Туси Мерці посміявся з них, однак все ще не міг вирішити, що сіяти йому цього року — більше зерна чи більше маку, чи тільки сіяти зерно або — тільки мак. Прийняти рішення було нелегко, адже землі родини Мерці були розташовані посередині між землями інших туси. Якщо на південь весна приходила раніше, ніж до нас, то на північ вона приходила пізніше, і в очікуванні новин про те, що посіяли там, можна було змучитись. Я відчував у ці дні напруження, навіть більше, ніж у часи будь-якої з макових воєн, адже тоді ми анітрохи не сумнівались, що зможемо отримати перемогу, однак нинішня ситуація була зовсім іншою. Якщо північні туси ще не почали сіяти, ми можемо пропустити сезон польових робіт, і тоді косити стиглу пшеницю доведеться в сезон дощів, а кукурудза достигне вже під заморозки. Усе це означатиме, що ми залишимось без врожаю, що навіть гірше, ніж посіяти одне й те саме з іншими туси.

Наші північні сусіди також були не дурні, вони теж чекали, щоб подивитись, що кине в землю туси Мерці. Однак ми вже не могли чекати далі. Старший брат запропонував посіяти більше маку; батько, почувши це, не знав, чи варто так робити, чи ні, і звернув питальний погляд на мене. Від певного часу батько почав запитувати мою думку про певні важливі події. Я стиха спитав Тхарну, яка стояла поруч:

— Скажи, що сіяти?

— Мак, — відповіла вона.

Почувши це, старший брат сказав:

— Хіба ти дурний до такої міри, щоб про все питати в служниці?

— Але ж вона чомусь сказала те саме, що й ти? — зауважив я.

З певного часу брат уже не любив мене так, як раніше. Цього разу він сказав, зціпивши зуби:

— Це твоя холопка повторила мої слова, дурню.

Його слова мене розізлили і я голосно заявив:

— Збіжжя! Потрібно все засіяти збіжжям!

Мені хотілося показати йому, що далеко не всі люди в цьому світі будуть повторювати його слова.

Ніхто не очікував, що батько раптом скаже:

— Я теж так думаю.

Я аж розреготався від радості.

Старший брат вибіг із кімнати.

Прийнявши рішення сіяти збіжжя, батько так і не відчув полегшення. Я б у такій ситуації на місці туси уже б качався по землі з ревом. Він хвилювався про те, що північні туси будуть наслідувати нас і не посадять ні зернини маку, тоді наступного року опій знову підніметься в ціні й південні туси, разом із туси Вангбо, з нас посміються. Однак навіть ще більше батько хвилювався про те, що в такому випадку його нащадки будуть його зневажати. Сміятимуться з того, що він раптом послухався маячні недоумка.

Він підійшов до тахти своєї дружини й сказав:

— Твій син турбує мене.

— Він має рацію, — відказала дружина, — так само, як і я тоді, коли переконала тебе прийняти насіння від уповноваженого Хуана.

Материна служниця розповіла мені, що дружина ще зауважила до туси:

— Хто насправді турбуватиме тебе, так це твій старший син.

Я підійшов до батька й сказав:

— Не хвилюйся. На півночі до сих пір не сіють нічого не тому, що вони розумні, а тому що в них погода погана: зима ніби й минула, але потім повернулася ще раз.

Про це мені розповів літописець Вангбо Єшей.

Батько не відповів мені прямо, а сказав так:

— Я бачу, твої друзі щирі до тебе. Ми хоча й туси, володарі земель по обидва береги цієї річки, однак нам потрібно багато друзів, різних друзів. Я бачу, що ти товаришуєш із різними людьми.

— Старший брат каже, що всі ті люди — раби, він насміхається з мене.

Батько сказав мені, що один туси ніколи не зможе бути другом іншого туси, тому якщо в тебе є декілька щирих друзів серед рабів — це зовсім непогано. Це вперше туси Мерці цілком серйозно говорив до свого недоумкуватого сина. І вперше поклав свою руку мені на плече, а не на голову.

Саме в той день після обіду прийшла новина з підтвердженням.

Суворі заморозки не дали кільком північним туси вчасно посіяти збіжжя, тож вони вимушені були сіяти мак, що визрівав за значно коротший термін. Коли прийшла ця новина, усі в родині Мерці, від господарів до підлеглих, надзвичайно зраділи. Крім двох осіб. Щодо третьої дружини Янгджоми, то що б не сталося в родині Мерці, її це, здавалося, не обходило. Схоже було на те, що вона існує тільки аби інколи переспати з туси. Усі вже сприймали це як звичайне. Незвичайною була поведінка старшого брата. Він завжди докладав зусиль до того, щоб родина Мерці отримала перемогу, однак того дня, коли з півночі прийшла вигідна для нас новина, він анітрохи не зрадів. Адже ця подія підтверджувала, що коли йдеться про планування й потрібно працювати головою, він робить це навіть гірше за свого недоумкуватого брата. І це виявлялося вже не раз. Тому він і засмутився, коли прийшла ця хороша новина. Одного дня я особливо підкреслив йому, що обрав тоді зерно зовсім не тому, що Тхарна щось мені сказала:

— Брате, — сказав я йому, — ти мав рацію: та жінка — тупа, тож коли вона підказувала мені «мак», знаючи, що вона тупа, я й обрав зерно.

Ці слова ще дужче розізлили брата, однак я сказав їх не навмисне, ні, так вийшло якраз через жар у моїй дурній голові.

Я почав утрачати контроль над собою.

Отже, радісна новина з півночі змусила брата розсердитись. Раніше я б подумав, що це — лише випадкова помилка розумної людини, і далі спокійно залишався б собі дурником. Однак у той день так не вийшло. Вже коли я йшов до брата, до свого улюбленого старшого брата, в душі я відчував, що так робити — неправильно, однак усе одно сказав:

— Не сумуй, адже якщо ти сумуєш, коли родині Мерці пощастило, люди можуть подумати, що ти — не Мерці.

Старший брат відважив мені ляпас, аж я впав навзнак. І в той саме день я також помітив, що в мене не дуже розвинуті больові відчуття, навіть, що я взагалі не знаю, що таке біль. Раніше інколи мені було боляче, наприклад, коли я сам падав або коли Дролма (тоді) чи Тхарна (тепер) щипали мене. Однак мене ніхто не бив. Я маю на увазі, що ніколи ще мене не били з ненавистю в серці. Я маю на увазі, що людина з ненавистю в серці не могла завдати мені болю своїм ударом.

Щоб перевірити це, я в той день пішов чіплятися до різних людей.

Спершу я прийшов до батька.

— Навіщо? — спитав він. — Навіщо я битиму тебе? І як я можу ненавидіти свого сина?

Так за цілий день я й не знайшов нікого, хто б наважився мене вдарити. Тільки знову став посміховиськом для всіх, щойно після того, як довів, що іноді теж буваю розумним. У пошуках людини, яка б мене вдарила, я обійшов усі поверхи замку. Батько не схотів мене бити, мати — також. Літописець Вангбо Єшей, посміхаючись, похитав головою і щось написав на листку паперу. Я попросив ламу-знахаря прочитати мені. На папері було написано: «Я вже втратив язик і не хочу ще втратити руки. До того ж я не кат вашої родини». Його слова відбились у моїй голові блискавкою осяяння.

У той день, після мого наказу, змішаного з проханням, Аїр-молодший вже підняв був батіг. Однак старший кат підскочив до нас і підняв батіг на свого сина. Я навіть подумав, що крик болю, що пролунав у той момент, належить мені, однак побачив, що це Аїр-молодший качається по землі, схопившись за голову. У ту мить вбігли слуги. Їх направив туси слідувати за мною й охороняти, а також дивитись, хто з підлеглих наважиться порушити порядок і накликає на себе гнів влади. Соднам Г'ялцен, який завжди мене слухав, сьогодні також не наважився виконати мою вимогу. Тоді я вимушений був знову йти до старшого брата і вкласти батіг у його руку. Брат, тримаючи батіг, увесь тремтів від злості.

— Вдар мене щолютіше, дай вихід злості, — зажадав я і додав: — Мати казала, що в майбутньому ти мене годуватимеш.

Тоді старший панич жбурнув на землю батіг і закричав, ухопившись за волосся:

— Котися звідси і щоб я тебе не бачив, покидьок! Ще й прикидається дурнем!

Увечері я, так і не задовольнивши своєї цікавості, прогулювався в садку.

У тому садку було джерело доброї води, і саме з нього жінки-рабині носили на спинах воду в замок. Зазвичай вони починали ввечері й носили її до світанку. Тут я зустрів колишню служницю Санг'є Дролму. Вона дуже чемно привіталась зі мною. Я наказав їй поставити на землю відро з водою й сісти біля мене. Її руки вже не були такими пахучими, гладенькими й м'якими, як раніше. Вона тихо заплакала. Я хотів її обійняти, однак вона сказала:

— Я вже не пасую тобі, бо можу забруднити твоє тіло.

— Ну що, народила сина? — спитав я її.

Санг'є Дролма знову заплакала, схлипуючи: її дитина померла від хвороби відразу після народження. Поки вона схлипувала, від її тіла пішов кислий запах помиїв і залоскотав у носі, поширюючись у прозорому місячному сяйві серед слабкого аромату квітів.

У цю мить із заростей вийшов срібляр.

Жінка злякано запитала його, як він тут опинився. Він відповів, що вона затрималась із цим відром води, тож він захвилювався й вирішив подивитись у чому справа. Він повернувся і став обличчям навпроти мене. Я знав, що цей чоловік ненавидить мене. Тож я вклав йому до рук батога. Удень, коли я шукав людину, яка б ударила мене, усі казали, що дурень тепер не просто дурень, а навіть сказився. Срібляр, який працював у дворі, звичайно ж знав про цю справу. Він спитав мене:

— Панич дійсно сказився, як вони кажуть?

— Хіба я схожий на божевільного? — спитав у свою чергу я.

Срібляр холодно посміхнувся, став на коліна, вклонився до землі, а потім батіг із свистом упав на моє тіло. Я відчув місце, в яке вдарив батіг, однак не відчув болю, адже цей чоловік бив мене з ненавистю. Проте коли його дружина раніше навіть злегка щипала мене, я завжди відчував біль. Танцюючий у повітрі кінчик батога збив чимало яблуневого цвіту. І я засміявся у прозорому місячному сяйві серед слабкого аромату квітів. Захеканий срібляр кинув на землю батіг, і тепер обидва члени подружжя стали переді мною на коліна.

Срібляр був підкорений щойно побаченим дивом і сказав:

— Раніше тільки моя жінка прислужувала тобі, тепер я теж — твоя людина, твоя худоба.

— Ідіть і живіть собі на задоволення, — відказав я.

Вони пішли. Я дивився, як місяць пливе між прозорими хмарками й відчував, що мені важко витримати пустку в душі. У тому був винен не місяць, а старший брат. Як панич я не мав особливо чого боятись — ні голоду, ні холоду, ні тим більше… одним словом, не боявся багатьох речей, страшних для простих людей. Можна було сказати, що я боявся болю, однак змалечку ніхто не піднімав на мене руку. Навіть якщо я робив щось погане, вони тільки казали: бідний дурень, ну що він знає? Однак страх завжди був, від самого народження. І от сьогодні цього страху враз не стало, навіть слід простиг. У мені зродилось якесь незрозуміле відчуття до себе.

Це відчуття навіть робило мене дійсно дурним.

Я спитав служницю Тхарну:

— Чого мені слід боятись?

Вона, дивлячись на мене ще більш затуманеним поглядом, сказала:

— Хіба це не щастя — нічого не боятись?

— І все ж, чого мені слід боятись? — наполягав я.

— На панича знову найшла дурість, — сказала вона, загиготівши.

Я зрозумів ці слова так, що панич іноді буває зовсім не дурний, однак іноді на нього находить дурість. Відтак я зайнявся з нею самі розумієте чим. Коли ми робили те, я уявляв її птахою, яка несе мене все вище й вище, а потім уявляв її конем, який несе мене до небокраю. Потім у мене паморочилось у голові від відчуття її сідниць і виникало потужне бажання спати. Відтак я й занурився в сон.

Це не означає, що раніше моя голова не працювала під час сну, я не це маю на увазі, якби це було так, то я б ударив себе по губах. Я хотів сказати, що раніше ніколи не бачив нормально снів, не снив їх до кінця.

Останнім часом мені часто снилося, що я падаю вниз. Падати вниз уві сні — це невимовно чудово! Ти так падаєш, падаєш, постійно вниз, без упину, і нарешті починаєш летіти, адже в порожнечі є вітер. Не те, щоб я в звичайному житті не падав з висоти, наприклад, з ліжка в дитинстві чи з коня, коли виріс. Однак усе це й порівняти не можна зі сном. Якщо не уві сні, то щойно почнеш падати вниз і ще не встигнеш нічого втямити, як уже опинишся на землі. До того ж іще й отримаєш струс, від якого гудітиме в голові й прикусиш собі язика. Уві сні ж усе зовсім інакше. Коли ти падаєш, то перша думка, звичайно ж, виникає така: «Я впав!» Однак навіть після того як повториш ці слова багато разів, все одно ще нікуди не долетиш. І в такий момент відчуваєш, що ширяєш за вітром у порожнечі. Погано те, що ти можеш падати тільки в горизонтальному положенні, і ніяк не можеш підвестись, як би не намагався. Це просто неможливо, неможливо й усе. Іноді, коли вдається з великими складнощами перевернутись, тоді можна побачити, як наближається зі свистом земля. Я думаю, що люди насправді бояться справжніх речей. Інакше б я не прокидався з такого сну з криком. Заспокоювала мене жіноча рука. Проте я навіть трохи радів цьому, адже так у мене з'являлося хоча б дещо, чого можна боятись. Так життя набувало якогось змісту. Знаєте, чого я боявся?

Я боявся прокинутись від сну, того сну, де я очевидно падав, але це дуже скидалося на політ. Якщо людина живе тільки тоді, коли чогось боїться, то я боявся цього.

21. Розумний і дурень

Восени того року було зібрано великий врожай ячменю, а пізньої осені також вродити й кукурудза.

Перед цим старший панич завжди казав:

— Ось подивитесь, кукурудзу посадили пізно, вона не встигне дозріти до морозів.

Саме цього ми всі й боялися, включаючи й туси. Адже в очікуванні на новини від північних туси, ми дійсно посіяли кукурудзу на цілих десять днів пізніше, ніж треба.

Я сказав батькові, що слова брата не справдяться.

— Схоже, що цей негідник прокляв свій рід, — зауважив батько.

Однак у ті роки удача була на боці туси Мерці. Осінь того року видалась теплішою, ніж зазвичай, і коли всі вже очікували на морози, їх не було. Навіть коли кукурудза вже дозріла, морозів усе ще не було. Люди навіть почали казати, що трохи інею не завадило б, адже коли на дозрілу кукурудзу впаде трохи паморозі, вона стає солодкою. А для звичайних людей, які майже не мають овочів, щоб додавати до каші, виростити кукурудзу хоч трохи солодшою дуже важливо — тоді життя їм буде здаватися все ж прекрасним, а туси — вартим підтримки. Батько наказав ламі-знахарю, щоб той викликав паморозь. Однак лама зауважив, що в горах кукурудза ще трохи не дозріла. І дійсно, щойно в кількох поселеннях, розташованих вище, кукурудза дозріла, як у ту ж ніч, що була ясною й ближчала зірками, перед самим світанком випав іній. То вже була цілком зимова паморозь, і коли ми прокинулись уранці, земля була скутою морозом, а під ногами рипів той іній. У родини Мерці вже були певні запаси зерна, а тепер його ще побільшало, аж не вистачало місця в коморі. На дорозі час від часу почали з’являтися вервечки людей, які йшли вимінювати зерно. У дворі кульгавий управитель, тримаючи в руках облікову книгу, розпоряджався чергою, що тягнулась до ковша. Раптом почулися захоплені вигуки підлеглих — виявилося, що переповнена комора луснула і з неї блискучим золотим водоспадом ринула на землю кукурудза.

— Так багато кукурудзи, що й замок скоро розірве, — сказав старший брат.

Він чомусь дедалі більше полюбляв говорити в такому тоні. Раніше ми думали, це тому, що дівчатам подобається такий байдужий тон.

— Можливо, у вас, братів, є якісь свіжі ідеї в голові? — спитав батько.

Старший брат гмикнув.

Туси сказав мені:

— Ти не повинен думати, що ти — дурний, чи слухати інших, коли вони кажуть, що ти — дурний, і тому нічого не казати.

Тоді я висловив думку, яка всіх вразила, однак була найпростішою: звільнити народ від податку цього року. Коли ці слова злетіли з моїх вуст, я побачив, що в очах літописця спалахнув вогник, а мати дуже стривожено подивилася на мене. Батько ж довго мовчав, тож моє серце ледь не вискочило з грудей.

— Ти не хочеш, щоб Мерці стали ще потужнішими? — спитав мене батько, граючи кораловим перснем на руці.

— Для туси цього вже достатньо, — відповів я. — Туси — це туси, він не зможе стати володарем усієї держави.

Літописець тоді записав ці мої слова, тож я знав, що не помилився. Родина Мерці зробилась потужною завдяки кільком збройним нападам на інших туси. Якщо так триватиме й далі, то одного дня тут залишиться тільки один туси. Однак коли це побачить Лхаса і побачить Нанкін, то, напевне ж, ніхто там не зрадіє такому результату. Тому це вже край потужності родини Мерці — коли інші туси нас ненавидять, однак нічого не можуть нам вдіяти. У нашій родині тільки старший брат постійно бажав ініціювати війни. Адже тільки на війні він міг проявити себе гідним нащадком роду Мерці. Однак він повинен був розуміти, що жоден туси в історії не може зайняти своє остаточне місце лише війною. Хоча кожен туси успадковує звання володаря, однак жоден не вважає себе насправді володарем цілої країни. У цих долинах під сніжними горами не можна бути занадто слабким, інакше сусіди по черзі почнуть відкушувати від тебе по шматочку і, зрештою, від тебе залишиться лише кістяк. У нас є прислів’я, в якому говориться, що в такому випадку ти не зможеш навіть води напитися, оскільки губів своїх не знайдеш. Однак мій брат, здається, ніколи про це не думав. Він казав:

— Давайте проковтнемо усіх цих туси, поки вони не набрали сили.

— Проковтнути-то легко, — відповідав йому батько, — але якщо потім не зможеш випорожнитись, тоді кінець тобі буде.

Звичайно ж, раніше вже були туси, які хотіли проковтнути сусідів, однак завжди імператор китайців надсилав свої війська й приборкував їх, тож, зрештою, вони навіть втрачали свій колишній статус туси на наділених землях. Через те, що шляхів, які вели в китайські землі, було небагато, завжди були туси, які забували, звідки вони отримали свій статус. Забували зопалу. На китайських землях, де раніше був імператор, а тепер — президент, вироблялись не тільки улюблені нами чай, порцеляна й шовк. Старший брат їздив до китайських земель, однак він, схоже, навіть не знав, що ми — то окрема зона оборони, підпорядкована одному командирові корпусу, і не міг запам'ятати, звідки походить зброя, що зробила нас могутньою.

Добре хоч, що батько достатньо розумівся на тому, що відбувається у світі, в якому він став на ноги.

Найважче йому було зрозуміти двох синів. Його розумний син полюбляв війну, жінок і мав потужний інтерес до влади, однак у важливих справах виявляв недостатньо розсудливості. А його недоумкуватий син, якого він зачав п'яним, іноді виявляв себе розумнішим за всіх. І от коли інші туси ще не мали турбот із нащадками, його обличчя вже затьмарювали хмари неспокою. Люди кажуть, що бути туси — добре, однак, я думаю, вони просто не знають усіх прикрощів туси. На мою думку, краще бути не туси, а членом родини туси.

А якщо ви при цьому ще й дурень, — тоді ще краще.

От, наприклад, я іноді висловлюю свою точку зору з приводу певних подій: помилюся — ніби й нічого не говорив, бо дурень, сказав правильно — і всі дивляться на мене іншими очима. Однак дотепер я, здається, ще жодного разу сильно не помилявся. Аж мати сказала мені одного разу:

— Синку, мені не варто курити так багато опію, я краще б давала тобі поради.

Проте я подумав, що краще б вона курила опій. Тим більше, що його, схожого на коров'ячий послід, у нашій родині було багато. Я подумав, що це ранить її серце. Мати завжди полюбляла казати: ти раниш моє серце. Батько зауважував: твоє ж серце не лежить у руках інших, то навіть якби хтось схотів поранити його, хіба ж зміг би? А старший брат зауважував, що жінки люблять казати такі слова. Він вважав, що коли переспав з багатьма дівчатами, то дуже розбирається в жінках. Потім, коли він один чи два рази відвідав китайські землі, він почав казати, що китайці полюбляють говорити ці слова. Так складалося враження, ніби він дуже розбирається в китайцях.

Коли туси звільнив свій народ на рік від податку, люди зраділи, зібрали гроші, запросили артистів і влаштували розвагу на майдані перед замком на чотири-п’ять днів. Старший панич, наділений багатогранним талантом, замішався у натовп артистів і з насолодою вийшов на сцену.

Тож рішення по ще одній важливій події було прийняте без нього.

Туси сказав, що любителі театру нехай собі дивляться вистави.

Батько ще додав, що люди нехай собі дивляться виставу, а в мене є справа, з приводу якої потрібно з вами порадитись. З вами — це з матір'ю, мною і кульгавим управителем. Туси висловив своє рішення під гуркіт барабанів і гонгів, що долинав з майдану. Усі заявили, що воно — гарне. Але старший панич не почув цього рішення туси.

Вистава нарешті закінчилась.

Тоді батько наказав старшому братові вирушати разом із старостами з південних кордонів на виконання того рішення, що було прийняте, поки він грав у виставі. Туси наказав йому вибрати на кордоні, поблизу великого шляху, місцину, де була б вода попереду, галявина, а також пасовище для коней неподалік, і збудувати там великий будинок[114]. Старший брат запитав, навіщо його будувати. Якщо зараз не здогадуєшся, відповів туси, тоді зрозумієш, коли збудуєш.

— Роби і думай, — сказав туси, — інакше як же ти збираєшся підтримувати таку велику справу?

Коли старший брат повернувся доповідати про виконання наказу, він значно схуд. Він повідомив туси, як він виконував завдання і яким величним і красивим вийшов будинок.

— Усе це я знаю, — перервав його туси, — я знаю, що ти обрав гарне місце, і знаю, що ти не проводив увесь час із дівчатами. Це все дуже добре, але скажи мені, чи ти зрозумів навіщо це?

Його відповідь змусила мене вигукнути в душі: о, старший паничу!

— Я знаю, що уряд не дозволить нам поглинути інших туси, — сказав він. — Тож військові методи не будуть дієві. Відтак ми встановимо з ними дружні відносини. Той будинок — то палац родини Мерці, збудований на кордоні, щоб зручно було запрошувати інших туси гостювати влітку й разом полювати.

Туси також у глибині душі боявся, що його розумний син дасть неправильну відповідь, однак нічого не вдієш, він таки помилився.

— Тепер їдь на північ і збудуй інший будинок там, а також подумай ще, чи немає йому іншого застосування, — вимушений був сказати він.

Старший брат до опівночі грав на флейті в своїй кімнаті, а на другий день вранці, коли всіх покликали снідати, він уже вирушив на північ. Бідолашний брат! Спочатку я хотів повідомити йому про призначення тих будинків, однак він уже поїхав. У нашій родині я повинен був захоплюватись усім тим, чим захоплювався він, а він натомість — дивитись, як виконує свої справи туси, як говорить. Ніхто й ніколи в епоху туси не навчав мистецтву панування як окремому предмету. Хоча насправді це — дуже складний предмет. Хіба що у вас особливий талант до цього, тоді вам не доведеться старанно вчитися. Старший брат думав, що він якраз таким і є, однак насправді це було не так. Війна — це одна справа, бути привабливим для жінок — це інша справа, а бути туси, причому гарним туси, — це взагалі зовсім інша справа.

Знову прийшов час старшому братові повертатись; батько заздалегідь уже чекав на нього. Він щодня виходив на терасу гостинного двору й дивився на великий шлях, що йшов з півночі. Узимку цей шлях заливало яскраве сонце; обабіч нього був березовий ліс, що вже скинув своє листя. У батька на серці було, напевне, так само порожньо. Того дня батько прокинувся навіть раніше, адже вчора лама-знахар наворожив, що на шляху з півночі є гість.

— Це мій син повертається, — сказав туси.

— Так, це ваш близький родич, однак не схоже, що старший панич, — відповів йому лама-знахар.

22. Англійська пані

Мої дядько й старша сестра повернулися!

Дядько — з Калькутти, а старша сестра — з Англії.

Старша сестра спочатку приїхала до дядька в Індію, а потім вони разом через західний Тибет повернулися додому. Вони зійшли з коней, піднялися нагору, змили з себе порох, поїли, а до мене так і не дійшла черга перемовитись із ними хоч би словом. Я тільки дуже чітко їх бачив. Мені сподобалось обличчя дядька. Він був трохи схожий на батька, однак обличчя мав більш кругле, більш повне і більш сповнене усмішок. Наскільки я розумів, він не належав до людей, які хочуть виграти все. А такі люди — розумні, і, правду кажучи, хоча я сам був дурень, однак мені подобались розумні люди. Кого я вважаю розумними? Таких людей зовсім небагато, можна перелічити навіть на пальцях однієї руки. Це — туси Мерці, уповноважений Хуан, наш без’язикий літописець і от тепер ще цей дядько. Бачите — я зігнув лише чотири пальці, щоб їх перелічити, і один палець ще залишився та ніяк не хотів згинатися. Тож я вимушений був залишити його стирчати із дуже впертим виглядом.

Тут дядько заговорив до мене:

— Це в тебе гра на пальцях, маленький шибенику? — спитав він.

Він підкликав мене рукою і раптом надів персня з дорогоцінним каменем на той мій палець, який стирчав.

— Це занадто дорогий подарунок, — сказала мати. — Цей хлопець може викинути дорогоцінний камінь, як звичайний.

— Дорогоцінний камінь — теж, зрештою, камінь, — розсміявся дядько. — Викине, значить, викине.

Потім він знову опустив голову й спитав мене:

— Ти ж не викинеш мого подарунка?

— Я не знаю. Вони кажуть, що я — дурний.

— Чому ж я цього не бачу?

— Ще не прийшов час, — сказав батько.

У цей момент старша сестра теж заговорила до мене. Вона сказала:

— Ходи сюди.

Я не відразу зрозумів її слова і подумав, що на мене знову найшла дурість. Насправді це не на мене найшла дурість, а у неї язик не повертався, коли вона говорила рідною мовою. Вона все знала, як сказати, однак язик її не слухався. Тож «ходи сюди» в неї вийшло дуже незрозуміло. Я не розчув, що вона сказала, однак побачив, що вона простягнула до мене руку, показуючи, щоб я підійшов до неї. У тих листах, які вона писала нам раніше, був дуже приязний тон. Наприклад, коли йшлося про мене, вона завжди писала: «А як ведеться моєму молодшому братику, якого я ніколи не бачила? Він, мабуть, дуже милий». Потім також додавала: «Не потрібно обманювати мене й казати, що він — дурний, а навіть якщо й так, то немає нічого страшного — англійські психіатри можуть його вилікувати». Мати тоді казала, що панна — добродійка й забере мене до Англії. І от зараз ця добродійка панна повернулась, пробелькотала щось незрозуміле й простягнула до мене руку. Коли я підійшов до старшої сестри, вона не взяла мене за руку, як дядько, а натомість зупинила мене своєю рукою і холодним поглядом. У кімнаті було тепло, однак вона не знімала білих рукавичок. Тільки дядько зрозумів її намір і наказав мені торкнутись губами тильного боку її долоні. Старша сестра посміхнулась і витягла із шкіряної куртки якісь строкаті папірці, потім розгорнула їх віялом і віддала мені в руки. Дядько підказав мені, що слід сказати:

— Дякую, місіс!

— «Місіс» англійською мовою значить «старша сестра»? — спитав я.

— «Місіс» — це «пані».

Виявляється, оскільки старша сестра одружилась із титулованим англійцем, вона була вже не старшою сестрою мені, а пані або «місіс».

Місіс обдарувала мене новенькими іноземними банкнотами. Це були гроші тих держав, які вона проминала на своєму шляху з Англії. Я запитав себе, чому вона не дала мені двох золотих монет, адже казали, що англійські золоті монети дуже красиві? Тоді я подумав, що насправді я їй не подобаюсь. Вона мені також не сподобалась. Раніше я хотів побачити її — тому що часто бачив її фотографії. На тих фотографіях її оточував особливий дух, що ішов від земель родини Мерці і від нашого замку. Однак тепер, коли вона сиділа тут, від її тіла йшов зовсім інакший дух. Ми часто кажемо, що китайці не мають свого духу, а якщо й мають, то це — запах води, тобто це те саме, що й не мати свого запаху. Однак люди, які прибували з Англії, мали дух, в якому вчувався подібний до нашого овечий запах. Люди, які носять на собі цей запах і ніяк його не приховують, — це дикуни, як, наприклад, ми. А люди, які носять цей запах, однак намагаються притлумити його іншими запахами, — це цивілізовані люди, наприклад, англійці і, наприклад, моя старша сестра. Коли вона віддала мені банкноти й торкнулася губами мого чола, від її тіла поширився дуже різкий змішаний запах, аж мене ледь не знудило. Тільки подивіться, на що Англія перетворила нашу жінку!

Батькові вона подарувала суконного капелюха, такого високого й твердого, що він був схожий на перевернуте відро. Матері дісталося блискуче й різнокольорове скляне намисто. Дружина туси розуміла, що воно нічого не варте. За найменший перстень на своїй руці вона могла б виміняти сто ниток такого намиста.

Дядько свої подарунки пізніше розіслав до кожного в кімнату. Окрім того персня, що він надів мені на палець, у нього був іще й офіційний подарунок для мене — інкрустований дорогоцінним камінням індійський меч.

— Ти повинен вибачити мені, що тобі дістався найменший подарунок, — сказав він. — Однак така вже доля молодшого панича.

Він ще запитав:

— Тобі подобається мати дядька, дитино?

— Мені не подобається старша сестра, — відповів я.

— А старший брат? — спитав він.

— Раніше я йому подобався, а тепер — ні, — сказав я.

Вони приїхали зовсім не для того, щоб нас провідати.

На момент їхнього приїзду національний уряд[115] китайців і Комуністична партія почали війну з японцями. У той час центральний уряд перебував уже не в Пекіні, куди їздили наші предки, а в незнайомому для нас Нанкіні[116]. Оскільки туди ж поїхав і панчен-лама[117], ми вважали, що національний уряд — це хороший уряд, адже найвеличніший живий будда тибетців не може відвідувати аморальні осередки. Коли дядько їздив у торговельних справах з Індії до Тибету, він часто бував у Шиґадзе[118], де знаходиться монастир Ташілхунпо[119] — резиденція великого Панчен-лами. Через усе це його торгівля вимушена була переміститися до Нанкіну. Дядько також подарував національному уряду літака, щоб воювати з японцями в небі. Згодом національний уряд утратив Нанкін. А літак, на який дядько виділив гроші, разом із російським пілотом упав у найбільшу в світі річку. Про це сам дядько розповів так: «Мій літак разом із радянським хлопцем упав у найбільшу в світі річку»[120]. Панчен-лама вирішив повернутися до Західного Тибету, тож дядько, узявши кошти, поїхав зустрічати його і по дорозі заїхав відвідати родину. Я розумів, що навіть якби батько на цей час поступився йому своїм місцем, він все одно не міг би бути туси Мерці. Тим не менше він висловив деякі свої міркування з приводу домашніх справ.

Він сказав, по-перше, що потрібно виходити з виру війни і не потрібно більше сіяти мак.

По-друге, він сказав, що родина Мерці вже стала потужною, як ніколи, тож не потрібно здаватись занадто потужними. Він повідомив, що нині уже не так, як раніше, і туси залишилося недовго існувати. Настане такий день, коли Сніжні землі на заході[121] перекинуться до Англії, а туси на сході[122] само собою підкоряться країні китайців.

По-третє, заснувати ринки на кордоні — це найкраща ідея, яка тільки може бути. Він також додав: якщо в майбутньому Мерці все-таки вціліють, то, можливо, зможуть розбагатіти саме завдяки прикордонній торгівлі.

По-четверте, він повернувся разом із племінницею, щоб отримати її посаг.

— Я віддав її тобі, — сказав батько, — а ти не дав їй ніякого приданого?

— Коли йдеться про посаг, — відповів дядько, — вона так мріє знайти собі ще двох-трьох товстосумів!

— Тільки подивись, чому ти її вивчив, — сказав батько.

Дядько на це розсміявся, але нічого не сказав.

Поводження старшої сестри не сподобалося нікому. Вона зажадала жити в своїй колишній кімнаті, і хоча управитель повідомив їй, що цю кімнату щодня прибирають, тож вона залишається такою, як сестра її покинула, вона все одно скривилася й скрізь розбризкала велику кількість парфумів.

Ще вона сказала батькові:

— Накажіть принести мені радіоприймач.

Батько гмикнув на це, однак все-таки наказав принести їй той приймач. Дядько й не здогадувався, що вона раптом привезе з такої далечини батарейки. Невдовзі з її кімнати долинули дуже дивні й неприємні звуки. І вони залишались такими, як вона не крутила того приймача.

— Отямся, — сказав їй дядько, — нема такої радіостанції, щоб транслювала програми в цю місцевість.

— У мене ж зовсім не буде свіжих тем для розмови, коли я повернуся до Лондона! — вигукнула вона. — І чому я народилась у такому дикому місці?

Туси розлютився й цикнув на доньку:

— Ти ж повернулася за посагом? Тоді забирай його й котися звідси в свою Англію!

Почувши про наші новини, старший брат поспішив повернутись із північних кордонів. На подив, з усієї родини тільки йому сподобалась старша сестра, тобто найбільш близькою йому виявилася людина, яка перед нами продовжувала вдавати англійську місіс. Однак дорогенька сестричка сказала йому:

— Я чула, що ти завжди чіпляєш тих сільських дівок? Аристократові це не личить. Ти повинен більше спілкуватись із доньками туси.

Почувши це, старший брат не знав сміятись йому, чи плакати: хіба вона не розуміла, що доньки туси перебувають звідси на відстані кількох днів їзди на коні, а до сільських дівчат — лише крок ступити, якщо захочеться якоїсь місячної ночі!

— Родина Мерці — просто скупчення диваків! — з презирством сказав він мені.

Я хотів приєднатись до його думки, однак коли згадав, що це він і мене має на увазі, вирішив утриматись.

У цей приїзд батько виділив старшій сестрі два лантухи срібла й певну кількість дорогоцінного каміння. Вона дуже хвилювалась, коли ці речі перебували в іншому місці, тож наказала принести все це з підземних сховищ до своєї кімнати на четвертому поверсі.

— А що, їй погано ведеться в Англії? — спитав батько в дядька.

— Їй ведеться так добре, як ви й уявити собі не можете, — сказав дядько. — Вона знає, що більше вже сюди не повернеться, тому й потребує так багато срібла. Оскільки вона хоче все життя провести так, як ви собі й не уявляєте, тому й цінує всі ці речі.

Батько сказав матері:

— О Небо! Вона мені не подобається, однак у дитинстві вона вміла подобатись. Мабуть, дам їй ще трохи золота.

— Все одно туси Мерці почувається найбагатшим у світі після того, як декілька років сіяв опій, — зауважила мати.

— Вона дійсно дуже схожа на свою матір, — сказав туси.

— Буде краще, якщо, отримавши золото, вона якнайшвидше поїде звідси, — зауважила дружина туси.

— Не турбуйтеся, — сказав дядько, — я дав їй набагато більше всього, ніж ви.

Отримавши золото, старша сестра сказала:

— Я вже хочу вирушати. Гадаю, мені час повертатися.

— Може, місіс поживе в нас ще трохи? — спитала дружина туси.

— Ні, — відповіла старша сестра, — коли чоловік довго перебуває без жінки, із ним може щось трапитись, навіть якщо він — англійський джентльмен.

Перед їхнім від'їздом ми вийшли на прогулянку: старший брат пішов із старшою сестрою, а я — з дядьком. Бачте, у нас тимчасово з’явилась іноземна звичка! Поведінка старшого брата робила його дедалі смішнішим — він навмисне робив вигляд, що йому подобається людина, яка нікому не подобалась. Про що вони говорили, коли були вдвох, я не знав і не хотів знати. Моя прогулянка з дядьком була надзвичайно приємною. Він сказав мені:

— Я сумуватиму за тобою.

— Я справді дурний? — спитав я його ще раз.

Дядько довго дивився на мене, потім сказав:

— Ти — особливий хлопчик.

— Особливий?!

— Тобто не такий, як більшість інших людей.

— Вона мені не подобається.

— Не переймайся дуже цією справою, — сказав дядько. — Вона більше сюди не повернеться.

— Ти теж не повернешся?

— Хіба я можу стати англійцем? — спитав дядько. — Чи індусом? Ні, я повернуся, принаймні вмирати, адже я хочу закрити свої очі під цим небом.

На другий день вони вже вирушили в дорогу. Дядько постійно обертався. Старша сестра перевдяглась у білий одяг англійського крою і повісила чорну вуаль спереду на капелюшок. Навіть прощаючись, вона не підняла її.

Отже, старша сестра назавжди залишала нас, залишала свою батьківщину. Однак батько при цьому все ж хвилювався про її майбутнє. Він спитав дядька:

— Срібло в Англії також вартує грошей? Також є грошима?

— Так, в Англії це теж гроші, — відповів дядько.

Старша сестра постійно обговорювала з дядьком місця, які вони повинні були проїжджати. Я чув, як вона не раз запитувала:

— Ми справді будемо їхати в китайському паланкіні?

— Якщо ти схочеш, то поїдемо, — відповів дядько.

— Я не вірю, що китайці в своєму чорному одязі можуть підняти на плечі маленьку хатинку і нести її по дорозі.

— Це правда, так я сам їздив, — сказав старший брат.

— Однак я переживаю не про це, а про те, щоб не зустріти на дорозі розбійників, — сказав дядько.

— Я чула, що китайці бояться англійців, — сказала старша сестра. — А в мене є англійський паспорт.

Розмовляючи, вони доїхали до перевалу. Тут ми повинні були зупинитись і вже проводжати їх тільки очима, поки вони будуть їхати під гору. Старша сестра жодного разу не обернулась, а дядько обертався постійно й махав нам капелюхом.

Після того, як вони поїхала, старший брат знову почав добре до мене ставитись. Він сказав, що коли стане туси, то часто буде присилати мені дівчат.

Я дурнувато розсміявся.

Він ляснув мене по голові:

— Тільки ти повинен слухатись мене. Поглянь на свою Тхарну: ні грудей, ні сідниць. Я подарую тобі грудасту й стегнасту жінку.

— Давай почекаємо, поки ти станеш туси.

— Тільки така жінка — справжня жінка. Я хочу прислати тобі справжню жінку.

— Почекаємо, поки ти справді станеш туси.

— Але я хочу, щоб ти скуштував справжньої жінки.

— Тільки якщо ти зможеш стати туси, милий братику, — не витримав я.

Його обличчя відразу ж змінилось у кольорі й він більше нічого не казав. Я ж, однак, спитав його:

— А скільки жінок ти хочеш мені подарувати?

— Котися звідси, ти не дурний.

— Ти не можеш стверджувати, що я не дурний.

У цей момент з’явився туси й спитав, про що сперечаються два його сини. Я сказав:

— Старший брат каже, що я не дурний.

— О Небо, якщо ти не дурний, то хто тоді дурний? — спитав туси.

— Це та ханька навчила його прикидатися дурним, — заявив майбутній спадкоємець туси.

Туси зітхнув і стиха сказав:

— Хіба мало нам молодшого брата-дурня, так скоро ще й старший брат втратить глузд?

Старший брат опустив голову й швидко вийшов. По обличчю туси розповзлася чорна хмара і тільки після того, як я наговорив йому купу дурних слів, на ньому проглянула якась посмішка.

— Я б хотів, щоб ти не був дурнем, — сказав він, — але ти все ж ним є.

Батько простягнув руку й погладив мене по голові. У глибині мого серця при цьому щось сильно тьохнуло. Те глибоке й темне місце ніби освітилося жмутиком світла, однак коли я схотів докладніше роздивитися стан справ усередині, це світло вже згасло.

Розділ VI

23. Фортеця

Із центру земель туси Мерці виходили сім чи вісім доріг, що вели в землі інших туси. Тобто, іншими словами, навколишні туси могли приїхати до замку Мерці по цих семи-восьми дорогах.

Весна ще тільки показалась і сніг на перевалі ще не весь розтанув, а на цих дорогах уже з'явилися люди, які шукали зерно — зовсім як і в той рік, коли вони приїздили в пошуках макового насіння. Туси везли з собою срібло й велику кількість опію, сподіваючись обміняти ці речі на зерно родини Мерці.

Батько спитав мене й старшого брата, чи давати їм зерно.

Старший брат не затримався з відповіддю:

— Нехай платять подвійну ціну.

Батько кинув погляд на мене, однак я не хотів говорити. Тоді мати вщипнула мене й прошепотіла мені на вухо:

— Не подвійну, а двічі подвійну ціну.

Замість «двічі подвійну» я сказав:

— Пані мене вщипнула.

Старший брат кинув погляд на матір, а батько — на мене, обидва погляди були надзвичайно гострими. Мені було байдуже до того, а мати відвернула обличчя в інший бік.

Старший панич хотів щось сказати дружині туси, однак не встиг ще як слід сформулювати це, коли туси заговорив:

— Подвійну ціну? Кажеш, подвійну? Хіба навіть і двічі подвійна ціна не означатиме даром їм віддати? Я дочекаюся, поки вони забажають платити вдесятеро більшу ціну. Такою буде розплата за те, що вони наввипередки сіяли мак!

Старший брат знову помилився, й на обличчі в нього проступили збентеження й гнів. Він рвучко підняв голову й сказав:

— Удесятеро? Хіба то можливо? Неможливо! Зерно залишається зерном, а не золотом чи сріблом!

Туси торкнувся своєї сивої бороди, що звисала йому на груди, й поклав собі на долоню пожовклі кінчики. Подивившись на них уважно, він зітхнув і сказав:

— Удвічі чи вдесятеро — для мене це не має значення. Погляньте, я вже старий. Я хочу тільки, щоб мій наступник був іще потужнішим.

Потім він довго муркотів щось собі під ніс і, зрештою, прийняв важливе рішення:

— Гаразд, не будемо про це. Зараз я хочу, щоб ти поїхав на кордон, і твій брат теж. Візьміть із собою більше солдатів і кінноту.

Туси також підкреслив, що він прийняв таке рішення заради майбутнього туси Мерці.

Повернувшись обличчям до свого недоумкуватого сина, батько спитав:

— Ти знаєш, що я хочу від вас, братів?

— Призначити мене командувати військами, — відповів я.

— Я питаю, навіщо тобі командувати військами? — спитав батько, підвищивши голос.

— Позмагатись із старшим братом, — сказав я, подумавши.

Туси сказав до дружини:

— Дай ляпас своєму синові, він зовсім перекрутив мою думку.

Дружина туси відважила мені ляпас, причому не символічного, а справжнього, важкого. На це запитання старший брат цілком міг відповісти, однак туси чомусь навмисне запитав мене. Однак я ж не можу щоразу відповідати, мов дурень. Іноді мені хотілося б виглядати трохи розумнішим. Туси вчинив так, щоб влаштувати змагання між двома синами, і подивитись, чи його дурний син більше за свого старшого брата має здібностей, щоб бути туси. Я угледів цей намір туси й насмілився його висловити.

Щойно я це сказав, як пані поспішила вказати туси:

— Твій молодший син — справжній дурень, — і принагідно дала мені ще одного ляпаса.

— Навіщо тоді ці ляпаси, пані? — звернувся старший брат до матері. — Як його не бий, він же все одно дурень?

Мати пішла до вікна розглядати пейзаж за ним. Я ж дурнувато посміхнувся, втупившись в обличчя свого старшого брата, який вважався розумною людиною.

Старший брат розреготався, хоча в ситуації, що склалася, не було нічого смішного. Однак він усе одно не міг утриматися від сміху. Іноді він також був дурним. От, наприклад, батько спочатку відрядив його на південні кордони, а потім — на північні кордони і дав йому завдання завершити там будівництво, він його завершив, але так і не здогадався про призначення тих будівель. І тільки коли на землях Мерці уродило зерно, він зрозумів, що то — комори.

Туси наказав нам із братом їхати на кордон і ретельно охороняти ті комори, аж поки не знайдуться люди, готові платити за зерно вдесятеро більшу ціну. Я поїхав на північ, а старший брат на південь.

Усім туси, які приїхали в пошуках зерна, туси Мерці сказав:

— Я казав вам, що опій не принесе нічого доброго, однак ви будь-що намагалися його посадити. Що стосується зерна, то в родини Мерці свої комори ще неповні. А в наступному році ми також хочемо посіяти опій, тож мусимо заготувати собі зерна.

Туси вимушені були повертатись із порожніми руками, зачаївши люту ненависть на непокірну родину Мерці.

На землях туси давно вже не було голоду, тож ніхто не очікував, що така біда раптом прийде в рік найбільш сприятливої для врожаю погоди.

Після того, як туси повернулися до себе ні з чим, на дорогах, що вели в землі Мерці, з’явилися вервечки голодних людей. Усім їм ми казали:

— Кожний туси повинен піклуватись насамперед про свій народ, тож Мерці підготували зерно на складах для своїх людей.

Відтак ті люди також повернулись у свої голодні краї, наповнивши животи благодійною порцією кукурудзяної каші, що її роздавала родина Мерці, а серця — ненавистю до своїх туси.

День, коли мені потрібно було вирушати на північні кордони, наближався.

Окрім відбірних вояків, я вирішив узяти з собою ще куховарку. Не варто говорити, що нею була обрана моя колишня особиста служниця Санг’є Дролма. Я також ще мав на увазі взяти з собою без’язикого літописця. Однак батько на це не погодився. Він сказав обом синам:

— Хто з вас доведе, що йому необхідний такий супровід, я до того відразу ж його й пришлю.

— А якщо нам обом буде потрібен, — спитав я, — що тоді робити? У родини Мерці є ж тільки один літописець?

— Це дуже просто — упіймаємо ще одного гордовитого розумника й відріжемо йому язика, — відповів батько, зітхнувши. — Я боюся тільки, що, врешті-решт, він нікому з вас не знадобиться.

Я покликав Соднама Г'ялцена супроводити мене на кухню, де оголосив Санг'є Дролмі своє рішення взяти її на північні кордони. Це рішення було для неї зовсім несподіваним. Вона застигла перед великим мідним казаном, широко роззявивши рот і зібгавши в руках заяложений фартух. Потім, ніяковіючи, промовила:

— Однак, паничу… Однак, паничу…

Коли ми вийшли з кухні, її чоловік-срібляр саме працював у дворі. Соднам Г'ялцен оголосив йому моє рішення. Ще не встиг він договорити, як срібляр вдарив себе молотком по кисті й побілів на обличчі. Він підняв голову й кинув погляд нагору, однак у момент зустрічі з моїм поглядом, його голова знову опустилась.

Ми з Соднамом Г'ялценом сходили ще до родини ката. Коли ми увійшли до їхнього двору, старий кат упав переді мною на коліна, а Аїр-молодший залишився стояти на своєму місці з опущеними руками і зі звичною йому посмішкою сором'язливої дівчини. Я наказав йому приготувати набір каральних інструментів і вирушати зі мною на кордон. Його обличчя відразу ж залилося червоним; я подумав, що то від радості, адже син ката завжди мріє якомога раніше офіційно стати катом, так само як і син туси завжди хоче раніше стати справжнім туси. Обличчя старого ката при цьому також почервоніло, однак тому, що він не хотів, аби його син так швидко вже брався за меч ката. Я застережно підняв руку, показуючи йому, що не слід нічого говорити. Він же зауважив на це:

— Я нічого не казатиму, паничу. Це в мене просто гикавка, в мене таке часто буває.

— У вас є зайві інструменти?

— Вже в той день, коли він народився, я все підготував для маленького раба родини Мерці. От тільки… тільки…

— Тільки що? Кажи.

— Тільки твій старший брат, майбутній спадкоємець туси Мерці, коли дізнається, закине мені це в провину.

Я розвернувся й пішов з двору ката, нічого на це не сказавши.

Коли ми виїжджали, Аїр-молодший все-таки прийшов разом із усім набором інструментів.

Батько також відрядив зі мною кульгавого управителя.

Старший брат, оскільки був розумним, не потребував так багато помічників. Він часто казав, що коли стане туси, то в замку Мерці звільниться багато кімнат. Це він мав на увазі, що в часи його правління багато людей втратять свої місця й ролі. Тому він узяв із собою тільки певну кількість солдатів, а поза тим ще видатного винокура, і того було достатньо. Йому здавалося надзвичайно природнім, що я беру з собою управителя, майбутнього ката, а особливо куховарку, з якою колись спав, адже ж я був дурнем. Я планував також узяти й Тхарну, щоб дати йому привід посміятися з мене.

— У багатолюдних місцях є багато жінок, — сказав він. — Навіщо тобі брати з собою цю малявку? Поглянь на мене, хіба я беру з собою хоч одну жінку?

Моя дурнувата відповідь: «Але ж вона моя служниця?» — викликала в нього нестримний сміх.

Я сказав Тхарні:

— Ну добре, добре, не плач, чекай на мене вдома.

По дорозі до кордону перед нами й поза нами йшли багато людей, які приходили шукати зерно, але тепер повертались із порожніми руками. Коли ми зупинялись поїсти, я наказував підлеглим давати трохи й їм. Через це усі вони почали казати, що другий панич родини Мерці — милосердний. Кульгавий управитель сказав мені:

— Можливо, невдовзі саме ці люди нападуть на нас, як голодні вовки.

— Правда? — спитав я. — Вони зможуть так зробити?

Управитель похитав головою і сказав:

— Чомусь обидва паничі не дають мені змоги бачити майбутнє.

— Правда? — знову перепитав я. — Ти не можеш його бачити?

Він сказав:

— Однак я певний, що в нас там краще, ніж у старшого панича. Це — напевне. Я обов'язково допоможу тобі, чим зможу.

— Ми також допоможемо, чим зможемо, — сказав Соднам Г’ялцен, який ішов попереду мого коня.

Управитель вдарив його по тілу пліткою.

Я розсміявся, і так весело, що ледь не впав з коня.

— Паничу, ти занадто добрий до підлеглих, — сказав управитель. — Це — неправильно. Туси так не поводиться.

— А навіщо мені поводитись, як туси, якщо майбутнім туси буде мій старший брат? — спитав я.

— Якби це було так, туси не відправив би тебе на північні кордони. — Зауваживши, що я нічого не кажу, він торкнув вуздечку свого коня й порівнявся зі мною, а потім стишив голос і сказав: — Паничу, обережність потрібна, однак ми також повинні знати твої наміри. Я хочу тобі допомогти, проте я маю знати, що в тебе на думці.

Я щосили врізав батогом по заду його коня, і той відразу ж підкинув копита, ледь не скинувши зі спини найбільш щирого управителя родини Мерці. Я дав ще одного батога, й кінь стрілою помчав уперед, здіймаючи за собою по дорозі бліду жовту куряву. Я ж натягнув повід і залишився позаду, в команді своїх підлеглих. Моя колишня служниця постійно відверталась від мене по дорозі. На спині вона несла казан і невелику в’язанку дров, а обличчя її вздовж і впоперек було перемазане сажею. Загалом вона зовсім не була схожою на ту Дролму, що вивчила мене кохатись. Її нинішній вигляд змусив мене відчути хиткість людського життя, і моя душа сповнилась сумом. Я підкликав одного з підлеглих і наказав йому понести казан замість неї, а їй наказав піти до струмка і змити зі свого обличчя бруд. Вона задріботіла перед моїм конем. Я мовчав, вона — також. Я не знав, що маю робити, адже я не збирався більше з нею спати, що ж я хотів? Моя дурна голова не повідомляла мені цього. У той момент плечі Дролми сильно затрусились — вона плакала.

— Ти шкодуєш, що вийшла за срібляра? — спитав я.

Вона спочатку закивала головою, а потім захитала головою.

— Не бійся.

Я й гадки не мав, що вона раптом скаже таке:

— Паничу, люди кажуть, що ти можеш стати туси, стань ним швидше!

Її біль сповнив моє серце. Дролма хотіла, щоб я став туси, адже тоді я міг би звільнити її з рабського становища. Тоді я відчув, що дійсно маю стати туси Мерці.

— Ти ж ніколи ще не була на кордонах, — сказав я. — Тож поїдь подивись, а потім можеш повертатися до свого срібляра.

Вона впала на коліна прямо на цій завішеній курявою весняній дорозі і вклонилась до землі, її чоло знову заліпило порохом. Бачите, як марно шукати спогади про минулі дні? Бачите, на що перетворилась дівчина, яка так чисто вдягалась, поки була поруч зі мною? Я підстьобнув коня й поїхав уперед. Чотири кінські копита здійняли за собою на весняній дорозі жовту куряву. Вона вкрила всіх людей позаду мене.

Весна набирала сил і здавалося, що ми їдемо в самісіньке її серце цим довгим шляхом. Коди ми прибули на кордон, дикі азалії уже скрізь розпустили свої квіти. Разом з тим побільшало й голодних людей, які йшли звідусіль у пошуках зерна. І поки весна набирала силу, на обличчях голодних людей дедалі більше проступав зелений колір — як у трави, що весною розчинялась у небосхилі або як у вируючої зеленої води.

Старший брат збудував склад чудово. Я маю на увазі, що якби тут довелось воювати, він був би надійною фортецею.

Звичайно ж, я ще маю сказати, що старший брат не був творчою людиною. У це було важко повірити — такий розумний спадкоємець туси, так подобається дівчатам і раптом — нетворчий. Коли ми дісталися кордону й нашим очам явилося архітектурне творіння старшого брата, кульгавий управитель сказав:

— О Небо! Це ж іще один замок туси!

Але це була підробка.

Будинок із великим внутрішнім двором був триповерховим, повністю зведеним із лесу з домішками дрібного піску. Великі вікна й двері були обернені всередину, а вузькі бійниці, які також слугували вікнами, — назовні. Найнижчий, напівпідземний, поверх слугував складом, а два верхні житлові поверхи могли бути помешканнями або ж правити за місце, звідки зручно поливати ворога вогнем (при цьому стріляти в нападників можна було, навіть лежачи в ліжку). Мені було шкода старшого брата через те, що він жив не в ті часи: в епоху, коли кордони між туси були ще не визначені, він, напевне, був би видатним героєм. Наскільки я розумів, батько не просив його будувати на кордоні фортецю. Батько день за днем старів і часто повторював: «Звичаї змінилися».

При цьому в більшості випадків він говорив це не стверджувальним тоном, а питав із дуже незрозумілим виразом обличчя: «Звичаї дійсно змінилися?»

Мій старший брат, однак, зовсім не помічав, якого болю завдає батькові ця незрозумілість і, як нівроку, казав:

— Звичаї завжди змінюються, але ми, Мерці, вже такі потужні, що нам не потрібно хвилюватись у жодному випадку — змінюється там світ чи ні.

Батько знав, що коли стануться дійсно значні зміни, їхні наслідки буде важко передбачити для будь-кого з туси, навіть такого сильного, як ніколи раніше, якщо він не пристосується до них. Тому туси обертав своє обличчя із незрозумілим виразом до свого пришелепуватого сина. Я відразу ж відчував біль, що зачаївся в батьковому серці, і в мене на обличчі з'являвся вираз, відповідний до болю в серці туси. Коли ж туси бачив біль свого серця, явлений на обличчі дурного сина, скидалося на те, що батько й син стають один тілом.

Коли батько казав, що звичаї змінились, він мав на увазі, що змінилися багато речей на підвладних йому землях. Раніше наші предки будували замки у вигляді міцних фортець у центрі підвладних їм земель, а тепер, бачте, фортеці будують на кордонах. Нам, звичайно ж, ще доведеться воювати з іншими туси, однак війна рушниць і гармат уже минула, і ми в ній виграли, цієї ж весни ми будемо воювати ячменем. Проте для ячмінної війни не потрібні грандіозні фортеці.

Однак наша влада трималася лише в межах фортеці.

То був голодний рік, але ми ходили по великих купах зерна, розмовляли, бачили сни. Ячмінь, кукурудза, зернятко до зернятка, лежали в темних коморах, а їхній аромат піднімався вгору й заповнював наші сни. А тим часом весняними дикими полями скрізь блукали голодні люди із зеленими обличчями. Багато хто з них навіть перед смертю мріяв наїстися хоча б уві сні, але не міг. А ми, можна сказати, спали на купах зерна. Підлеглі усвідомлювали це, і на обличчях у них було написано, що вони пишаються тим, що є рабами й народом родини Мерці.

24. Ячмінь

Прийшла черга поговорити про наших сусідів.

Більше ста років тому туси Лха Шопа був надзвичайно сильним. Однак сильні туси завжди принижують слабких, спираючись на свою силу. Колись вони силою одружили свою доньку з туси Мерці, таким чином туси Лха Шопа став дядьком по матері туси Мерці. Згодом наш спільний сусід туси Ронггонг піднявся й переміг їх. Туси Мерці скористався цією нагодою й віддав доньку свого брата третьою дружиною туси Лха Шопи. Таким чином туси Мерці став дядьком туси Лха Шопи.

Прибувши на кордон, я очікував, що родичі приїдуть до мене якомога раніше.

Проте туси Лха Шопа розчарував мене.

Щодня ті голодні люди із позеленілими від голоду обличчями ходили навколо нашої фортеці, повної ячменю: одне коло, наступне коло, ще одне коло; одне коло, наступне коло, ще одне коло… аж у мене запаморочилось у голові. Якщо вони хотіли в такий спосіб захопити фортецю, то це було просто смішно. Однак коли я дивився на те, як ці люди постійно намотують кола, без перепочинку й не зупиняючись, — одна група покрутиться два дні, потім прийде наступна й покрутиться три дні, — у мене виникало дуже неприємне відчуття. При цьому наш колишній дядько по матері, а майбутній племінник так і не показувався. Його люди вмирали одне за одним, — покрутяться-покрутяться і впадуть на землю, і більше не встануть. Можливо, туси Лха Шопа намагався в такий спосіб пробудити в мені милосердя та співчуття? Однак якщо це дійсно так, то він — не туси. Адже жоден туси на цій землі не буле покладати свої надії на милосердя інших. Це тільки бідні люди можуть мати такі наївні погляди. Наразі тільки весна день за днем все більше ставала схожою на весну.

Одного дня я покликав до себе куховарку Дролму й наказав їй покинути приготування їжі, а взяти собі десять підлеглих, встановити десять сковорідок на опорах у дворі й засмажити ячмінь. Невдовзі вогонь розгорівся, і язики полум’я, роздмухані вітром, запалахкотіли й почали лизати дно сковорідок. На вишикуваних у ряд десяти сковорідках швидко почали розриватися зернини. Управитель подивився на мене, не розуміючи, тоді я сказав:

— Це не тому, що мені схотілося почути вибухи.

— Дійсно, — сказав управитель, — щоб послухати вибухи, краще влаштувати стрілянину з автомата, принаймні так можна відлякати цих людей.

Управитель був справді розумною людиною, він наморщив ніс і сказав:

— О, вони такі запашні!

Потім він, раптом прозрівши, ляснув себе по чолу, й сказав:

— О Небо, паничу! Це ж уб’є тих голодних людей!

Він схопив мене за руку й потягнув на чотирикутну оглядову вежу фортеці. Оглядова вежа була висотою з п’ятиповерховий будинок, з неї відкривався дуже великий простір.

— Як людина, яка вигадала гарну ідею, ти не повинен хвилюватися, — сказав мені управитель.

— Але я трохи хвилююся, — відповів йому я.

Дролма, яка керувала смаженням ячменю, підвела голову й подивилася на нас. Мабуть, їй було шкода спалити так багато зерна. Я помахав до неї рукою, й вона зрозуміла, що я хотів сказати, адже наближені до мене люди завжди розуміли, що я маю на увазі. Дролма також помахала мені рукою, а її підлеглі висипали ще більше ячменю на розпечені сковорідки. Можна було побачити, що хоча вона й не стала знову тією Дролмою, якою була, коли спала зі мною, однак більше вже й не була схожа на упосліджену куховарку.

Вогонь справді гарна річ: він не тільки підсмажував ячмінь, але й підсилював його запах удесятеро, а то й у сто разів, і живе зерня, перш ніж померти, сходило іскрами. Таким чином із фортеці почав підніматися звабливий запах, і вітер розніс його по дикому полю. Усі ті голодні люди попідводили свої голови до неба, і крила їхніх носів жадібно роздулись, а кроки зробились такі непевні, як у п'яних. Однак чи хтось бачив коли-небудь сотні й тисячі людей, чоловіків і жінок, старих і молодих, які б усі разом були п'яні? Я певен, що ніхто. Коли так багато людей одночасно дивляться на небо, це виглядає дуже зворушливо. Голодні люди йшли, спотикаючись, не дивлячись собі під ноги, а дивлячись на небо. Нарешті, їхні кроки сповільнились, і вони утворили коло на полі. Там вони трохи покрутились, потім зупинились, трохи постояли, а потім повалились.

Усі ці голодні люди знепритомніли від насиченого запаху ячменю.

Так я на власні очі переконався, що ячмінь має більшу силу, ніж рушниці й гармати.

Тоді ж я зрозумів, чому батько вірив, що ціну ячменю можна збільшити в десять разів.

Я віддав наказ відчинити браму фортеці.

Не знаю, де старший брат знайшов майстрів, які виготовили таку гарну браму. Зачиненою вона виглядала важкою й надійною, але при цьому вільно відкривалась. Тож тепер колеса під стулками брами прогуркотіли, як грім, і вона відчинилась. Усі наші люди з фортеці вийшли й поклали перед кожним голодним, який лежав на землі, жменю смаженого ячменю (і то надзвичайно запашного ячменю). Коли цю справу було завершено, сонце вже сіло за гору й почався вечір. Люди опритомніли під сутінковим вітерцем і зауважили, що їм з неба впав ячмінь. Поївши його, вони сповнились сил. Підвелись і, один за одним, освітлювані тьмяним присмерковим промінням, перейшли маленьку річку, перетнули ступінчастий хребет і зникли з моїх очей.

За моєю спиною кашлянув управитель. Я подумав, що його пройняло протягом чи він застудився, тож сказав:

— Кажи, що ти хочеш сказати.

— Якби довелося їхати не з тобою, а зі старшим паничем, я б не наважився казати, що думаю.

Я знав, що він говорить щиро, однак усе ж запитав його:

— Це тому, що я дурний?

Управитель затремтів на мить, а потім сказав:

— Я хочу сказати правду: можливо, ти — дурень, а можливо — найрозумніша людина в світі. Так чи інак, але я завжди — на твоєму боці.

Мені дуже хотілося почути, як він скаже, панич — розумна людина, однак він цього не сказав. У мене серце аж застигло на мить, — мабуть, я дійсно таки був дурнем. Однак він у той же час висловив до мене відданість, і це заспокоювало. Я сказав:

— Кажи. Що думаєш, те й кажи, не бійся.

— Завтра або, щонайпізніше, післязавтра наші гості прибудуть.

— Тоді зроби все необхідне для зустрічі гостей.

— Найкраще, це якщо вони вважатимуть, що ми зовсім не готові до цього.

Я посміхнувся.

Коли я дізнався, що туси Лха Шопа їде, я взяв із собою побільше людей, а також найсучаснішу зброю, що наводила паніку на багатьох туси, й поїхав у гори полювати. Тож у той день наш родич туси Лха Шопа під'їжджав до кордонів під рясні залпи рушниць. Ми ж знайшли невеличкий перевал і дивилися звідти, як він наближається до фортеці, а також стріляли в небо, аж поки він не наблизився туди. Нам не було необхідності відразу ж повертатися, тож підлеглі розпалили вогонь на перевалі й засмажили зайця на обід.

Я ще й поспав трохи на галявині, де цвіли азалії. Наслідуючи бувалих мисливців, я накрив капелюхом обличчя, затуляючи його від потужного сонячного проміння. Спочатку я хотів тільки вдавати, що сплю, однак несподівано й справді заснув. В очікуванні, поки я прокинуся, всі інші якраз з’їли того зайця, а наситившись, сіли на травичку, що, мов килим, устилала луку. Нікому не хотілося відразу ж вирушати в дорогу. Люди з найближчого пасовища принесли сиру. Відтак нам тим більше не хотілося вирушати.

Це був такий чудовий сезон для всіх, у кого ситий живіт!

По пасовищу віяв лагідний вітерець. Від нас на всі боки розсипались дрібні, яскраво-білі квітки суниці. Між ними зрідка траплялись одна-дві жовтенькі кульбаби, вони були ще яскравішими й дужче впадали в око. Із соковито-зеленого лісу долинав спів зозулі: ку-ку, ку-ку, ще раз ку-ку, причому одне «ку-ку» від іншого довше й голосніше. Усі наші люди вляглися на травичку й почали за зозулею «кукукати». Це була гарна прикмета. Усі вірили, що коли вперше за рік почуєш кування зозулі, твої справи залишаться в такому ж стані, як є, до наступного кування зозулі. А тепер наші справи йшли якнайкраще. Люди під горою прикипіли очима до наших повних комор ячменю. Ми ж на горі стріляли зайців із найкращої зброї, якої дехто навіть під час війни не мав, їли, пили смачне кисле молоко й качалися по траві, передражнюючи зозулю.

Це було дуже добре.

Я навіть вигукнув:

— Це — дуже добре!

Тоді, спочатку управитель, а потім і всі решта стали переді мною на коліна.

Вони вірили в те, що я — великий щасливчик. Коли вони стали навколо мене на коліна, це означало, що відтепер вони — віддані мені люди. Я махнув рукою й сказав:

— Підведіться!

Це означало, що я приймаю їхню відданість. Вони вдалися до спеціальної церемонії, а не просто стали на коліна. Без цієї церемонії і з нею — то різні речі. Зовсім різні речі. Однак я не хочу зараз розкривати її таємницю. Я тільки махнув рукою:

— Спускаймося!

Усі скочили на коней і, радісно вигукуючи, помчали вниз.

Я подумав, що наші гості зараз дивляться на нашу хвацьку команду.

Я був дуже задоволений тим, що для мене зробила Дролма.

Перед кожним гостем вона поставила схожу на маленьку гірку страву, яку вони не могли б доїсти, навіть якби в них було три великі животи. Гості, як видно, не дуже-то й церемонились. Адже тільки в надзвичайно ситої людини, в людини, у шлунок якої вже більше нічого не поміститься, на обличчі міг з’явитися такий дурнуватий вираз.

— Це вони на три дні наїлися, — сказала Дролма.

— Гарна робота, — сказав я їй.

Дролма злегка почервоніла, і я хотів сказати їй, що настане день, коли я звільню її з рабства, однак побоявся, що ці слова нічого не важать. Управитель обійшов мене з-за спини й пішов до кімнати, де зупинилися гості. Дролма, побачивши, що я дивлюся на неї, знову почервоніла. Після того, як вона посмажила ячмінь, а потім так гарно зустріла гостей, вона знову набула самовпевненості, як і в ті часи, коли прислужувала мені.

— Паничу, — сказала вона, — не потрібно дивитися на мене, як раніше, я вже не колишня Дролма, я тепер стара тітка.

Вона розреготалась, а жінка, коли сміється, набуває також дурнуватого вигляду. Я подумав, що повинен якось її відзначити, однак як? Спати з нею більше я не міг, проте я також не міг тільки сказати їй, що сьогоднішня справа вдалася, як я й замислював. У цей незручний момент підійшов управитель і привів за собою товстуна, який ходив, тягнучи ноги й човгаючи чобітьми по підлозі.

Дролма сказала мені на вухо:

— Туси Лха Шопа.

Я чув, що туси Лха Шопі всього сорок років, однак на вигляд він був старшим за мого батька. Мабуть, через надмірну повноту він захекувався, навіть коли ходив по рівній підлозі. Він ще тримав у руках хустинку й постійно витирав нею з обличчя піт. Товстун, якому вже кілька кроків забивають подих і він постійно повинен витирати піт, виглядає смішно.

Я ж коли хотів сміятися, тоді й сміявся.

Із погляду, яким управитель подивився на мене, я зрозумів, що він хоче сказати мені, що я засміявся саме вчасно й доречно. Таким чином, мені не потрібно було першим вітатися з гостем, який приїхав сам, без запрошення.

Туси Лха Шопа, у якого в горлі щось шипіло, заговорив:

— О Небо! Невже той, хто сміється, — це мій племінник?

Отже, він пам'ятав, що колись давно ми перебували в родинних стосунках. І раптом цей чоловік, якому було важко рухатись, невідомо як опинився прямо переді мною й почав трусити мене за плечі, ніби хотів розбудити, та з плачем у голосі говорив:

— Племіннику Мерці, я — твій дядько Лха Шопа!

Я нічого не відповів, тільки відвернувся й почав розглядати яскраву вечірню заграву на небі.

Не те щоб я хотів подивитися на заграву, однак я не хотів дивитись на нього. А коли я не хотів на щось дивитися, мені достатньо було підняти очі до неба.

Туси Лха Шопа повернувся до управителя й сказав:

— О Небо, мій племінник дійсно такий, як про нього кажуть.

— Тепер ти сам бачиш? — спитав управитель.

— Мій бідний племіннику, — сказав туси Лха Шопа, звертаючись до мене, — ти впізнаєш мене? Я — твій дядько Лха Шопа.

І тут я раптом заговорив, заговорив у той момент, коли він зовсім того не очікував. Він вважав, що його дурний племінник не наважується розмовляти з незнайомцями, однак я сказав:

— Ми насмажили багато ячменю.

Хустинка, якою він витирав піт, випала 访ому з рук.

— У людей родини Лха Шопи немає що їсти, — продовжив я, — тож ми насмажили ячменю й нагодували їх, а вони після того повернулися додому. Якби ми її не підсмажили, то, впавши на землю, вона б проросла і їм би не дісталась.

Коли я це говорив, міцний запах смаженого ячменю все ще тримався навколо фортеці. Він привабив сюди птахів звідусіль, і тепер, у сутінках, їхні зграї радісно співали, кружляючи в останніх променях світла, що сповіщали про кінець цього дня.

Сказавши це, я пішов нагору до своєї кімнати.

Я чув, як унизу управитель прощався з туси Лха Шопою. Той, видно, спочатку вважав, що з дурнем родини Мерці буде легко домовитись, тож тепер, затинаючись, казав:

— Однак ми ще не поговорили про нашу справу!

— Хіба панич не згадав щойно про ячмінь? — спитав управитель. — Він знає, що ти не просто приїхав відвідати родичів. Завтра вставай раніше й чекай на нього.

Я наказав двом своїм хлопцям-прислужникам:

— Підіть повідомте Дролмі, щоб завтра вона встала раніше і як слід нагодувала птахів, яких так багато сюди злетілося.

Віддавши наказ, я ліг спати й відразу ж заснув. Слуги підклали мені під підборіддя хустинку, інакше уві сні я б увесь заслинився.

Вранці я прокинувся від співу такої кількості птахів, якої ще ніколи в світі не бачив.

Сказати правду, з моєю головою дійсно було не все гаразд. У той період часу, прокидаючись щоранку, я ніколи не міг зрозуміти, де я. От і того дня, коли я розкрив очі й побачив над собою химерні візерунки на дерев’яній стелі, а також порошинки, що зависли в стовпі світла, яке лилося з вікна, то я хотів спитати себе: «Де я?», але тут відчув у роті кислий присмак вчорашньої їжі. Тоді я сам собі відповів: «там-то й там». З'ясувавши це питання, я мав підводитись із ліжка. Я не боявся, що люди скажуть, що я — дурний, однак я не хотів, щоб вони знали про цей мій справжній недолік, тому я завжди питав себе подумки, хоча іноді в мене все ж виходило запитання вголос. Раніше я не був таким. Раніше, коли я прокидався, я точно знав, де я, у якій кімнаті й на якому ліжку. Раніше я не був ще таким розумним у багатьох справах, як нині, тому в мене й не було такої вади. Зовсім не було. З такої точки зору моя дурість не зменшилась, а тільки змінила місце: у чомусь одному я вже був не дурень, але в чомусь іншому — став дурним.

Я не хотів, щоб люди знали, що я став розумним у тих питаннях, у яких раніше був дурним; тим більше я не хотів, щоб люди знали, в яких саме питаннях я дурний. Останнім часом ця ситуація загострилась. У більшості випадків, щоб прокинутись, я повинен був поставити собі те одне запитання, іноді навіть два.

Другим питанням було: «Хто я?»

Коли ставиться це питання, то людина, яка загубилась уві сні, відчуває сильну гіркоту в душі.

Ще добре, що цього ранку виникло тільки одне запитання.

Я потайки сказав собі: «Ти — на північних кордонах родини Мерці».

Коли я вийшов з кімнати, сонце вже стояло високо і туси Лха Шопа зі своїми підлеглими зібралися на нижньому поверсі. Вони чекали, поки я прокинуся. Дролма махнула підлеглим, щоб вони підсилили запах ячменю на сковорідках у центрі двору. Усі птахи злетілися до фортеці. Я покликав Дролму, і вона зупинилась. Спочатку вона направила до мене одного слугу з ковшем смаженого ячменю, потім слуги також узяли собі в руки трохи зерен. Коли я кинув птахам жменю ячменю, усі також почали підкидати зерна в небо. За мить просторий двір заповнився різноманітним птаством. Тоді Дролма відкрила важкі ворота фортеці й повела назовні групу людей із ячменем у руках, який вони скрізь розсипали.

Дивлячись на цю сцену, наші гості заклякли від подиву.

— У землях туси Лха Шопи навіть птахи скоро помруть від голоду, — сказав я, — тож дамо їм трохи їжі.

Договоривши, я передав ківш у руки Аїра-молодшого, і на блідому, як у небіжчика, обличчі цього хлопчиська, коли він почав кидати жменями ячмінь вниз у двір, заграла кров.

Я запросив гостей поснідати разом із нами.

Туси Лха Шопа більше не називав мене своїм племінником, а казав так:

— Ми — родичі, адже родина Мерці — дядьки родини Лха Шопа.

Я на це розреготався, а коли вони побачили мене веселим, на їхніх обличчях також проступив радісний вираз.

Нарешті мова зайшла про зерно.

У цей час другий панич родини Мерці зробився очевидно дурнуватим, адже цілком несподівано заявив:

— У коморах родини Мерці — не зерно, а приблизно однакове з ячменем за вагою срібло.

Туси Лха Шопі аж подих забило від здивування:

— Невже ячмінь став таким же важким, як і срібло?

— Можливо, й так, — відповів я.

— У світі немає такого дорогого зерна, — перебив мене туси, — ніхто вашого зерна не купить.

— Усе збіжжя родини Мерці призначене на продаж, і великий туси Мерці все передбачив для зручності покупців — звелів збудувати комори прямо у вас під дверима, щоб голодним людям не довелося мандрувати далекими шляхами.

Туси Лха Шопа, стримуючи свій запальний характер, почав учити дурня розуму:

— Збіжжя — це все-таки збіжжя, а не срібло, його довго не збережеш, тож навіщо складати його так багато в коморах?

— Ну то нехай ячмінь собі гниє, а твої люди — помирають з голоду.

Наші північні сусіди не витримали й сказали:

— Невелика біда, якщо й помре трохи людей, родина туси все одно так чи інакше виживе.

Я нічого на це не відповів.

Туси Лха Шопа хотів розлютити мене, тож сказав: поглянь, паростки ячменю на полях уже виросли, тож щонайбільше за три місяці ми вже зможемо збирати свій новий урожай.

— І краще встигнути зробити це, поки ще не всі твої люди померли, — під’юдив його управитель.

— А що, родина Лха Шопи запросила шамана перетворити мак на полях на ячмінь?

Туси Лха Шопа ледь не захлинувся своїм потом.

Ми дуже добре прийняли їх і навіть провели до кордону. Однак у той момент ми дуже пильнували, щоб не перетнути кордон ні на крок. Адже я гарантував нашим сусідам, що ні кінь, ні людина з нашого боку не ступить на їхню землю. Прощаючись, я сказав туси Лха Шопі, якого міг вважати і дядьком, і племінником:

— Ти ще приїдеш.

Він відкрив рот, однак ніяк не міг вимовити ті свої слова протесту — так, він не наважувався сказати: «Я більше не приїду ніколи».

Потім він ще важко вхопив кілька ковтків повітря, нічого не сказав, шмагонув коня й помчав у гори.

Ми проводжали їх поглядами, аж поки вони не зникли серед темних гір на кордоні.

25. Тусиня

Не минуло й кількох днів після від'їзду туси Лха Шопи, як ми вже зустрічали туси Ронггонг.

Це також були наші північні сусіди, вони мешкали на захід від туси Лха Шопи.

Якщо ми вже заговорили про родину Ронггонг, слід сказати про одне цікаве явище на їхніх землях. Ми всі знаємо, що туси в певній мірі — це імператор, володар земель. Хоча туси зазвичай мали не одну дружину[123], однак у них ніколи не траплялося багатьох дітей, наприклад, восьми чи дев’яти, — ніколи. Найчастіше якраз було навпаки: туси брав собі дружину за дружиною, однак ніяк не міг народити сина, щоб той успадкував його місце. Із такою проблемою протягом історії стикалась родина кожного туси. Така доля випала й родині Ронггонг. Це почалося ще багато поколінь тому — скільки б туси Ронггонг не брали собі дружин, як би не старалися в ліжку, у найкращому випадку вони могли отримати тільки одного сина. Заради цього вони їздили на захід — до Лхаси, і на схід — до гори Емей[124], однак ніщо не допомагало. Згодом вони навіть і одного сина вже не могли народити.

Відтак господарем їхніх земель ставала хоробра й кмітлива жінка.

Спочатку жінки займали місце туси лише тимчасово. Найперше, що така жінка робила, посівши трон, це приймала до своєї родини чоловіка[125], а коли народжувала сина, то передавала трон йому. Тоді для родин інших туси, де хлопчиків було багато, непоганим рішенням було віддати одного зі своїх синів їй за чоловіка.

Відколи тусині Ронггонг почали сходити на трон, у них не було навіть і натяку на народження сина, хоч кого б вони не приймали собі за чоловіка. Про ту з них, що приїхала тепер зустрітись із нами, казали, що вона була тусинею вже четвертого покоління. Ходили також легенди про те, яка вона жахлива в ліжку. Й перший чоловік помер від сухот через три роки, другий прожив із нею трохи більше — вісім років — і залишив їй доньку. Після того вона несподівано вирішила не приймати більше собі чоловіків. Це схвилювало всіх туси, які вирішили, що не можна допустити, аби в Ронггонгів завжди господарювали тільки жінки. Коли туси вже навіть збиралися йти війною на неї, тусиня Ронггонг вимушена була прийняти ще одного чоловіка, якого для неї вибрали всі туси разом. Цей чоловік був таким дебелим, мов племінний бик.

Усі казали:

— Ну цього разу вона неодмінно народить сина.

Однак невдовзі поширилась новина про те, що її чоловік помер.

Казали, що тусиня часто приймає у себе в ліжку когось із підлеглих зі статусом — старост, воєначальників і навіть лам, тож веде собі щасливе життя імператора. Саме тому я завжди вважав цих своїх північних сусідів розумними. Однак вона також повністю засіяла свої землі маком і довела своїх людей до голоду в цілком сприятливий рік.

Тусиня Ронггонг приїхала саме тоді, коли я на неї чекав.

Щойно вони з'явилися з-за горизонту, потиканого окремими старими кипарисами, як мої люди їх уже й помітили.

Я простояв на оглядовій вежі цілісінький ранок. Однак команда тусині Ронггонг, коли ось-ось уже мала прибути, раптом зупинилась. Поміж тими окремими кипарисами розстилалась чарівна лука, по якій звивався струмок. На тому чарівному місці, яке я цілком міг охопити одним поглядом, вони й зупинились. Їм було байдуже до того, що я хотів щонайшвидше зустрітись із тусинею. Вони зняли сідла з коней і пустили тих пастися на травичку. Потім над лукою піднявся стовпчик чорного диму — вочевидь, ці зухвальці хотіли спочатку добре наїстися, а потім перетинати кордон.

— І хто сказав, що жінки-туси не такі лихі, як чоловіки-туси? — звернувся я до управителя.

— Однак не будуть же вони сидіти там до зими, у них зерна для цього не вистачить, — відказав управитель.

Він мав рацію. Тож я пішов униз їсти. Однак і після того, як я поїв, на дорозі не видно було ще жодного поруху. Я не витримав і побіг знову на оглядову вежу. Там я виявив, що вони облаштували на траві намети і, вочевидь, збиралися там заночувати. Це мене розлютило і я сказав управителю:

— Ні зернини їй не давати!

— А хіба панич до цього планував щось їм давати? — розсміявся управитель.

Я знав, що тієї ночі спатиму погано, тож забажав собі дівчину.

— Однак ми ж не запаслися гарними дівчатами, — зауважив Соднам Г’ялцен.

— Мені потрібна дівчина, — тільки відповів я.

Тоді вони додумалися почекати, поки я ляжу й загашу каганець, а потім запхнули мені в ліжко не дуже гарну на їхній погляд дівчину. Вона виявилася шаленою, мов пантера, і з гарчанням залізла на мене. Відчуваючи особливу радість, я раптом спитав себе подумки, чи може бути саме такою тусиня Ронггонг у ліжку із чоловіком? Мені схотілося запалити каганця й роздивитися цю шалену жінку, яка форкала, ніби кобила, щоб з’ясувати, чи вона є така ж мужоподібна, як тусиня Ронггонг за переказами? Однак коли я прокинувся, на дворі був уже ранок, і через вікно на моє ліжко лилося сонячне проміння. До кімнати увірвався Аїр-молодший, завадивши мені задати собі те особливе питання, й вигукнув:

— Їдуть! Паничу, вони їдуть!

Я почув, що нагорі скрізь метушаться люди, — видно, не тільки я був схвильований приїздом тусині. Коли я одягнувся, вмився й вийшов, то побачив, що до нашої фортеці наближаються четверо коней — один рудий, один білий і два чорних. Ці коні, відбиваючи дрібні кроки, несли до нас на своїх спинах чотирьох жінок.

На рудому коні сиділа, напевне ж, тусиня. Вона була дещо схожа на чоловіка, однак це робило її ще гарнішою і ще більш схожою на туси. Вона легко підняла ногу й першою зістрибнула зі спини коня. Потім спішилися двоє жінок-охоронниць, що їхали на чорних конях; вони були в червоному одязі й з рушницями. Кожна з них ухопилася за вуздечку білого коня й опустилася поряд із ним на коліна. Дівчина, що сиділа на спині цього коня, відкинула з обличчя хустинку.

— О Небо! — почув я свій голос.

О Небо, яка ж гарна ця дівчина на коні!

Раніше я не знав, яку жінку слід вважати гарною, але тепер зрозумів!

Я заплутався в ногах на рівнісінькій підлозі коридору, і якби не перила, то впав би вниз, прямо до ніг тієї красуні з обличчям богині. Управитель засміявся й сказав мені на вухо:

— Паничу, зверни увагу, цій жінці не потрібен і сто разів розумний чоловік, їй потрібно зробити з чоловіка абсолютного дурня.

Мої ноги мимоволі понесли мене вниз — крок за кроком, однак я сам того не усвідомлював, бо прикипів поглядом до обличчя дівчини-богині, яка сиділа на коні. Вона ж ступила на спини своїх служниць і зійшла на землю.

Я й не помітив, як швидко спустився. Мені хотілось уважніше роздивитись ту дівчину, однак її мати, власне, тусиня, стала переді мною і своєю широкою статурою затулила виднокіл. Я раптом забув, що вона — то іменита тусиня, і сказав до неї:

— Ти заступила мені світ і через це я не можу бачити гарну дівчину.

У цей момент управитель, який стояв позаду, кашлянув, і я тоді отямився. Туси зрозуміла, що бачить перед собою того дурного панича, якого туси Мерці народив із дружиною-китаянкою. Вона посміхнулась, зняла пістолет, навскоси підвішений на поясі, й передала його охоронниці в червоному. Потім зовсім злегка вклонилась і сказала:

— А другий панич є дійсно таким, як я собі й уявляла.

Неважливо, чи такий початок відповідав чи ні церемоніям, прийнятим на зустрічі двох туси, мені він сподобався, оскільки був невимушеним і все виглядало так, ніби тут дійсно зустрілися двоє туси.

Відтак другий панич родини Мерці усміхнувся:

— Кажуть, що тусиня схожа на чоловіка, однак, на мою думку, все-таки вона жінка.

— А в родині Мерці завжди змушують гостей стояти в дворі? — спитала тусиня.

— Ласкаво просимо почесних гостей! — тільки тепер прокричав управитель.

З верхнього поверху по сходах скотилася велика червона доріжка. Видно було, що люди, які котили цю доріжку, були надзвичайно досвідченими, адже доріжка підкотилась якраз під ноги гостей. Останніми роками, коли родина Мерці зміцніла, їй доводилося постійно вітати у себе гостей, тож слуги відпрацювали усі відповідні церемонії.

— Ходімо нагору, — сказав я.

Ступаючи по червоній доріжці, усі вирушили нагору. Я хотів трохи відстати від тусині, щоб знову подивитись на її гарну доньку, однак її охоронниці, підтримавши мене за руки, сказали:

— Паничу, будьте обережні, дивіться під ноги! — після чого проштовхнули мене на місце поруч із тусинею.

Коли слуги подавали чанг й чай, управитель почав розмову:

— Панич дуже незадоволений з того, що ви залишилися ночувати майже в нас на порозі, але не завітали до нас.

— Мені здається, що панич — не та людина, яка буде шукати собі клопоту, — зауважила тусиня.

Мені не подобалась така самовпевнена її манера, однак я сказав:

— Родині Мерці дійсно подобається бути гостинною.

Туси посміхнулась і сказала:

— Ми, туси Ронггонг, — жінки, а жінкам потрібно прибратися для зустрічі з іншими людьми. Я, моя донька, мої служниці — ми повинні були вдягнутися.

Тільки тепер її донька усміхнулася до мене. Усмішка її не була догідливою чи улесливою, то була усмішка жінки, яка знає, наскільки вона гарна. А усмішка її матері завжди виказувала, що вона знає, що в світі є тільки одна тусиня, і це — вона. Усмішки обох цих жінок вочевидь повідомляли мені, що вони знають, що спілкуються з хлопцем, у якого з головою не все гаразд.

Я навмисне підвищив голос і сказав управителю:

— Нехай гості приступають до обговорення найбільш нагальної справи.

— Ми пропонуємо спочатку обговорити найбільш нагальну справу, — виголосив управитель.

Тусиня Ронггонг, все ще вдаючи, що їй нема чого просити в людей, сказала:

— Моя донька…

— Поговоримо про ячмінь, — сказав я.

Темна шкіра тусині залилася червоним, і вона сказала:

— Я хочу познайомити тебе із своєю донькою.

— Я тебе вже познайомив із своїм управителем, а також із собою, ти ж досі нічого про себе не сказала, але тепер уже минув час для знайомств, тож справу з ячменем обговорюй із моїм управителем.

Сказавши це, я пішов, узявши з собою двох своїх хлопців-прислужників. Тусиня тепер пошкодувала, що зневажила людину. Вона вчинила помилку, якої часто припускаються розумні люди, — зневажила дурня. Однак у цей момент зневажити дурня родини Мерці було те саме, що зневажити всіх Мерці. Я почув позаду себе, як управитель сказав до тусині:

— Панич цього разу надзвичайно поблажливий: розстелив перед вами червону доріжку, коли ви приїхали, і відразу ж наказав мені вести з вами переговори про ячмінь, не те що минулого разу, коли приїхав туси Лха Шопа, — він чекав аж три дні, щоб тільки заговорити про ячмінь, а потім ще через три дні тільки дізнався, що він не продається за звичайною ціною.

— Мій управитель — гарний управитель, — сказав я до прислужників.

Однак вони не зрозуміли смислу мого захоплення. Тоді я спитав прямо в Аїра-молодшого:

— А ти в майбутньому будеш моїм гарним катом?

Проте він завжди ніяковів при згадці про те, що в майбутньому вбиватиме людей.

А от Соднам Г'ялцен, вихопивши в нього ініціативу, сказав мені:

— А я зможу стати тобі гарним воєначальником, навіть найкращим!

— Ти є раб, — відказав я, — а ще ніколи ні один раб не ставав воєначальником.

Проте він анітрохи не занепав духом і сказав:

— Однак я буду старатись і туси дарує мені волю, а потім ще буду старатись і стану воєначальником!

Тут знову поставало запитання: а хто ж буде тим туси, який триматиме в руках владу дарувати чи віднімати життя.

— Зі мною ви нічого не отримаєте, — сказав я.

Вони засміялись і я засміявся разом із ними. І так ми сміялися, сміялися, аж поки Соднам Г'ялцен не випрямився й не сказав:

— Паничу, а та дівчина така гарна!

Так, дійсно така гарна жінка трапляється, мабуть, один раз на сто років. Я навіть трохи пошкодував, що не дав змоги щойно туси Ронггонг познайомити мене з донькою. Однак оскільки я вже пішов, повертатися було соромно.

Управитель піднявся нагору й сказав мені:

— Туси хотіла розчулити тебе своєю гарною донькою, такий у неї був план, але ти не піддався. Паничу, я не помиляюся, ти — незвичайна людина, я залюбки робитиму все, що ти мені скажеш!

У мене вирвався легкий стогін, коли я відповів йому:

— Однак я вже пошкодував, що залишив вас. Я почав сумувати за тією дівчиною відразу ж, як тільки вийшов.

— Так, — сказав управитель, — якби панича не зворушила така краса, він би дійсно був таким дурним, як про нього кажуть.

— Я намагатимусь не виходити з цієї кімнати, а ти веди з ними переговори, — тільки й залишалося мені сказати.

Дивлячись на мій жалюгідний вигляд, управитель сказав:

— Паничу, навіть якщо ти й припустився невеликої помилки, туси не буде тобі докоряти.

— Іди, — сказав я йому на це.

Він вийшов і відразу ж наказав прислати до мене дівчину. Якщо доньку туси Ронггонг визнати для порівняння за квітку, то дівчина, яка тепер була переді мною, навіть і в листочки їй не годилася. Я її прогнав. Однак замість неї з’явилась інша. Мабуть, управитель хотів знайти мені дівчину, яка б розвіяла чари тієї красуні, однак він помилився, адже ту дівчину ніхто не міг замінити. І я зовсім не хотів відразу ж із нею йти в ліжко. Я тільки хотів із нею поговорити. У моїй голові промайнула така думка, що якби я поговорив із тією дівчиною, можливо, моя б голова прояснилася, і другий панич родини Мерці відтак не був би вже невиліковним дурнем.

26. Дролма

Запопадливість управителя того вечора мене розсердила. Він навіть відрядив людину пошукати дівчину за межами фортеці, тож серед ночі, коли мені нарешті вдалося прогнати з-перед очей обличчя доньки туси Ронггонг і ледь поринути в сон, мене розбудив цокіт копит швидкого коня.

Оскільки Соднам Г'ялцен і Аїр-молодший все ще стояли перед моїм ліжком, я, скрегочучи зубами від злості, сказав останньому:

— Піди і вбий того, хто приїхав на коні, а тому коню відрубай ноги!

— Не вийде, — сказав мені, сміючись, Соднам Г’ялцен, — цю людину послав управитель, щоб знайти тобі дівчину в ліжко.

Ще одна дівчина постала переді мною. Я, дивлячись тільки на її низ і не збираючись навіть піднімати голови, сказав:

— Іди до того, хто тебе знайшов.

Однак коли підлеглі, оточивши дівчину, пішли вже до дверей і відчинили їх, до кімнати залетів вітерець і приніс із собою запах свіжої трави. Я покликав дівчину назад і, так само не дивлячись на її обличчя, потягнув ближче до свого носа її рукав. Так, запах свіжої трави йшов від її тіла, тож я спитав:

— Дівчина з пасовища?

— Так, паничу, — відповіла вона.

З її вуст злітав аромат розсипаних по траві квітів. Я наказав підлеглим вийти, а дівчині — залишитись і поговорити зі мною. Коли слуги вийшли, я сказав до неї:

— Я захворів.

Вона засміялась.

Багато дівчат у цей момент пускають сльозу, адже хоча їм дуже подобається бувати в ліжку, вони все одно роблять вигляд, що не мають до того охоти.

— Ти мені подобаєшся, дівчино з пасовища, — сказав я.

— Однак ти навіть і не глянув на мене!

— Загаси каганець і розкажи мені якусь історію про пасовище.

Коли згасло світло, мене оточили тонкі аромати квітів і запах свіжої трави.

На другий день я залишив управителя опікуватися далекими гостями, а сам поїхав на пасовище, звідки походила вчорашня дівчина, прихопивши і її з собою.

На пасовищі люди напнули для мене красивий намет біля гарячого джерела, і поки я киснув у ньому, дивлячись угору на хмарки, що пропливали по небу, я забув про доньку тусині. Дівчина з пасовища наготувала мені силу-силенну страв, після чого прийшла до джерела і, дивлячись на мене голого в воді, сказала:

— Паничу, виходь поїси трохи, а то я вже не встигаю відганяти усіх цих ґедзів.

Вона була міцної статури й невимушених манер. Згадуючи, що декілька років тому в мене була служниця Дролма, я вже й не думав, що цей світ збереже на цьому пасовищі для мене ще одну Дролму, тіло якої поширює аромати трав і квітів пасовища.

— Тебе звати Дролма? — спитав я.

— Ні, — відповіла вона, — мене звуть не Дролма.

«Дролма!» Багато років тому, коли я прокидався вранці, я хапався за руку Дролми. Відтак я крикнув до куховарки Санг'є Дролми, яка саме була заклопотана облаштуванням усього нашого люду:

— Дролмо, тут є людина з таким самим ім’ям, як у тебе.

Дівчина з пасовища подивилася на Санг'є Дролму й відразу все зрозуміла.

— Я не піду в замок і не буду куховаркою, — сказала вона, — я хочу залишитися на пасовищі. Я — тутешня дівчина.

— Гаразд, — відповів я, — не будь куховаркою й залишайся на пасовищі, а також виходь заміж за свого милого. Однак зараз тебе будуть звати Дролма.

Вона роздягнулася догола й лягла зі мною поруч на м'яке піщане дно у воді гарячого джерела[126].

— Вода поглинула твій запах, — сказав я.

Вона кинулась мені на груди й почала схлипувати.

— Що має статися, нехай те станеться раніше, — сказала вона.

Я притиснув її своїм тілом і почав голосно вигукувати: «Дролмо! Дролмо!» Від цього ми обидва були в захваті. Вона знала, що я одночасно кличу двох людей: свою вчительку і її. Так, навіть її тіло було приблизно таким, як і в служниці Дролми. Я вже був дорослим і мене вже не поглинало таке міцне тіло, натомість я почувався так, ніби їду на сильному скакуні. А вершники, які мчать на конях, завжди повинні щось радісно вигукувати. Тож я й кричав, а її тіло коливалося, мов хвилі. Куховарка Дролма, почувши мої вигуки, подумала, що я хочу доручити їй якесь завдання, тож раптом підбігла до схвильованого джерела, де побачила, що я кохаюсь із нею молодою. Я продовжував вигукувати: «Дролмо! Дролмо!» А коли кінь добіг кінця, там з'явився високий і стрімкий бескид, я злетів зі спини коня й полетів з того бескиду вниз. Пройшов довгий час, поки я опритомнів під якийсь солодкий дзвін у голові й побачив куховарку Дролму на колінах прямо перед собою:

— Ти що тут робиш?

— Паничу, — сказала вона, — я почула, як ти кличеш моє ім’я, і подумала, що ти хочеш мені щось наказати, тому й побачила це.

Я наказав їй залишатися там на колінах, а сам, одягаючись, сказав своїй новій Дролмі:

— Колись вона була схожа на тебе.

Так, дійсно запах, що поширювався від її грудей, сідниць, ніг, інтимного місця, був абсолютно таким самим, як колись у Дролми.

Тоді я повернувся до Дролми, яка тепер уже старілась, і сказав:

— Вона така ж, як ти була в молодості.

Вона ж, плачучи на колінах, сказала:

— Паничу, я не навмисне хотіла побачити!

— І що тепер, як побачила? — сміючись, запитав я її.

— Згідно з карними законами мене повинні позбавити очей, — сказала вона. — Однак я не хочу бути сліпою жінкою, краще накажи Аїру вбити мене.

Я ж сказав до своєї вчительки, яка навчила мене кохатись:

— Вставай і скупайся як слід.

— Так, я маю бути чистою й достойно померти, — сказала вона.

Очевидно, що куховарка всерйоз готувалась до смерті.

Занурившись у джерело, вона почала співати. То була її стара пісня, що вона її завжди співала, коли була поруч зі мною, однак ще ніколи вона не співала її так голосно. Вкрита своїм мокрим волоссям, вона напівлежала в воді, а її все ще пружні груди виступали над поверхнею, і співала, ніби в якомусь сп'янінні. Перш ніж увійти в воду, вона розкидала по її поверхні багато пелюсток квітів, воскресивши таким чином Санг’є Дролму, якою вона була ще до одруження із сріблярем Чойдаком і до того, як стала куховаркою. З води вона відкрила мені свою осяйну посмішку.

— Не хвилюйся, — сказав я. — Я тебе пробачив, я не вбиватиму тебе.

Осяйна посмішка одразу ж зникла з її обличчя, і вона голою вистрибнула з води, сіла на землі, прикриваючи обома руками те своє місце між ногами, й заплакала. Я зрозумів, що вчинив дурницю. Звичайно ж, я повинен був пробачити її, однак слід було повідомити їй про це вже після того, коли вона обмиється й доспіває свою пісню. Адже вона могла повернутись у минулі дні і ненадовго воскресити колишню романтику тільки тоді, коли усвідомлювала близьку смерть і коли поряд не було її чоловіка. Я ж знищив єдину можливість у житті куховарки пережити романтику. Я повинен був дочекатися, поки вона сама скупається й повернеться до реальності, потім стане переді мною на коліна й попросить смерті. Тоді я повинен був сказати: «Я тебе помилував».

Тоді б вона думала, що панич не забув старих відчуттів, думала б, що вона незадарма прислужилася господарю. Однак я не дочекався слушного моменту. Тому, вистрибнувши з води й схлипнувши кілька разів, вона сказала до мене:

— Я ненавиджу тебе. Я почуваюся гірше, ніж при смерті.

Я був зовсім спантеличений і стояв там, навіть не знаючи, куди подіти свої руки.

— Накажи мене вбити!

— Ні, — відповів я. — Ні.

Вона насмикала собі трави разом із глиною й натерла ними собі обличчя. Я з болем у душі дивився, як вона знову перетворюється на куховарку. У воді її груди піднялися, а тепер знову звисали вниз, нагадуючи мені дві руки срібляра. Вона також почала припускатися помилок, адже поплакавши, вона повинна була вдягнутись, але вона знову вигукнула:

— Накажи мене вбити!

Я відійшов від неї, але почув, як одна Дролма сказала іншій:

— Тобі не слід так робити, у панича й так турбот вистачає, а ще й ти його засмучуєш!

Я думаю, куховарка тоді отямилась, адже плач позаду мене припинився. Однак було вже запізно. Мій із нею зв'язок, мій смуток за нею перервався в той день, мов струна на дран’єні[127]. У житті завжди так — є люди й події, з якими зв’язок переривається. Ну що ж, гаразд, служнице Дролмо, я більше не сумую за тобою, будь собі куховаркою та дружиною срібляра! Промовляючи в душі ці слова, я пішов углиб долини. Два моїх прислужники, а також Дролма з пасовища, звіддаля йшли за мною. Стомившись іти, я ліг і подивився трохи на хмарки, що ходили туди-сюди по небу, а потім підвівся й пішов назад. Хоча в долині було достатньо простору, я навмисне пройшов між трьома підлеглими. Соднам Г'ялцен забарився відхилитись, тож отримав ляпас — дзвінкий і смачний. Зазнавши удару, цей шибеник сказав до Дролми:

— Ну от і все гаразд, він уже не сердиться.

Я зупинився, обернувся й сказав:

— Якщо ще раз тебе вдарю, мені стане ще радісніше.

Обидва прислужники ступили мені назустріч, потім присіли переді мною — один справа, інший — зліва, і я всівся їм обом на плечі. Так ми повільно повернулися до нашого табору. Коли ми підійшли, з наметів повибігали люди. За легендою, коли перший правитель великої сніжної землі спустився з неба, його так само на плечах люди підняли прямо на трон[128]. Тож цілий натовп людей упав переді мною на коліна. Я ж зовсім нічого не знав про те, що першим володарем держави була людина, для якої плечі інших стали ношами. Тому побачивши такий щільний натовп на колінах, я подумав, що з'явилась якась більш поважна особа або мій батько, і обернувся назад, щоб подивитись. Однак там я побачив тільки великий жовто-брунатний шлях, що прямо перетинав смарагдову долину, а в кінці її, де небо з'єднується із землею, зупинилися кілька хмарок.

Вітер котив хвилю за хвилею па зеленому морю трави.

Розділ VII

27. Кохання й доля

Туси Ронггонг разом із своєю гарною донькою наздогнала нас на пасовищі.

Коли вони прибули, я саме спав і бачив дуже гамірний сон — галасували ті квіти, що буяли біля води. Один раз чи двічі я навіть майже прокидався і здалеку чув людський голос:

— Нехай поспить, адже бути паничем у родині сильного туси дуже важко.

У мене тоді невиразно майнула думка:

— А бути сильним туси ще важче.

Напевне, опівночі я знову прокинувся і почув назовні сильний шелест вітру, тож невиразно спитав:

— Здійнявся вітер?

— Ні, це тече вода.

— Вони казали, що якщо увечері почути шум води, то вдень буде ясна погода, — сказав я.

— Це дійсно так. Ти — розумний, — відповів мені не зовсім знайомий голос.

Тієї ночі я спав дуже гарно. Можливо, тому, коли я прокинувся вранці, я не хотів відразу відкривати очі. Адже зазвичай, щойно прокинувшись уранці, я губив себе — не знав, де я і який зараз час. Тож якби я прожогом відкрив очі, яскраве світло так ударило б мені в голову, що вона загула б, мов порожній чайник для чангу, який жодних звуків, крім «дзень-дзень», видавати не може. Я спочатку поворушився і одна по одній віднайшов кожну частину свого тіла, а потім обережно почав підступати до центру, до голови, щоб поставити свої запитання: де я? хто я?

— Хто я? — спитав я себе.

Другий панич родини Мерці, той панич, у якого проблеми з головою.

У цей момент поряд із моїм тілом з'явилася рука, від якої поширювався сильний аромат, і злегка торкнулася мене. Хтось запитав:

— Ти вже прокинувся, паничу?

— Я вже прокинувся, — мимоволі відповів я.

Тоді цей голос прокричав:

— Панич прокинувся!

Я відчув, що навколо мене з’явилися ще двоє-троє людей, від яких так само пахло, і хтось із них владним голосом сказав:

— Якщо ти прокинувся, тоді відкрий очі.

Зазвичай, коли я відкриваю очі, мені потрібно втупитися ними в якусь річ і певний час подивитися на неї. Тільки так я можу згадати, де я перебуваю. І тільки так я не розгублюся. У моєму житті буди один-два випадки, коли мене раптом хтось будив, і тоді я цілий день не знав, де я і яка тепер година. Цього разу так само — щойно я розплющив очі і ще не встиг згадати надзвичайно важливе для мене питання, щоб з’ясувати, в якому місці цього світу я перебуваю, як люди поряд розсміялися й почали говорити: «Усі кажуть, що панич родини Мерці — дурний, але він додумався сховатись у цьому місці й насолоджуватись розкошами нічим не обтяженого життя!»

Мені на плече лягла рука, поторсала мене, й голос сказав:

— Вставай, у мене є до тебе справа.

Не чекаючи, поки я підведусь, мене витягли з-під ковдри багато жіночих рук. У суцільній пелені жіночого сміху я одним поглядом побачив себе — голісінький бідолаха і дітородний орган гордо стирчить у промежині. До мене з галасом простягнулися багато жіночих рук і за мить одягли мене. З того моменту я вже не міг пригадати, де перебуваю. Проте обстановка в шатрі була мені знайомою. Однак на чільному місці, де я мав сидіти, сиділа тусиня. Декілька пар рук підтягнули мене до неї.

— Де я? — спитав я.

Вона посміхнулась. Але не до мене, а до тих служниць, які тягнули мене.

— Якби я, прокинувшись уранці, побачила поруч незнайомих людей, я б теж не знала, де я, — сказала вона.

Вони посміхнулись. Хіба ж могли жінки не хихотіти в такий момент, який навіть мені видавався дивним?

— Ви собі смійтеся, але я все одно не знаю, де я, — сказав я.

Не відповідаючи на моє запитання, тусиня сказала:

— Ти не впізнаєш мене?

Як же я міг її не впізнати? Але похитав головою.

Вона стиснула зуби й махнула батогом, що тримала його в руці. Від доторку кінчика батога в даху шатра раптом відкрився отвір.

— А де мої люди? — спитав я. — Де вони поділись?

— Твої люди?

— Соднам Г’ялцен, Аїр, Дролма.

— Дролма? Та дівчина, що прислуговувала тобі в ліжку?

Я кивнув головою й сказав:

— У неї таке ж ім’я, як і в куховарки, дружини срібляра.

Туси посміхнулась і сказала:

— Подивись на моїх дівчат.

Її дівчата були дуже гарні. Я спитав:

— Ти хочеш усіх їх мені подарувати?

— Можливо, якщо ти будеш мене слухатись. Однак спочатку нам краще поїсти.

Я зауважив, що серед людей, які приносили їжу, також не було моїх людей. Проковтнувши перші шматочки, я відчув, що цю їжу приготувала не Дролма. Скориставшись моментом, поки рот тусині був зайнятий їжею, я весь зосередився на своїх думках — все думав і думав, де я і куди поділись мої люди. Однак я ніяк не міг цього второпати. Тому, охопивши голову руками, почав падати на підлогу. Однак, зрештою, опинився в обіймах однієї з дівчат. Проте тусиня зовсім не розгнівалась, а сказала:

— Якщо ти так і будеш робити, то нашу справу буде легко вирішити.

— Моя голова зараз лусне, — сказав я до тієї дівчини, тримаючись обома руками за голову.

Запашна рука цієї дівчини почала масажувати мені скроні. Коли тусиня завершила трапезу, вона спитала в мене:

— Ти можеш сісти?

Я сів.

— Добре, тоді ми можемо поговорити про справу, — сказала вона. — Ти — в моїх руках, зрозумів?

— Не зрозумів.

— Не зрозумів?!

— Де я?

— Досить клеїти дурня. Я бачу, що ти зовсім не такий дурний, як про тебе розповідають. Мені важко зрозуміти — або другий панич родини Мерці зовсім не бовдур, як це про нього розказують, або ж ти — не другий панич родини Мерці.

Я з усією щирістю повідомив їй, що якщо вона не скаже мені, де я, тоді я нічого не згадаю, зовсім нічого.

— Гаразд, — сказала вона. — Хіба ти не сховався на цьому пасовищі з гарячим джерелом, щоб уникнути мене?

Я щосили ляснув себе по чолі, і моя голова відразу ж почала заповнюватись, там усе з'явилось, і я все згадав.

— Учора я заснув, — сказав я.

Тусиня на це холодно посміхнулась:

— От новина! Вчора ти заснув, а сьогодні, бач, прокинувся!

Поки тривала бесіда, я нарешті зрозумів, що тусиня мене викрала. Від управителя вона не отримала ні зернини, він їй сказав, що зерно належить родині Мерці і він не може ним розпоряджатися.

— Ходімо назовні, пройдемося, — запропонувала вона.

— Гаразд, ходімо назовні, — погодився я.

За моїми підлеглими наглядали люди з рушницями. Бачте, в цьому й полягає відмінність між паничем і слугами — навіть у такій ситуації панича оточують гарні жінки. Коли ми проходили повз моїх бідолашних людей, з кольору їхніх облич я зрозумів, що вони голодні. Я сказав до тусині:

— Вони голодні.

— Мої люди ще більш голодні, ніж вони, — відповіла вона.

— Дай їм їсти, — сказав я.

— Коли ми все обговоримо, тоді я дам їм їсти.

— Ми ні про що не будемо говорити, поки їм не дадуть їсти.

— Тільки погляньте, — сказала тусиня, — як мене захопила суперечка з бовдуром!

Сказавши так, вона наказала принести моїм людям їжу. Мої підлеглі дивилися на мене з таким виразом в очах, як собака дивиться на свого господаря. Я разом із тусинею зробив не мале й не велике коло лукою, а потім повернувся до шатра. Вона прочистила горло, і я зрозумів, що вона збирається говорити про справу. Тоді, випереджаючи її, я спитав:

— Коли ми вирушаємо?

На її обличчі з’явився зляканий вираз і вона запитала, куди я збираюсь іти?

— До в’язниці родини Ронггонг, — сказав я.

Вона засміялась і сказала:

— О Небо, ти злякався? Хіба ж я можу таке вчинити? У жодному разі! Мені тільки потрібно отримати від тебе зерно. Поглянь, через мою недолугість люди зазнали голоду. Ти повинен позичити мені зерно. Мені потрібно тільки це, а ти мене уникаєш.

Сонце вже піднялося високо й напікало шатро, тож у ньому зробилось парко. Мені було важко дихати, але я бачив, що тусиня почувається ще гірше, ніж я. Я сказав, що туси Лха Шопа, щойно тільки приїхав, вже сказав, що хоче отримати зерно. Вона ж, коли приїхала, нічого про це не сказала.

— Ти ж про це нічого не сказала, — зауважив я. — Я тільки побачив, що ти привезла красиву дівчину.

— Однак туси Лха Шопа не отримав того, що хотів, — перервала вона мене.

— Ми з ним посварилися. Він сказав, що він — мій дядько по матері, а я сказав, що я — його дядько по батькові. Тож ми й посварилися.

Ці слова її розсмішили:

— Так-так! Він може добре пам'ятати дуже давні родинні зв’язки.

— У нього немає грошей. Батько казав, що зерно родини Мерці цього року повинно коштувати щонайменше вдесятеро більше проти звичайної ціни.

— Удесятеро?! — розкричалася тусиня. — Кажу тобі, я тільки позичу зерна, тільки позичу, в мене жодного срібняка немає! Чуєш? Жодного срібняка!

Я посміхнувся й сказав:

— Тут дуже парко, я хочу вийти.

Вона вимушена була підвестися й ходити зі мною туди-сюди між шатрами. Я ж уявляв, що вона — наближена до мене рабиня. Зрештою, їй урвався терпець, і вона сказала:

— Я ще ніколи не ходила так туди-сюди за бовдуром. Я стомилась і зупиняюсь.

У цей час ми саме підійшли до гарячого джерела. Я зняв одяг і зайшов у воду, а потім вільно ліг у воді. Тусиня вдала, що ніколи не бачила голих чоловіків, тож повернулася до мене спиною. Я сказав до її спини:

— Скільки срібла ти привезла?

— Ти в такому вигляді будеш говорити зі мною про серйозні справи?

— Батько дозволив мені продавати зерно тільки за вдесятеро більшу ціну. Він знає, що ви посадили тільки опій, тож наказав збудувати комори для зерна прямо у вас на порозі. Він ще сказав, що інакше ви з'їсте все зерно по дорозі, не доїжджаючи додому.

Тусиня повернулася до мене і я побачив на її обличчі дуже розчарований вираз. Вона наказала своїм підлеглим відступити і тоді вже із слізьми в голосі сказала:

— Я приїхала позичити зерна, в мене немає так багато срібла, справді немає. Чому ти змушуєш мене? Усі знають, що в нас, у родині Ронггонг, є тільки жінки, тому ще ніхто не відмовляв нам у наших проханнях. Чому ж ти відмовляєш? Відмовляєш бідній жінці?

— У цьому світі ще не було людини, яка б ображала бовдура, а жінці хіба дозволяється на свій розсуд так робити?

— Я вже постаріла, стала старою бабою.

Тусиня покликала двох охоронниць і спитала в мене, чи вони достатньо гарні. Я кивнув головою. Тоді вона наказала дівчатам спустатись до мене в воду. Я похитав головою.

— О Небо! — сказала вона. — Чого тобі ще потрібно? У мене ж більше нічого немає!

— Є, — сказав я, дурнувато посміхаючись, — у тебе ще є донька, чи не так?

— Однак ти ж — бовдур! — із ненавистю вигукнула вона.

Я більше нічого не сказав, тільки глибоко вдихнув повітря і занурився з головою в воду. Це в мене з дитинства була така гра, і я щоліта ходив до річки, щоб так розважитись, тож поступово навчився триматися під водою, не дихаючи, тривалий час. Я пірнув аж на дно і пробув під водою чимало часу, потім виринув на поверхню. Тусиня вдала, що нічого не бачила. Тоді я далі продовжив вправлятись у грі, яка мені вдавалась — пірнав під воду і знову виринав на поверхню. При цьому я форкав, мов стомлений кінь. Вода в джерелі була м'якою і піддатливою. Хлюпаючись у ній, людина здіймала цівки потужного запаху сірки, і він неприємно бив у ніс людям на березі. Я так загрався в воді, що навіть забув про справу, яку ми щойно обговорювали з тусинею. Жінка, зрештою, всього лише жінка, а ця вода — набагато краще за жінку. Якби тут був літописець, я б наказав йому записати це відчуття. Якщо я його не забуду, коли повернуся, то обов’язково накажу літописцю зробити додатковий запис: такого-то року, числа, місяця другий панич у певному місці пережив певне відчуття тощо. Я був переконаний, що без’язикий хлопчина зможе надати моєму відчуттю ще глибшого значення. Однак, можливо, що він подивиться на мене своїм гострим поглядом, який ставав усе гострішим після того, як він утратив язик, і з іронічною посмішкою скаже до мене: «А яке це все має значення?» Проте я наполягатиму, щоб він записав його. Так я собі міркував, пірнаючи й зринаючи в джерелі. Вода з кожним разом затікала в вуха і створювала враження, що в них гуркоче грім.

Тусиня розгнівалась, зірвала зі своєї шиї низку коралів і вдарила ними мене по голові. На чолі в мене відразу ж здулася ґуля. Я вийшов із води і сказав до неї:

— Якщо туси Мерці дізнається, що ти вдарила його дурного сина, ти не отримаєш ні зернини навіть і за десятиразову ціну.

Тусиня й сама усвідомила, що це — вже занадто, тож сказала крізь стогін:

— Паничу, підводься й ходімо до моєї доньки.

О Небо, я зараз маю побачити найкрасивішу в світі дівчину!

Серце другого панича родини Мерці скажено закалатало. Тьох, ще раз тьох — билося воно під ребрами і то з такою силою, що мені аж боліло від ударів. Однак якою ж щасливою ставала людина від цього болю!

Перед одним із наметів, особливо гарним, тусиня надала своєму обличчю серйозного виразу й сказала:

— Паничу, добре подумай ще раз — чи ти справді хочеш побачити мою доньку?

— А чому ні?

— Чоловіки — однакові, хоч вони розумні, хоч — бовдури. — Тусиня подивилась на мене проникливим поглядом і сказала: — Коли людина, яка не має вдачі, отримує річ, що не повинна була отримати, її спіткає лихо. Така дівчина, як Тхарна, не може дістатися звичайній людині.

— Тхарна?!

— Так, мою доньку звати Тхарна.

О Небо, від цього імені по моєму тілу пішов жар. Я вже зустрів тут Дролму, яка була красивішою за мою колишню Дролму, а тепер з'явилася ще дівчина з таким самим ім'ям, як у моєї особистої служниці! Я навіть не дочекався, поки підлеглі піднімуть запону на вході до намету, й кинувся просто туди. Наслідком було те, що я заплутався у м'якій запоні і почав борсатися, проте запона тільки міцніше затягувалась на мені. Зрештою, коли мені вдалося вивільнитися, я постав перед Тхарною захеканим, із шматком запони в руці і мав зовсім дурнуватий вигляд. У ту мить я відчув, що в мене печуть навіть нігті на руках, не те що серце чи ноги. Було так, ніби сюди крізь глибину віків долинув якийсь первісний крик і, нарешті, тут і тепер, у цій незрівнянно красивій дівчині знайшов собі відповідь. Тепер вона сиділа переді мною на підвищенні в шатрі і сліпучо посміхалась, крізь її червоні губи було видно сліпучо-білі зуби. Одяг на ній був не для того, щоб сховати її тіло, а для того, щоб неясно показати його й розбудити уяву. Я, не стримуючи почуттів, вигукнув:

— Це — ТИ! Це — ТИ!

Перший вигук вийшов високим і радісним, а коли з губів злетів другий, моє тіло обм'якло, і я ледь не повалився на землю. Однак мені вдалося вирівнятись, і я не впав.

На обличчі Тхарни з’явився зляканий вираз. Дивлячись на матір, вона спитала:

— Ма, ти приїхала до цієї людини?

Обличчя тусині було серйозним, вона низько опустила голову, кивнувши головою, й сказала:

— Тепер він приїхав шукати тебе, моя люба донечко.

— Я зрозуміла, — сказала Тхарна майже пошепки.

Договоривши, вона закрила очі. Цей жест завжди викликає в людини бажання пожаліти, а в мене є милосердя. Втім, Тхарна — це доля, доля того чоловіка, який її зустрів. Коли вона закрила очі, я побачив її вигнуті довгою веселкою й тремтливі вії, тож уже нічого не міг із собою вдіяти.

У мене навіть у кістках закипіло і я вигукнув:

— Тхарно!

І вона відповіла мені!

Куточки очей Тхарни зволожилися краплинками сліз. Однак коли вона відкрила очі, на обличчі в неї вже була посмішка. Саме в той момент вона відповіла мені:

— Ти знаєш моє ім'я, тож скажи мені своє.

— Я — бовдур родини Мерці, Тхарно!

Я почув, як вона засміялась! Побачив, як вона засміялась!

— Принаймні ти — чесний бовдур, — сказала вона.

— Так, так, — відповів я.

Вона простягнула свою руку і вклала її в мою. Ця рука була м'якою, але холодною. Вона спитала:

— Ти погодився?

— Погодився на що?

— Позичити моїй матері зерна.

— Погодився.

Моя голова була схожа на казан із окропом, у ній усе сходило бульбашками й булькало, тож як я міг розуміти різницю між згодою і незгодою? Її рука була холодна, ніби яшма. Отримавши ствердну відповідь, вона передала мені в руки свою іншу руку. Ця її рука була гарячою, мов вогонь. Вона злегка посміхнулася мені, після чого повернулась обличчям до матері й сказала:

— Прошу вас усіх вийти.

Її титулована мати й служниці вийшли.

У шатрі лишилися тільки ми вдвох.

Долі між двома килимами пробивалися маленькі жовті квітки. Я не наважувався поглянути на неї, тож одним оком дивився на ті дрібні квітки, а іншим — на стиснуті між собою дві пари рук. У ту мить вона раптом проговорила крізь плач:

— Ти мені не пара, не пара!

Я знав це, саме тому й не наважувався підняти голову та подивитися на неї.

Вона схлипнула декілька разів і, злегка спираючись на мене, сказала:

— У мене не лежить до тебе серце, ти не зможеш ним володіти, тож я не буду вірною тобі жінкою. Однак зараз я належу тобі, обніми мене.

Ці її слова викликали в моєму серці й шалену радість, і водночас біль. Я міцно притис її до грудей, ніби дійсно обіймав свою долю. І в ту мить я раптом зрозумів, що навіть в очах бовдура цей світ не такий уже й ідеальний. І так з усіма речами в світі: поки річ тобі не потрібна, вона існує собі якнайкраще, зберігає свою завершеність і чистоту, але як тільки вона потрапить тобі до рук, ти відразу ж помічаєш, що отримав її не всю. Однак попри це, я почувався надзвичайно щасливим, адже я міг обіймати свою бажану жінку, дивитися їй в очі, притискатися губами до її губів; я був найщасливішою людиною в світі.

— Бачиш, — сказав я, — через тебе я геть утратив розум, я навіть слова не можу сказати.

Ці слова раптом викликали в Тхарни сміх:

— Геть утратив розум? Хіба ж ти не є всім відомим дурнем? — Вона зупинила своєю рукою мої губи, що тяглися до неї в поцілунку, і сказала ніби сама до себе: — Хоча, хто знає, може, ти і є якраз надзвичайно цікавим чоловіком?

Вона дозволила мені поцілувати себе. Однак коли моя рука потяглася до її м’яких грудей, вона підвелась, поправила одяг і сказала:

— Підводься, ходімо видавати зерно.

Що стосується мене в ту мить, то бульбашками кохання сходила не лише моя голова, але й кров і кістки. У цьому запамороченні я й попростував за нею. Я відчував, що вже встановив із нею певний зв'язок, але який саме, я не знав. Тусиня відпустила моїх людей. Усі вирушили в напрямку нашої фортеці — зернового сховища на кордоні. Ми з Тхарною їхали поруч на конях попереду всіх, за нами їхала тусиня, далі — охоронниці родини Ронггонг та двоє моїх хлопців-прислужників.

Побачивши таку сцену, управитель аж рота роззявив від подиву.

А коли я наказав йому відкрити комору, його підборіддя опустилося ще нижче. Відвівши мене вбік, він сказав:

— Однак, паничу, ти ж знаєш, що казав туси?

— Відкривай сховище!

У моїх очах у той момент повинен був палахкотіти шалений вогонь. Тож управитель, впевнений у своїй відданості до господаря, що надавало йому право наполягати на своїй думці, більше нічого не сказав. Він зняв з пояса ключі й кинув їх Соднаму Г'ялцену в руки. Коли я відвернувся від нього, то почув за спиною, як він забурмотів, що, зрештою, і я, як мій розумний старший брат, перед жінкою загубив правильний напрямок. Однак управитель був гарним стариганом, тож дивлячись, як Соднам Г'ялцен спустився вниз, відкрив комору й почав складати лантух за лантухом ячмінь на спини худоби родини Ронггонг, він сказав до мене:

— Бідний паничу, ти сам не знаєш, що ти вдіяв, чи не так?

— Я знайшов найгарнішу жінку в світі.

— Вони й гадки не мали, що зможуть отримати зерно цього разу, тому не брали з собою багато худоби.

Вони навіть верхових коней виділили для того, щоб перевозити зерно. Але навіть і в цьому випадку худоби в них було не більше тридцяти голів, тож вони не могли вивезти й чверті зерна з однієї комори. А таких комор у нас було аж двадцять п’ять, і кожна — повна зерна. Тусиня під'їхала до мене, відділившись від групи з навантаженою зерном худобою, і сказала, що її донька повертається й чекатиме на сватів від туси Мерці. Вона також додала:

— І буде добре, якщо свати поквапляться.

Тобто буде добре, якщо це відбудеться ще до того, як вони приженуть більше худоби за зерном.

Навантажені коні поїхали удалечінь, і моя Тхарна також вирушила з ними під небесними хмарками.

Управитель запитав мене:

— Чому ж та гарна жінка поїхала?

Він надав своєму обличчю дивного виразу, щоб я зрозумів його думку. Він вважав, що тусиня обкрутила мене навколо пальця. Я також пошкодував, що відпустив Тхарну. Чого буде варте все це зерно, хай йому грець, якщо вона не повернеться? Нічого не буде варте. Справді нічого. У мене на серці зробилося порожньо. Увечері, слухаючи шум вітру, що долинав із небесної височини, моя душа все ще лишалася порожньою. Я не зміг заснути через жінку.

Серце моє, тепер я відчув тебе. Наполовину ти заповнене болем, наполовину — думками.

28. Заручини

Туси Мерці прибув на кордон з інспекцією.

На південних кордонах він уже побував.

Там, на півдні, старшому брату вдалося розправитись із нашим старим противником туси Вангбо. Цей туси знову вдався до свого улюбленого заходу — вирішив потайки напасти й таким чином отримати ячмінь і кукурудзу. Однак цього разу він потрапив у влаштовану старшим братом засідку. Коли тільки йдеться про війну, мій старший брат завжди досягне успіху. Один із синів туси Вангбо загинув, а сам туси перечепився через кінські пута, упав і зламав собі руку.

— У твого старшого брата там усе гаразд, — сказав батько, — а як у тебе справи?

Щойно туси це сказав, як управитель упав перед ним на коліна.

— Мабуть, мені слід чекати поганих новин, — зауважив тоді туси.

Управитель розказав йому про те, як ми випровадили туси Лха Шопу і як, зрештою, легко дозволили жінці-туси отримати зерно. Обличчя батька спохмурніло, він кинув на мене гострий погляд і сказав управителю:

— Ти робив усе правильно, підводься.

Управитель встав із колін.

Батько знову кинув погляд на мене. З тих пір, як у нашій родині з'явився без'язикий літописець, усі почали вчитися розмовляти очима. Туси Мерці зітхнув і разом з повітрям видихнув щось, що тиснуло йому на серці. Ну що ж, поведінка другого панича цілком підтвердила те, що він хворий на голову, тож у питанні про майбутнього туси він більше не повинен ламати голову над тим, кого з двох братів обрати спадкоємцем. Управитель вийшов, а я сказав до батька:

— Цього разу матері важко буде щось сказати.

Мої слова налякали батька. Він довго мовчав, потім сказав:

— Я не знаю, як слід розуміти те, що відбувається з тобою.

— Я знаю, що не стану туси.

Батько зовсім не збирався докоряти мені через те, що я даром віддав комусь ячмінь. Він спитав:

— І що ти думаєш про доньку родини Ронггонг?

— Я кохаю її і прошу тебе якнайшвидше заручити мене з нею.

— Синку, тобі справді щастить — хоча ти не можеш стати туси Мерці, але зможеш стати туси Ронггонг. У них немає синів, тож чоловік їхньої доньки буде туси, — і, сміючись, він додав: — Звичайно, якщо ти зможеш розумно скористатись із ситуації.

Я насправді не знав, чи маю достатньо розуму для цього, але я знав, що маю достатньо кохання, через яке ніколи не забуду Тхарну.

Любий батько спитав мене:

— Скажи мені, що таке кохання?

— Це коли в кістках повно бульбашок.

Це була якась дурниця, однак розумний батько її зрозумів. Він усміхнувся й сказав:

— Ти такий дурний, що можеш навіть ці бульбашки розсіяти.

— Вони постійно зринають.

— Гаразд, синку. Якщо тільки туси Ронггонг справді погодиться віддати за тебе свою доньку, я дам їй навіть більше зерна. Я зараз же направлю до неї людину з листом.

Коли посланець уже готовий був виїхати, батько запитав мене:

— Служниці туси Ронггонг красивіші за наших?

Я відповів ствердно.

— Може, туси наказала одній із своїх служниць видати себе за її доньку? — спитав батько.

Я відповів, що мені не важливо, чи вона справді донька туси, чи ні, головне, що вона — Тхарна і я її кохаю.

Батько тоді змінив завдання для посланця і наказав йому поки що не везти листа, а розпитати, чи Тхарна дійсно донька туси Ронггонг. Тепер усі почали говорити, що туси Ронггонг обкрутила мене навколо пальця, підсунувши служницю, яка зачарувала мене. Однак я не зважав на це, оскільки навіть якби Тхарна й була служницею, я так само кохав би її. Її краса не була вдаваною, і мені було байдуже, чи вона — донька туси, чи служниця. Я щодня піднімався на оглядову вежу й чекав на повернення розвідника. Так я сам-один стояв на висоті, повернувшись назустріч вітру, і думав про те, що втратив останню слабку надію стати туси Мерці. Блакитне небо над головою було високим і пустим, а земля внизу здавалася безкрайнім зеленим обширом. На півдні купчилися темні гори, а на півночі — простягалася розлога рівнина. І скрізь на ній були люди — це блукали долиною голодні люди туси Лха Шопи та туси Ронггонг. Відколи приїхав батько, їм уже ніхто більше не роздавав їжі, однак вони все одно блукали навколо цього схожого на фортецю зерносховища, а коли зовсім не витримували, то йшли до річки й заповнювали свій живіт водою, а потім поверталися й продовжували блукати, що ті привиди.

Одного дня небо вибухнуло громом і блискавками. Я стояв на оглядовій вежі й хитався на вітрі. В одну мить повз мене чиркнула блискавка, і я раптом щось побачив, щось зовсім невисловлюване. Я почав кликати батька. Повідомляв йому, що ось-ось має статися важлива подія. І я повинен побачити цю важливу подію. Батько піднявся на оглядову вежу в супроводі двох хлопців-прислужників, які підтримували його. Він закричав на вухо свого дурного сина:

— Яка ще, в біса, важлива подія?! Тебе ж громом побило — от важлива подія!

Щойно слова злетіли з вуст, як їх підхопив і поніс за собою вітер, тож я вимушений був повернутися, щоб розчути його крик.

Однак якась подія дійсно мала статися. Моє серце ледь не вистрибувало з грудей. Я прокричав до батька:

— Ти повинен був привезти сюди літописця! У цей час він має бути тут!

В іншу оглядову вежу вдарив грім, промайнула кульова блискавка і висока будівля завалилася, перетворившись на купу глини, просякнуту дощовою водою. На горі залишились лише декілька уламків обгорілої деревини й один охоронець.

Туси Мерці наказав людям стягнути вниз свого дурного сина, як він не пручався. Цього разу він справді розгнівався:

— Бачиш? Ось твоя подія! Ти що, хочеш, щоб я разом із тобою загинув?

Я отримав від нього ляпас. Він завдав мені болю, тому я зрозумів, що він любить мене, адже люди, які мене ненавиділи, не могли завдати мені болю. Від болю я впав на землю, а управитель зупинив розлюченого туси. Упала злива, а гуркіт грому поступово стих. Точніше не стих, а віддалився, мов якесь величезне колесо покотилося далі. Я хотів так і лежати і захлинутися слізьми. Однак саме в ту мить я побачив, що всі люди до чогось дослухаються. Так, і я почув, що то був цокіт кінських копит. Кінь був не один, але й не сто, лише, я думаю, двадцять-тридцять. Батько подивився на мене й зрозумів, що моє відчуття правдиве. Він наказав людям узяти зброю. Я підскочив і радісно вигукнув:

— Тхарна повернулася!

Залунав квапливий стук у браму.

Потім брама відчинились і в дворі заюрмилися тусиня та її люди. Я побіг з вежі вниз. Усі спішились, але Тхарна залишилася на коні. Вони всі були такі мокрі, мов їх щойно виловили з води. Але я не бачив інших людей, я бачив тільки ЇЇ. Бачив тільки Тхарну, що мокра-мокрісінька сиділа на коні. Ніби вона принесла з собою всі дощі світу. Ніби вона сама була духом дощу.

Я зняв її з коня.

Тхарна зчепила руки в мене на шиї й міцно притислася до моїх грудей. Вона була такою холодною, що відігріти її лише теплом тіла було неможливо. Для цього знадобилися ще вогонь і чанг.

У нас не було достатньо жіночого одягу, щоб дати їм на зміну. Тусиня, хоч і з блідим обличчям, пожартувала з туси Мерці:

— Як це так? Хіба Мерці не найбагатші туси?

Батько подивився на неї, посміхнувся, а потім вийшов, забравши з собою всіх нас — чоловіків. За порогом він особисто зачинив за собою двері й голосно сказав:

— Коли висушите свій одяг, тоді й поговоримо.

Зазвичай під час зустрічей туси повинні були дотримуватися складного ритуалу, а велика кількість церемоній створює відчуття відстані між людьми. Проте цього разу дощ зіграв свою роль. Він привів до нас змоклу тусиню, і все стало набагато легше. Між двома туси під час такої зустрічі виникла невимушена атмосфера, і вони навіть жартували через вікно: жінка-туси перебуваючи всередині, а чоловік-туси — назовні. Я мовчав, однак крізь шум дощу чув шурхіт мокрого одягу, який знімали з себе жінки, та їхні вигуки, що виходили пронизливими, попри те, що вони стишували голоси. Я знав, що Тхарна вже повністю роздягнулась і сидить на ведмежій шкурі, а вогняне тепло пестить її. Прикро було те, що в мою голову знову повно напхалося туману, і я не міг уявити, як має виглядати гарна оголена дівчина. Батько поплескав мене по голові, й ми пішли до іншої теплої кімнати.

Дивлячись, як поступово темнішає небо, туси сказав:

— Гарна робота!

Управитель подивився на мене, а я — на управителя: ми обидва не знали, про що він говорить.

Погляд туси поступово відірвався від дощу й сутінок і, дивлячись на мене, туси сказав:

— Це — гарна робота. Гадаю, тобі дістанеться гарна жінка, яку ти хочеш мати.

— Господар, напевне, має на увазі не тільки це? — запитав управитель.

— Так, не тільки це, — відповів туси. — З ними по дорозі щось трапилось. І що б це не було, тепер родина жінки-туси потребує нашої допомоги. Однак що ж із ними трапилось?

Управитель уже розкрив рот, але туси застережливо підняв палець; зрозумівши натяк, управитель сказав інше:

— Може, панич знає? І то була влаштована ним пастка?

Я ж у той час все ще силкувався уявити Тхарну голою. Коли батько спрямував на мене допитливий погляд, я зрозумів, що тепер мені слід говорити, і в ту ж мить з моїх губів злетіли слова про справу, яку обмірковувало серце:

— Туси в той день тричі змінювала одяг, а тепер у неї раптом немає що надіти й вона голою гріється біля вогню. Тож хтось поцупив їхній одяг? — запитав я.

Це питання постійно крутилось у мене в голові, однак я не знаходив на нього відповіді. Коли ж я тепер проговорив його вголос, туси й управитель вирішили, що це я даю їм підказку.

— Так, — сказав батько, — їх пограбували! Ти маєш на увазі, що їх пограбували!

— Однак у них є люди і є зброя, тож звичайні розбійники не наважилися б на них напасти, — продовжив його думку управитель. — Так! Правильно! Лха Шопа!

— Ну, нехай Лха Шопа начувається! — Батько поплескав мене по голові. — Твій ячмінь буде відшкодований навіть більше, ніж у десятиразовій ціні.

Сказати по правді, я не зовсім розумів, про що це вони двоє говорять. Батько ляснув у долоні й наказав принести чангу. Ми втрьох осушили по чарці. Батько розреготався й викинув чарку за вікно, де вона розбилася. Від випитого чангу в мене ледь не займалося тіло.

Ми не помітили, коли дощ закінчився. Небо загорілося загравою. Я хотів запам’ятати цей день, адже небо після дощу й світло заграви були надзвичайно зворушливими і яскравими.

Ми з батьком, огорнуті запахом чангу, повернулися до жінок, які щойно вже завершили вбиратись. Чанг, вогонь, теплий і сухий одяг, а також смачна їжа допомогли схвильованій і розгубленій тусині опанувати себе, тож вона задумала знову встановити між собою й нами певну відстань, що надавала б їй відчуття безпеки. Однак їй це не вдалося.

Коли тусиня виявила намір розпочати церемонії, передбачені для першої зустрічі, батько сказав:

— Це не потрібно, ми вже бачились. Оскільки твоє волосся ще не висохло, тож сиди біля вогню.

Ці слова змусили її відмовитись від попереднього наміру підкреслити свій статус туси. Вона безпорадно залишилась сидіти біля печі з вдячною усмішкою на вустах. Туси Мерці залишився дуже задоволений цим своїм жестом, однак не збирався зупинятися на цьому, хоча б його супротивником і була жінка.

— Лха Шопа знеславив себе, — сказав він. — Як це він навіть одягу вам не залишив?

На обличчі тусині з'явився зляканий вираз. Значить, туси Мерці вгадав! По дорозі на них напав туси Лха Шопа і весь ячмінь, який я подарував їм, потрапив до рук інших людей. Туси Ронггонг хотіла прибрати байдужого вигляду, однак як жінка, зрештою, не змогла стримати сліз.

— Не хвилюйся, — сказав батько, — туси Мерці буде відстоювати справедливість.

Тусиня відвернулась і змахнула сльози.

Відтак вона сама поставила себе в нерівне становище. Я поки що не розповідав про те, як вона мене викрала, інакше вона б опинилась у ще більш несприятливих умовах. Тхарна подивилася на мене, підвелась і вийшла.

Я вийшов слідом за нею. І почув позаду тихий сміх.

Яким же свіжим було вечірнє повітря після дощу! По небу піднімався місяць, розсипаючись по річковим брижам срібною лускою. Його холодне світло, відбиваючись від поверхні річки, освітлювало моє серце і освітлювало моє кохання. Тхарна мене поцілувала.

Від її поцілунку я зробився ще дурнішим, тож сказав:

— Який гарний місяць!

Тхарна усміхнулась, і її усмішка була такою ж холодною, як місячне сяйво. Вона сказала:

— Тут про невідкладні справи потрібно говорити, а ти — про місяць!

— Як світиться вода в річці! — продовжував я.

Тепер вона пом’якшила голос і сказала:

— Ти сердишся на мене?

— Мій батько офіційно звернеться до тусині з пропозицією про шлюб.

Сказавши це, я хотів поцілувати її. Вона піддалася на мій крок, тож мої груди притулились до її грудей, однак при цьому вона прикрила мої губи своєю рукою і спитала:

— Ти ж не розкажеш про ті події своєму батькові?

— Я тільки повідомив йому, що отримав тебе на пасовищі, — сказав я, розуміючи, про що вона говорить.

Вона впала мені на груди. Я хотів повести її до своєї кімнати, однак вона сказала, що хоче повернутись до матері. Так я довго стояв, притискаючи її до грудей, омитий сонячним світлом.

Коли ми заговорили про пограбування по дорозі, в очах Тхарни заблищали сльози.

Дивлячись на її вираз обличчя, я відчув, що моє серце сповнилося гнівом і болем.

— Що вони зробили вам, жінкам? — спитав я.

Тхарна зрозуміла, що я питаю, чи її зґвалтували. Вона затулила обличчя, тупнула ніжкою, стишила голос і сказала, що вона разом із тусинею вирвалась, в оточенні охоронниць. Я зовсім не думав про те, що повинен узяти собі за дружину неодмінно незайману дівчину[129]. У нас тут ніхто такому не навчав. Однак я все ж запитав її про це. Відповівши, Тхарна відчула, що я розгубився, тож в свою чергу спитала:

— А чому ти питаєш про це?

Я сказав, що не знаю.

Те, що жінку-туси пограбували на півдорозі, не мало до мене жодного стосунку. Однак батько й управитель вважали, що це я навмисне влаштував засідку, віддавши їй зерно. Туси декілька разів питав в управителя, чия то була ідея віддати зерно, й управитель весь час казав, що то була ідея панича. Відтак батько прийшов до мене спитати, що робити далі. Я відповів: що повинні, те й робити. Я говорив із надзвичайною самовпевненістю, якої мені надавав стримуваний усередині вогонь. Адже етикет туси дозволяв мені перебувати разом із чарівною Тхарною, однак я не міг брати її з собою в ліжко, коли хотів, як це було дозволено із служницями, які не мали статусу. Згідно з етикетом, ми могли спати разом тільки після укладення шлюбу. Саме тому я так роздратовано й відповів: «Що повинні, те й робити».

Батько ляснув у долоні й розсміявся.

Туси влаштували нам заручини на кордоні. Зазвичай заручини доньки туси повинні відбуватися дуже помпезно, однак у такі незвичайні часи, як зараз, і в такому особливому місці ми все спростили. Церемонія моїх заручин полягала в тому, щоб усіх нагодувати. Тож усі без упину їли і їли, аж поки з'їли багато смачних речей. Санг'є Дролма порядкувала на кухні, але насамкінець вона також прийшла і поставила перед нами з Тхарною величезну таріль власноруч приготовлених наїдків. Вона також сказала до мене, стишивши голос:

— Вітаю, паничу!

Поївши, вони нас розлучили, адже ми не повинні були бачитися до весілля. Ми обмінялися певними речами — перснями, що носили на пальцях, та ланцюжками, що носили на шиях, а також ще яшмовими прикрасами, що їх прив’язували до поясів. Уночі я думав про Тхарну й не міг заснути, тож у певний час почув легкі кроки, що наближалися до горішніх кімнат із вітальні. Невдовзі за стіною, в батьковій кімнаті, розляглося тваринне сопіння. Зрештою, я почув голос туси Мерці:

— У світі рідко коли буває, щоб цією справою займалися два туси.

— А ти ще не старий, — сказала тусиня, засміявшись.

— Зі мною ще все гаразд.

— Але вже й не молодий.

Попри те, що управитель виділив матері й доньці окремі кімнати для гостей, тусиня завжди спала в одній кімнаті з Тхарною, тож я подумав, що поки два туси зайняті своїми справами, я також не повинен втрачати нагоди. Я навпомацки спустився вниз і дістався ліжка Тхарни, однак Тхарни там навіть і запах не вчувався. Потім я дізнався, що її повезли назад до їхнього замку тієї ж ночі, відразу після бенкету з приводу заручин. Її супроводжували вершники родини Мерці з рушницями, які також охороняли й велику партію зерна, що його віддали родині Ронггонг. Тож якби з'явилися люди Лха Шопи, на них би чекав належний опір.

Коли я запитав у батька, в чому справа, він перепитав мене у відповідь:

— Хіба ти не сказав: «що повинні, те й робити»?

Коли він це говорив, то виглядав ображеним. Цікаво все це, дуже цікаво! Ніби це я — туси Мерці, а він зробився бовдуром-паничем.

— Ну добре, гаразд, — сказав я.

Туси Мерці також сказав своєму синові, що він залишив тусиню в себе, аби привернути увагу людей Лха Шопи сюди, проте якщо весь час сидіти у фортеці, люди її не помічатимуть. Я знав, що батькові подобається долина, тож сказав:

— Тож сідайте на коней і проїдьтеся, тоді люди Лха Шопи вас і побачать.

Туси поїхали, узявши з собою кількох охоронців. Я не знав, чи батько тільки реалізує план, чи шукає в долині усамітнення з тусинею. Тож я знову піднявся на оглядову вежу. Уночі пройшов дощ, тож тепер була гарна погода й далеко видно. Голодні люди чудово знали, що повинні шукати допомоги не в нас, а в своїх туси, однак постійно приходили сюди, до місця, де заготовлено багато зерна. Вони залишали це місце розчарованими, йшли, хитаючись, однак ніхто не вмер під стінами нашої фортеці. Якби така подія відбулася, я б не витримав. Однак усі ці люди приходили тільки для того, щоб побачити, як виглядає місце, про яке розказують, що в ньому багато зерна, а потім розверталися й ішли назад дорогою, якою прийшли. Прихід сюди для них був, наче паломництво: вони витримували всі труднощі, йшли, як до святині, потім кидали погляд на це місце, таке близьке до Обителі блаженства[130], і поверталися туди, звідки прийшли, — до огорнутого тліном місця, де вони мали страждати від голоду, хоча природа не насилала на них жодного лиха. У порівнянні з цими бідолахами люди Мерці були обраними мешканцями Обителі блаженства, особливими улюбленцями Будди.

А в небі над далекою блакитною ущелиною кружляли пернаті, що харчуються м'ясом, і їх ставало дедалі більше. Тож, напевне, там померло багато людей.

Я дуже добре знав ту ущелину; у цей сезон там з кожним днем наповнювались струмки і вже мали розцвісти дикі вишні. Під ними й помирали з голоду ті люди. Цікаво, чи допоміг їм квітковий аромат увійти до Обителі блаженства? Якщо їхні господарі не дали їм змоги потрапити туди, вони, звичайно ж, мали підстави просити про це квітів. Батько попереду тусині повів коня до тих розгублених людей. Під'їхавши до маленької річки, вони зупинились; спокійна вода відбила їхні тіні. Однак вони дивились у далечінь, а на свої тіні в воді не звертали уваги.

І так щодня вони їздили тією самою дорогою.

Щодня я піднімався на оглядову вежу й дивився на них, і в моїй душі зміцнювалася надія, що вони не зупиняться, а поїдуть далі вперед і заїдуть у ту блакитну ущелину в землях туси Лха Шопи. І там їх уб'ють. Мені завжди здавалося, що як тільки обидва туси опиняться там, люди Лха Шопи їх уб'ють. Коли ця думка тільки почала з’являтися, вона виглядала кумедно, але згодом я відчув, що її важко стримати, тож у душі в мене виникло відчуття вини. І це відчуття тільки збільшувалось, коли я згадував, що за мною завжди безмовно слідує, мов собака, Аїр-молодший.

Тому я сказав до батька:

— Не виїздіть більше.

Батько нічого мені не відповів, але кинув самовдоволений погляд на жінку, з якою тепер щодня спав, і в цьому погляді читалося: «Бачиш, я не помилився в своєму синові!»

Виявилось, що вони вже також вирішили між собою більше не виїздити.

Усі ці роки удача супроводжувала родину Мерці й мене також. Я ті слова сказав навмання, але не знати як знову вгадав наміри батька. Тож я посміхнувся. А коли сміється людина, що трохи несповна розуму, її огортає відчуття незбагненності.

29. Почалося

Тієї ночі я спав надзвичайно солодко. Зазвичай, перш ніж заснути, я довго думав про Тхарну, але того дня думок про неї не було. Так само і вранці, коли я прокидався, я відразу ж згадував Тхарну, але того ранку, коли я прокинувся, я ще не встиг ні про що подумати, як почув у дворі крики людей та іржання коней.

Знову велику кількість коней навантажили ячменем для родини Ронггонг. Невдовзі ці коні, а також і силует тусині зникли з наших очей. Батько виглядав дуже змореним, тож повернувся до своєї кімнати спати.

Перед цим він сказав:

— Коли почнеться, розбудите мене.

Я не спитав його, що має початися. Щодо мене, то найкращим способом було спокійно чекати. Мій старший брат у цей час на південних кордонах накопичував військові здобутки. Він вирішив із допомогою зерна привернути на свій бік людей противника. Таким чином, коли наш батько помре, у нього буде більше людей і більше земель. Поки він на південному фронті досягав успіху за успіхом, ми віддали багато зерна туси Ронггонг. Тому він сказав:

— Жінки родини Ронггонг причарували тих двох, тож настане день, коли жінка-туси всядеться в замку Мерці й почне командувати.

З його інтонації було очевидно, що він вважає батька так само дурнем, як і мене.

Старший брат сказав ці слова до своїх наближених людей, однак ми дуже швидко про них дізналися. Батько, почувши це, нічого не сказав. Однак коли всі розійшлися і залишилися тільки ми вдвох, він спитав мене:

— Твій брат — розумна людина чи тільки вдає з себе розумника?

Я нічого не відповів.

Сказати по правді, я не знаходив великої різниці між цими двома явищами, адже коли людина знає, що вона розумна, вона, напевне ж, хоче показати це іншим. Він спитав мене про це так само, як і раніше питав мене, чи я, врешті-решт, дурний, чи тільки навмисне напускаю на себе дурість. Тепер батько сказав мені:

— Твій брат, напевне ж, і не здогадується, що ти влаштував усе набагато красивіше, ніж він. Це правильно — робити те, що потрібно робити. Я йду спати. Коли почнеться, покличеш мене.

Я не знав, що має початися, тож тільки спрямував здивований погляд на широку долину довкола.

Земля була вкрита незмінним зеленим кольором, ніби тут ніколи не змінювались сезони і на цих обширах уже двісті-триста років тривало літо. Від такого краєвиду мене також потягнуло позіхати. Не встиг ще мій роззявлений рот закритися, як обидва мої прислужники також почали позіхати. Я хотів дати їм по стусану, однак мені було лінь. Я намагався додуматись, що ж повинне початися, але в мене це не виходило, тож, зрештою, наслідуючи батьків тон, я гримнув на двох прислужників:

— Позіхати не дозволяється! Коли почнеться, покличте мене!

— Так, паничу! — відповіли вони.

— А що почнеться?

— Події почнуться, паничу!

Тож від них я, нарешті, почув відповідь. Після цього в моїй голові помутилося, я ніби вгледів якусь подію, але ніяк не міг вирізнити її чітко. Коли я відкрив очі, я зрозумів, що щойно спав. Причому заснув на поручнях у галереї. Відкривши очі ширше, я побачив, що по небесній блакиті розливається блідо-сірий колір. Вітер тягнув по небу ниточки хмаринок навіть швидше, ніж унизу повзла змійка, притиснувшись до підніжжя стіни. Час уже був післяобідній, тож я дуже довго спав стоячи.

— Почалося? — спитав я.

Однак обидва прислужники уже десь зникли.

Оскільки ніхто не відповів мені, я почав панікувати, проте відразу ж почув за спиною чиїсь кроки. То були кроки туси Мерці, мого батька, я відразу ж їх упізнав. Підійшовши ближче, він сказав:

— Щастить же тобі — я в ліжку й на чверть години очей не зімкнув, а ти тут, стоячи, заснув.

Якщо вже так склалося, то була моя черга питати:

— Почалося?

Батько похитав головою, й на обличчі в нього з’явився подив. Він сказав:

— За задумом уже мало початися, адже те місце недалеко звідси. Вони вже мали туди доїхати.

Він ще витягнув руку і вказав на те місце вдалині, де скупчилися верхівки гір. Там якраз і було місце, де померли від голоду багато людей. Цього разу я майже напевне зрозумів, яка подія мала відбутися й глибоко позіхнув.

— Іди поспи в кімнаті, — сказав батько, — коли почнеться, я тебе покличу.

Я зайшов у кімнату й ліг на ліжко. Перед сном я повністю накрив голову ковдрою. Я не зважав на те, чи залишиться вона накритою й тоді, коли я прокинуся, адже слідкувати за ковдрою я не мав змоги. Однак щойно мене накрила темрява, як раптом я відчув, що звідкись долинає гучний звук. І цей звук був дуже схожий на грандіозний стовп світла, який усе освітлював. Я скинув ковдру, вибіг за двері й заволав:

— Почалося! Почалося!

У той час вся наша фортеця була залита теплим сонячним промінням, останнім цього дня. Людям уже не було ніякої роботи, тож вони ніжилися під сонечком, не приховуючи ліні, й виглядало так, що вони душею й тілом насолоджуються життям. Мої прислужники грали в «мігманг»[131]. У цьому світі тільки вони вдвох могли лишатися цілком незворушними, щоб я при цьому не робив. Тож коли я закричав, Аїр-молодший навіть не повернув голови, а Соднам Г’ялцен дурнувато до мене усміхнувся, а потім знову занурився в гру.

Однак найбільш мене вразило те, що туси й управитель також грають у «мігманг», сидячи на землі й підібгавши під себе ноги. І їх так само заливає навскісне сонячне проміння.

Мій крик, здавалося, не схвилював їх, однак я подумав, що це вони тільки вдають, що не чують. Адже вони не хочуть поставити мене в незручне становище. Усі знають, що сьогодні має статися якась подія, і всі на неї чекають, тож не дивно, що в такій ситуації знайдуться люди, які потайки подумають: так багато вух пильнують ту подію, що неодмінно хтось почує, навіщо ж тоді так волати це «почалося!»?

Мій образ в очах батька саме зазнавав змін — з бовдура я ставав носієм великого, аж до простоти, розуму. Але всі мої зусилля розвіялися разом із цим недолугим криком. Слуги подивилися на мене з двору внизу. Аби правильно визначити напрямок звуку, вони підняли свої кляті руки до чіл, затуляючи очі від колючого сонячного проміння. Але управитель і туси так само не рухалися.

Потім мій крик зник, а все навколо — поблизу й удалині — залило післяобіднє сонячне світло.

Я — невиліковний, невиліковний дурень. То нехай я ним і буду! Нехай усі люди на землі — туси, управитель, слуги, чоловіки й жінки потайки сміються з мене і плюють на моє обличчя. Ха-ха, кажіть: дурень! Кажіть-кажіть: дурень! А котіться ви к бісу, дурень буде співати! Відтак я заспівав пісню на мотив тієї, що називалася «Помер володар славний»:

Почалося! Почалося!

Те, що мало — не збулося,

А не мало — почалося!

Почалося!

Почалося!

Співаючи, я ще й демонстративно ходив туди-сюди по коридору, постійно буцаючи поручні, маскуючи таким чином злість на себе й розчарування. Якби пришелепуватий син туси Мерці співав і далі, він би почав ревти від власної недолугості.

Однак повільніше трохи, дайте, я витру сльози!

Оскільки саме тоді, коли я співав, події й почалися. У ту мить моє серце було сповнене розчарування, тому я не почув, коли все дійсно почалося. Я співав собі, співав, аж раптом побачив, що люди, які грали в шахи, підкинули їх у небо, і побачив, як унизу забігали слуги.

Мої губи співали, а очі дивилися на безлад навколо, і я думав, що ці люди, напевне, вважають, що я через біль можу кинутися з вежі вниз. Батько кинувся до мене, почав розмахувати до мене рукою і вказувати в напрямку віддаленої ущелини. Тепер і я почув, що звідти, куди вказував батько, долинають потужні постріли.

Я припинив співати.

Батько загукав до управителя:

— Він знав наперед, він знав раніше за нас! Він — найрозумніший дурень у світі!

Управитель також закричав:

— Хай живе родина Мерці! Він знав наперед без ворожіння!

Так волаючи, вони підбігли до мене й хотіли щось сказати, однак мені нічого було їм говорити. Можливо, я щойно витратив на спів забагато сил, тож тільки сказав:

— Я стомився і хочу спати.

Вони пішли за мною до кімнати. У далекій ущелині продовжували лунати потужні постріли. Такі щільні й радісні звуки могла видавати тільки зброя родини Мерці. Я заснув. Управитель сказав:

— Спи спокійно, паничу. Ніхто не може протистояти зброї Мерці.

— Ви йдіть, — сказав я, — ви зможете протистояти.

Вони вийшли.

Туси Мерці відрядив своїх людей влаштувати в горах засідку. Вони мали чекати там, поки з’явиться туси Лха Шопа, щоб знову відібрати зерно в жінки-туси. Тепер загадку було розкрито і я хотів спати. Яким буде світ завтра, коли я прокинуся, я не хотів знати.

Я тільки… хотів… спати…

Через зерно наші два північних сусіди почали війну.

А на нашому клапті землі, як тільки починається війна між туси, серед інших туси неодмінно з'являються такі, що не хочуть спостерігати за цим збоку, тож починають бігати навколо, підлещуючись, і виконувати роботи примирителя.

Цього разу вважалося, що війну за ячмінь між двома північними сусідами спровокували Мерці. Коли казали, що до нас приїхали гості, батько дуже неввічливо відповідав:

— Ви теж хочете отримати нашого ячменю. Я думаю, краще вже нічого не говоріть.

А син-бовдур родини Мерці казав їм так:

— Якби ви тримали в руках не кавалки опію, а багато ячменю, ви могли б говорити все, що хотіли.

Однак управитель приготував розкішний бенкет для цих непроханих гостей.

Що вони могли ще сказати? Вони відчували, що дійсно нічого.

Вирядивши усіх цих людей, батько повернувся до замку. Перед від'їздом він сказав мені тільки одну фразу:

— Нехай вони воюють.

Сенс цих слів був очевидний, ніщо в них не могло викликати помилку в розумінні.

— Гаразд, нехай воюють.

Туси поплескав мене по плечу і вирушив назад до замку на чолі кількох охоронців.

Коли він проїхав уже значну відстань і його кінь навіть побіг підтюпцем, туси раптом сильно натягнув повід, змусивши коня високо підняти голову, обернувся й крикнув мені:

— Що повинні, те й робити!

— Такі знайомі слова, — сказав я.

— Це ж ти йому таке сказав, — відказав Соднам Г'ялцен.

— Я так казав? — перепитав я в кульгавого управителя.

— Нібито так.

Завжди, коли йшлося про мої з батьком відносини, управитель говорив дещо туманно. Однак я не звинувачував його, адже він допомагав мені в багатьох справах, як ось, наприклад, зараз — хоча батько, як і я, вважав, що потрібно робити те, що потрібно, я наказав управителю нагодувати досита зерном людей і коней родини Ронггонг, замислюючи таким чином успіх у протистоянні з голодними людьми й кіньми туси Лха Шопи. Я також відрядив разом із тусинею кількох відмінних стрільців, а ще умільців кидати ручні гранати. Відтак перемога у війні між двома туси від самого початку вже була задана мною.

30. Нові васали

Тусиня повинна була здобути перемогу, тож я й сприяв цьому.

Слідом за тим я готувався до наступної події.

Я вже казав на початку, що мій старший брат не повинен був будувати на кордоні фортецю. Фортецею був замок родини Мерці, однак він був збудований у часи, коли наша родина часто зазнавала нападів, коли в неї не було кулеметів, ручних гранат і гармат. Тепер часи змінилися і колесо простору обернулося, тож родині Мерці вже не потрібно було, як раніше, хвилюватися, що на неї нападуть. Навіть коли мова йшла про кордони. Тепер прийшла черга інших хвилюватися через нас. Варто було мені втрутитись, коли інші воювали, як результат війни відразу ж визначався — хто переможе, а кому доведеться підкоритись. Жоден з наших північних сусідів не розумів, що не слід хвилюватися за війну, яку вони між собою ведуть. Для мене ж це все було зовсім не складно: потрібно було дочекатися, коли приїде тусиня, і навантажити на її худобу зерно, а також дати трохи патронів кулеметникам. Ситуація складалася непогано і настрій у мене був непоганий, адже навіть бовдур іноді може бути розумнішим за себе, тож будь-яка моя дія виглядала як підказка добрих духів.

Однак досить говорити, слід усе ж братися за свою справу.

Я наказав куховарці Санг'є Дролмі встановити рядком п'ять великих казанів на березі річки, вкинути в них ячмінь, дати трохи солі, а також трохи старого ячого лою і варити це все на великому вогні. Над казанами піднявся спокусливий запах, і вітер розніс його далеко в чистому повітрі. Так я знову надіслав сигнал голодним про те, що видаватимуть їжу. Не пройшло й півдня, як голодні люди, які були зникли звідси на певний період часу, з'явилися знову. Підійшовши до берега тієї невеличкої річки, що текла неподалік фортеці, вони хотіли лягти, ніби показуючи, що їм достатньо просто переконатися, що той запах поширюється від ячменю. Однак куховарка Санг'є Дролма помахала до них ложкою й прокричала:

— Хто спить, той не може їсти! Нумо вставайте!

Тоді вони підвелися і, ніби сновиди, перейшли убрід річку.

Кожен отримав від Дролми велику ложку звареної в жирному бульйоні ячменю.

Тепер Дролма також відчула трохи смак влади, і, я думаю, він їй сподобався, інакше вона б не погодилася, стікаючи потом, тримати в руках благодійну ложку. Якби вона залишатися куховаркою в замку, вона б ніколи не зазнала такого прекрасного відчуття. Тож так завзято розмахувати ложкою перед натовпом голодних людей, які прикипіли очима до її рук, вона могла, тільки супроводжуючи мене.

— Кожному — по одній ложці, не більше й не менше! — вигукувала вона. — А хто хоче отримати ще одну порцію, нехай іде працює на нашого милостивого й щедрого панича!

І люди Лха Шопи, поївши нашої жирної пшеничної каші, прийшли працювати на мене.

Управитель, згідно з моїм задумом, розпорядився їм знести одну стіну чотирикутної фортеці.

Я хотів розібрати ті кімнати, що виходили на схід. Тоді вранішнє сонце могло б безперешкодно освітлювати нас своїм промінням. Крім того, коли в цієї будівлі з’явиться відкритий двір, вона з’єднається з усією широкою долиною навколо. З розібраного саману кульгавий управитель хотів скласти десь стіну, однак я не погодився, оскільки в тому не було необхідності. Я думав, що я побачив картину майбутнього, на якій були такі ворота, що для них однаково — є там стіна чи немає. Я спитав у нього:

— Ти не бачив картини майбутнього?

— Я бачив, — відповів він.

— Гаразд, розкажи, що ти бачив?

— Можна кулеметами знищити на відкритому місці велику групу людей, які йдуть в атаку.

Я не стримав сміху. Так, кулемет дійсно може дуже легко знищити людей, які на нас нападуть, ніби то — отара овець. Однак я думав не про це. Опій зробив туси Мерці багатим, спроможним дістати кулемети. Той самий опій став лихом для інших туси. Це — питання долі. Однак якщо вже так сталося, навіщо ж замуровувати себе в закритій з усіх боків фортеці? І от днів за чотири-п’ять один бік фортеці було розібрано. Відтак ця споруда перестала бути фортецею, а зробилася величезним будинком. То була доволі велична споруда. Дролма спитала мене, чи варити ще кашу? Я відповів: варити. Варити ще п'ять днів. За ці п'ять днів сяк-так нагодовані люди перетягали до річки увесь саман і все каміння з розібраної стіни та покидали їх у воду. Глина в воді розкисла й попливла за течією, тож прозора річкова вода зробилася на кілька днів каламутною. Нарешті лимпачу в річці не стало, а залишилося саме каміння, причому те, що стирчало над водою, виблискувало, відбиваючи світло, а те, що пішло під воду, викликало хвилі й піну. Так, коли в річці з'являється каміння, вона стає ще більше схожою на річку. У той день я сказав собі, що річкова вода має повністю очиститись.

Однак не встиг я ще роздивитись річкову воду, як злякався сцени, що постала перед моїми очима.

Відкритий широкій долині двір заповнився чорними головами людей, які брали участь у знесенні стіни. Коли вони завершили роботу, Санг'є Дролма зі своїми людьми також прибрала з берега річки благодійні казани. Вже минуло багато днів відтоді, як вони пішли звідси, і я вважав, що вони більше не прийдуть. Однак вони повернулись і ще й привели з собою свої родини. Коли двір був заповнений, натовп простягнувся за його межі, зайнявши ще й луку, що була між будинком і річкою. Коли я з’явився, натовп став на коліна.

Я ще ніколи не бачив такого великого зібрання людей. А так багато людей разом, навіть якщо вони нічого не роблять, створюють величезний тиск.

Управитель спитав мене, що робити.

Я сказав, що я й сам не знаю, що робити.

А вони розсілися просто неба, закривши своїми чорними головами доволі велику територію. Коли мене не було, вони сиділи або стояли, а коли я з'являвся, вони падали на коліна. У той час я все-таки пошкодував, що наказав їм розібрати стіну. Минув один день і вже минав другий, а вони сиділи там просто неба без риски в роті. Коли ж відчували голод, то йшли до річки й пили воду. Зазвичай людина п'є мало води. То тільки худоба п'є, занурюючи в воду голови, аж поки їм стане повітря й поки у них не почнуть випирати животи, в яких булькає вода. Але тепер ці люди пили воду так, як худоба. Навіть уві сні я чув, як вони важко дихають, захлинаючись водою, і як вона булькає в їхніх животах. Однак вони, напевне, зовсім не хотіли турбувати мене, добродія, тож ходили, обережно підтримуючи свої животи. На третій день дехто з тих, хто прийшов до річки пити воду, ліг на берег і занурив у річку голову, а потім більше не встав. Вони так і залишилися нерухомо лежати в воді, глибина якої сягала коліна. За півдня щонайбільше ці люди, мов лантухи, наповнювались повітрям, і їх повільно зносила течія. Серед тих, хто не пішов до річки пити, також були смерті. Люди переносили померлих до річки й віддавали воді, відправляючи їх до далекого горизонту.

Подивіться, які ж хороші люди були в туси Лха Шопи! Навіть у такій прикрій і трагічній ситуації вони ні на кого не нарікали, а тільки підтримували в собі надії на іншого добродія, який не був їхнім господарем.

Тим добродієм був я.

За три дні крізь мої пальці не просипалося ні зернини, однак вони не ображались. Я ж не був їхнім господарем, тож не було на що й ображатися. Коли вони тільки прийшли, ще можна було почути гомін молитов, однак тепер усе припинилося, тільки люди один за одним помирали. Хто помер, пеклися на сонці у воді, поки не розбухали й не ставали схожими на набиті лантухи, а потім їх зносило течією до обрію. Уночі після третього дня мені почали снитися кошмари. На четвертий день уранці, ще я не розплющив очей, як уже усвідомив, що всі ті люди сидять назовні з волоссям, укритим росою. Тиша, яку створювали багато людей разом, була незвичайною тишею, вона чинила величезний тиск.

— Досить! Досить! Це нестерпно! — вигукнув я.

Оскільки я увесь цей час дуже добре харчувався, то випромінював повноту життя, і мій голос рознісся далеко в легкому ранковому тумані. Голодні люди підняли свої голови, що тримали їх глибоко захованими в ногах. У ту мить сонце виринуло з-за лінії горизонту й розсіяло туман. Так, терплячість цих людей і сила їхнього розчарування, навіть потужніша за всі сили світу, зібрані разом, підкорили мене. Я не міг встати з ліжка. Стогнучи, я наказав своїм підлеглим:

— Варіть кашу, варіть, варіть… Нагодуйте їх, нехай вони говорять, нехай плачуть, нехай роблять, що хочуть.

Виявилося, що мої підлеглі, управитель, Дролма, двоє особистих прислужників, а також інші слуги за моєю спиною давно вже все підготували й чекали тільки на моє слово, щоб підпалити хмиз під казаном.

Коли вогонь запалав, мої підлеглі радісно загукали, однак голодний натовп залишався безмовним. Почали роздавати їжу, однак від них так само не чутно було жодного звуку. Я не міг визначитися — мені подобаються такі люди, чи я їх боюся.

Відтак я знову вигукнув:

— Скажіть їм, що більше їжі не буде, тільки цей один раз. Їжа надасть їм сили, тож нехай вирушають до себе додому!

Ці мої слова передавалися голодним з вуст кожного, хто тримав ложку.

Дролма із слізьми на очах казала:

— Не потрібно завдавати прикростей нашому добродію-господарю, повертайтеся до вашого господаря, до свого господаря, адже небо кожному з нас дало свого господаря, чи не так?

Однак їхньому господарю теж не дуже добре велося.

Нагодовані люди туси Ронггонг переслідували на нагодованих конях загін Лха Шопи, не даючи йому змоги передихнути. Цю ситуацію можна було розуміти ще й так, ніби я на північних кордонах знайшов людей, які погодилися воювати замість родини Мерці. Мій старший брат був вправнішим за мене, тому він особисто вів свій загін в атаку в південних горах, що були набагато більш покручені, ніж тутешні, і де було набагато спекотніше.

Все більше людей вважали, що хоча він і розумний, однак удача завжди перебуває на боці його дурного брата. У мене самого теж було таке відчуття, ніби удача слідує за мною, мов тінь. Один раз або двічі я дуже чітко відчував присутність цієї таємничої речі зовсім поруч, тож обертався й тупав на неї ногою. Однак, на жаль, то була тінь, а не собака. Собаку можна прогнати, а тінь — ні.

Аїр-молодший спитав мене, на кого я тупаю ногами.

Я відповів, що на тінь.

Він засміявся й сказав, що не може бути. Потім по його безкровному обличчю ката розлилося світло. Я зрозумів, що він хоче сказати. Як кат він мав особливий інтерес до потойбічного світу. Дійсно, він сказав мені з натхненним обличчям:

— Якщо хочеш прогнати духа, тупання ногою не допоможе, потрібно плюнути.

Він навіть продемонстрував, що потрібно робити мені за спиною: «Потрібно ось так…»

Однак я не міг дозволити, щоб він своєю слиною ката і методами проганяти зло злякав мою удачу, у випадку, якщо вона дійсно навмисне слідує за мною з ранку до вечора. Тож я задав йому ляпаса й сказав:

— За те, що я буду плювати собі за спину, ти можеш покарати мене, поставивши розпеченим залізом тавро на мої губи. Тим більше це стосується вас, рабів.

Світло з обличчя Аїра-молодшого зникло.

— Продовжуйте, — сказав я. — Іди, потримай ложку.

Завдяки мені навіть найбідніші бідаки сьогодні скуштували солодкий смак дармової їжі. Щастить тим людям у цьому світі, хто спроможний давати. Я дав змогу кожному зі своїх людей потримати трохи ложку і спробувати на смак, яка то є спроможність чинити добро. Я чув, що вони в душі бажають другому паничеві слави й вічного життя. Натовп, який наївся, все ще залишався просто неба. Я прокричав до управителя, який наближався до мене з усміхненим обличчям, тягнучи свою криву ногу:

— Час завершувати! Накажіть їм іти! Нехай ідуть!

Управитель, дивлячись на те, як остання людина втягує в себе останню ложку пшеничної каші, в гарному настрої піднімався нагору. Почувши мої крики, він поспішив сказати ще зі сходів:

— Вони зараз уже повертаються, вони запевнили мене.

Саме в ту мить натовп почав переміщатися. Хоча вони робили це без жодного звуку, однак у їхніх ногах з’явилися сили, тож, ступаючи на землю, вони вже утворювали незначний звук. Однак якщо кожен у великому натовпі створює незначний звук і тупіт незліченної кількості людей збирається разом, тоді земля починає дрижати й розхитуватись. Крім того, коли такий великий натовп іде, він здіймає за собою багато куряви. А коли ця курява розсіялась, вони вже були далеко — на іншому березі річки.

Я не втримався й зітхнув із полегшенням.

Однак на іншому березі річки вони зупинились. Чоловіки полишили жінок і дітей і зібралися докупи. Що вони збиралися робити разом? Наївшись, вирішили атакувати нас? Якщо так, то я волів би, щоб вони почали це якнайшвидше. Оскільки відколи темніло й до того часу, коли слід іти в ліжко, дійсно не було ніякої роботи. Тож якби вони пішли в атаку, ми б почали стріляти й закінчили бій якраз на той час, коли потрібно йти спати. Таким чином ситуацію, з якою ще не стикався жодний туси, було б завершено. О Небо, події, з якими я стикнувся, вже випадали колись на долю туси. Чоловіки сіли й довго сиділи; потім між ними відбувся невеликий рух. Оскільки мені сліпило очі післяобіднє сонце, я міг побачити тільки центр того заворушення, він був схожий на маленький вир, який, закрутивши натовп, дуже швидко заспокоївся. Потім з натовпу вийшли кілька осіб, ступили в річку й пішли до нас. Усі люди за їхніми спинами встали й проводжали їх очима.

Поки ті декілька осіб переходили вільний простір, час здавався нестерпно довгим.

Вони стали переді мною на коліна. Виявилося, що ці люди вбили старост і голів селищ, хто залишався відданим туси Лха Шопі, і принесли їхні голови та поклали мені під ноги.

— Навіщо це? — спитав я в них.

Вони відповіли, що туси Лха Шопа втратив милосердя, а також широту душі й уміння розуміти ситуацію, властиві колишнім туси Лха Шопа, тому його люди зрадили йому. А туси Мерці заручився волею Неба правити на більших територіях і більшою кількістю людей, що всі визнають.

Я покликав Аїра-молодшого і представив його цим людям, які хотіли перейти на мій бік. Адже далеко не кожний туси має свого власного ката. Та й навіть у тих, у кого він є, той кат не обов’язково буде з діда-прадіда. Тож люди із цікавістю зміряли поглядами цього довгорукого й довгоногого парубка з блідим обличчям. У ту мить я запитав:

— Хто вбив старост свого господаря?

Усі люди знову стали на коліна — так вони спільно визнавали свою провину. Отже, вони були розумні й сміливі і вже мені подобались, тож я сказав до них:

— Підведіться, я не буду нікого з вас убивати. Вас так багато, що я просто не визначу, кого віддати кату.

Усі вони розсміялися.

Так до родини Мерці перекинулись декілька тисяч підлеглих туси Лха Шопи. Казали, що землі останнього, якщо подивитись на них зверху, схожі на велике дерево, гілки якого — то смужки гірських ярів, а стовбур — то долина гірської річки. Ця річка поступово збільшує свої води, тож і її долина поступово розширюється. Гирло річки, де вода гуркоче, мов грім, — то корені дерева, а гірські яри у верхній течії річки, з яких у неї вриваються багато потічків — то основні гілки дерева. Увечері управитель приніс карту і я довго розглядав її при світлі ліхтаря, аж поки вгледів у її покручених лініях дерево. Цього разу я відтяв від того великого дерева дві найбільш міцні гілки. Я призначив кількох людей, які стояли тепер переді мною, новими старостами й головами селищ. Вони вимагали від мене надіслати їм нових голів, але я відповів, що дам їм тільки ячмінь.

— Ви — самі собі голови, — сказав я. — А потім уже я — ваш голова.

Наступний день був надзвичайно заклопотаний — я видавав їм зерно, якого було б достатньо, аби подолати голод, а також насіння для сівби на наступний рік. Увечері ці врятовані люди лишилися тут і розпалили на пустирищі ватру. Вони побували на межі між життям і смертю, тож тепер випромінювали ні з чим не зрівнянний пафос. Варто було мені звіддалік помахати їм рукою, як між небом і землею, мов весняний грім, прокотилося їхнє вітання. Коли я увійшов до їхнього натовпу, декілька тисяч людей одночасно впали на коліна і здійнятий ними порох забив мені подих. Я не дуже вірив у те, що всі ці люди за якусь коротку мить стали моїми людьми. Правда, я не міг у це повірити. Коли здійнялась курява, двоє прислужників стали впритул до мене — один справа, інший — зліва. Вони боялися, що хтось може накласти на мене руки. Однак я відсунув їх, адже в тому не було потреби. Нас все одно було лише декілька людей у такому великому натовпі, і якби вони дійсно хотіли з'їсти нас, то їм всім би не вистачило навіть відкусити по маленькому шматочку. Проте вони не могли такого зробити. Вони дійсно підкорилися нам. Мені щастило. Це означало, що про мене піклувалось Небо і піклувалась доля, тож ніхто не міг нічого мені заподіяти.

Я хотів щось сказати, однак мені забило подих здійнятою ними курявою, і це також була їхня доля. Вона не дала змоги більшості людей почути голос їхнього нового господаря. Я тільки махнув рукою, і люди встали з колін. У всіх у них, малих і великих, на чолах налипнув порох. Хоча вони пішли проти свого господаря, однак це зовсім не означало, що їм не потрібен господар. Їм ніколи б не спала така думка, а якби хтось спробував поселити її в них у головах силою, вони б тільки наморщились, а потім легким зусиллям викинули б її з голови. Погляньте, тепер, у світлі ватри, які блискучі й жваві очі на їхніх застиглих обличчях і як вони дивляться на мене — ніби це їм явилося божество. А коли я пішов від них, вони проводжали мене очима, як божество, яке повертається на небо.

Уранці вони всі пішли, залишивши після себе велике порожнє узбережжя. Коли після багатьох днів колотнечі тут раптом запав спокій, у мене на серці теж зробилося порожньо. Я також хвилювався про одне питання, однак мені не потрібно було висловлювати його, адже всі питання, які турбували мене, могли також спасти на думку й іншим людям. Тож нехай краще інші їх і висловлюють. І дійсно під час сніданку управитель сказав:

— Сподіваюся, усіх цих людей не підіслав туси Лха Шопа, щоб виманити в нас ячмінь. Якщо це виявиться так, старший панич нас засміє.

— Якщо ти не віриш молодшому паничеві, йди до старшого, — відказав йому Соднам Г’ялцен, — все одно тут є ми.

— А ти хто такий, що так зі мною розмовляєш? — спитав його управитель і вже підняв на нього руку, але, зрештою, так і не вдарив, поглянувши спершу на мене.

На обличчі Соднама Г'ялцена з'явився вираз задоволення.

— Дай йому два ляпаси, — сказав тоді управитель до Аїра-молодшого.

Аїр-молодший дав два ляпаси своєму напарнику, однак було очевидно, що він б'є не по-справжньому, а занадто легко. Тоді управителю довелося самому покарати ката. Так, коли завинять інші, їх карає кат, а коли кат завинить — тоді на нього може підняти руку тільки людина, яка звикла виконувати роль пана. Ударивши, управитель заподіяв собі біль. Соднам Г'ялцен задоволено розсміявся, я — також, але відразу ж змінив вираз обличчя й крикнув Аїру-молодшому:

— Бий!

Цього разу Аїр-молодший бив по-справжньому, і не важливо, що він виглядав слабким і тендітним, — він одним ударом перекинув на землю міцного Соднама Г’ялцена.

Тепер розсміялися всі. Коли веселість минулася, я наказав управителю написати листа туси Мерці й повідомити йому, що його землі ще розширились — на північних кордонах до нас додалися ще декілька тисяч людей. Спочатку управитель хотів змусити мене почекати з цією новиною, однак, зважаючи на те, що останнім часом я завжди мав рацію, він все-таки надіслав листа. Ситуація на північних кордонах складалася гарно. З моєю допомогою тусиня розтрощила війська Лха Шопи.

— До чого ще може вдатися туси Лха Шопа? — спитав я в управителя.

— Лха Шопа? Гадаю, йому залишається тільки ще раз приїхати до нас.

Коли в мене перед очима з’явився образ огрядного туси Лха Шопи, який постійно витирав хустинкою піт з обличчя, я, не втримавшись, розсміявся.

Розділ VIII

31. Ринок на кордоні

Туси Лха Шопа таки приїхав знову.

Побачивши, що закрита фортеця перетворилась на відкриту величну споруду, він подумав, що помилився дорогою.

Цього разу він уже не казав, що є моїм старшим дядьком. Хоча тепер у нас не було брами, він скотився з сідла на тому місці, де вона колись стояла. Я зовсім не принижую його, говорячи «скотився», адже туси Лха Шопа дійсно був таким товстим, що не міг навіть підняти ногу на достатню висоту, аби закинути її на круп коня чи скинути назад, а це є найпершою умовою для того, щоб красиво сісти на коня чи красиво зійти з нього. Таким чином, через свою огрядність колишній герой-вершник втратив спритність і тепер вимушений був низько схилятися, аж поки його зад не відривався від сідла, а потім, користуючись силою тяжіння, падав в обійми своїх рабів, які стояли перед конем.

Йому було важко йти до мене, і вже здалеку я почув його гучне сопіння: у-ф-ф-ф, у-ф-ф-ф, у-ф-ф-ф. У нього, напевне ж, був нежить, і він хрипким голосом сказав:

— Найрозумніший і найдобріший паничу родини Мерці, твій племінник Лха Шопа приїхав відвідати тебе!

— Я сказав їм, що Лха Шопа привезе мені багато подарунків.

— Так, так, я привіз!

Тремтячими руками він витягнув з-за пазухи якусь всячину й запхнув мені в руки. Я покликав управителя, аби він розкрив кожний пакунок і подивився, що там є. Виявилось, що в цупкий і давнішній папір були загорнуті декілька мідних печаток. Оскільки його люди зрадили його, він вимушений був привезти всі печатки й офіційні папери тих поселень, що перекинулися на мій бік, визнаючи тим самим цей факт. Усі ці речі колись були видані його предкам одним із китайських імператорів. Отримавши ці речі, я ставав справжнім власником тих земель.

У мене на язику крутилися певні слова, однак я їх не сказав. Все одно знайдеться хтось, хто скаже. І дійсно, заговорив управитель:

— Коли наш панич казав, що той, хто хоче отримати ячмінь, повинен викласти за нього десятиразову ціну, ти не хотів слухати, а тепер, бачиш — заплатив іще дорожче.

Туси Лха Шопа з усім погодився й запитав:

— Ну а тепер ми вже можемо отримати ячмінь?

Він також додав, що привіз на худобі срібло.

— Не потрібно так багато срібла, — сказав я. — Я продам тобі ячмінь за ціною звичайного врожаю.

Спочатку він думав, що я відмовлю йому, але я не відмовив. Тож цей чоловік, який уже втратив надію, ледь не розплакався й зі слізьми в голосі сказав:

— О Небо! Родина Мерці змусила свого племінника Лха Шопу зазнати великої гіркоти!

— Усіх потрібно вчити.

За логікою переможців, родина Мерці заплатила ще більшу ціну.

А то ні: якби вони не почали за нами сіяти опій, хіба ми зазнали б стільки клопоту? Думка про це викликала в мене справжню злість, тож я сказав:

— Ми продаємо наш ячмінь всім за однаковою ціною — втричі дорожче за звичайну ціну, і вам також.

— Однак ти щойно сказав, що тільки…

Однак побачивши крижаний вираз моїх очей, він не наважився говорити далі, натомість витиснув на своєму обличчі жалісливу посмішку й сказав:

— Ну добре, я мовчу, інакше, якщо мій дядько Мерці знову передумає, я того не витримаю.

— Якщо ти це зрозумів, то йди до вітальні, там уже подано до столу, — сказав управитель.

На другий день уранці на спини худоби, яку привів із собою туси Лха Шопа, нав'ючили ячмінь, причому я все-таки не вимагав від нього заплатити потрійну ціну. Коли ми прощалися, він сказав мені:

— Ти дав моїм людям їжу, зроби ще так, щоб їх більше не били.

Я розумів про що він говорить, тож шмагнув по заду його коня, й кінь побіг із ним на спині. А я прокричав йому вслід, що ячменю на продаж більше немає, і родина Мерці побудувала на кордоні не фортецю, а ринок — спеціально для того, щоб торгувати. Так, дійсно тепер я міг сказати, що тут — не фортеця, а ринок. Велике пустирище по обидва берега річки якнайкраще підходило для того, щоб торговці розкладали там свої ятки й ставили рундуки.

— Потрібно повідомити про це й тусиню, — сказав управитель.

Я наказав йому написати жінці-туси листа й роз'яснити мій намір.

Тусиня відповіла не відразу, адже вона здобула перемогу над туси Лха Шопою, а її люди мали тепер ячмінь на харчування. Коли лист із відповіддю нарешті прийшов, у ньому йшлося про те, що вона ще не наготувала посаг своїй доньці, оскільки вимушена, як чоловік, очолювати військо і йти в битву. Вона навіть запитувала мене в листі: «Я прошу чоловіка, який хоче стати моїм майбутнім зятем, сказати мені, чи не слід туси Ронггонг пошукати собі чоловіка, який би замість неї виконував жіночу роботу, наприклад, готував посаг замість її доньки?»

Отже, споживаючи ячмінь родини Мерці під охороною кулеметів родини Мерці й здобувши, хоча й незначну, перемогу в війні, тусиня розпустила хвіст, як кобила під час тічки.

Вона була здібною жінкою, однак недостатньо розумною, адже вона мала знати, що світ постійно змінюється і коли в ньому з'являються якісь нові речі, колишні правила змінюються. Однак більшість людей цього не бачать. І мені дійсно шкода цих людей. А тусиня — одна з них. Насправді вона сказала саме те, що я й сподівався від неї почути. Коли Тхарна була тут, я кохав її, вона причарувала мене до запаморочення в голові. Однак варто було їй поїхати, як із часом у моїй голові зникли навіть її обриси. А це означало, що найпотужніша зброя тусині втратила свою силу. Тож ті слова, які вона написала, насправді порадували мене. Пройшло лише два дні, як відряджені мною кулеметники та метальники гранат у повному складі повернулися. Тусиня направила своїх людей завернути їх, однак під кудкудакання кулеметів її люди попадали на землю. Проте коли людина горда, їй нелегко усвідомити, що вона припускається помилки, тим більше, якщо це горда жінка.

Вона не знала, що туси Лха Шопа також отримав від мене ячмінь.

Що стосується туси Лха Шопи, то вервечка його коней відвантажувала потроху ячменю на кожному млині, тож зерно в них закінчилось раніше, ніж вони повернулися до центру своїх земель. Відтак їхні коні знову з’явилися на дорозі, що вела до кордону. Цього разу він пам'ятав про те, що я збираюся влаштувати на північних кордонах ринок, тож зібрав чималенький натовп слуг і напнув на березі річки намети, в яких можна було жити. Потім вони привезли із своїх земель різні речі, за які можна було в мене виторгувати зерно.

Наситившись ячмінним борошном, військо туси Лха Шопи відразу ж відновило свій бойовий дух. А протистояти такому війську без кулеметів — непереливки. До того ж військо родини Ронггонг уже відзвичаїлося воювати без кулеметного прикриття. Тож вони відступили дуже швидко й навіть далі за ту лінію, від якої починали атаку.

Туси Лха Шопою не повернувся до своїх земель, а залишився жити на прикордонному ринку. Він часто запрошував мене до свого намету на березі річки випити горілки. А сидіти біля річки гарної днини на відкритому північному кордоні й пити горілку надзвичайно приємно.

Ми з туси Лха Шопою розпочали справжню торгівлю.

Він купував наші речі не лише за срібло, але й доправив сюди також багато лікарської сировини, хутра та гарних коней. Мій управитель сказав, що всі ці речі можна дорого продати в китайських землях, тож організував великий кінний караван і повіз їх на схід та продав китайцям, а звідти привіз ще більше зерна. Таким чином на північному кордоні дуже швидко розквітнув прикордонний ринок. Сюди з'їжджалося все більше туси, які напинали свої намети на рівній місцині на протилежному березі річки. Усі вони привозили з собою багато різних цікавих речей. Їм же потрібно було тільки зерно. Однак кількість зерна в родини Мерці, як би багато його не накопичилось, була обмеженою. Проте ми були близько до китайських земель. Коли влада в китайців була потужною, це завдавало нам багато прикрощів і було основною причиною того, що туси Мерці ніколи не могли бути сильними. Однак згодом у них відбулася революція й вони почали воювати[132], тоді справи туси Мерці пішли на краще й він отримав насіння маку. Мак зробив Мерці сильним, а інші туси через нього потрапили в скрутну ситуацію. Ми ж тепер возили в китайські землі речі, що виміняли їх на ячмінь, і обмінювали їх там на зерно, яке потім тут, знову ж таки, обмінювали на інші різні речі. Таким чином дійсно можна було отримати десятикратну винагороду. Управитель уважно порахував і вийшло, що навіть коли минуться часи нестачі зерна, то й при звичайному врожаю, якщо не возити зерно, а возити інші речі, можна буде отримати дво- або триразову вигоду.

І першою людиною в історії існування туси, яка перетворила захисну фортецю на ринок, був я. Щоразу думаючи про це, я згадував нашого без’язикого літописця. Я переконаний, що якби він був тут, він би прояснив, яке значення має цей початок. Усі люди, що були тут, поруч зі мною, казали, що такого ще не було ніколи раніше в світі. А іншого більше нічого не казали. Я думаю, що літописець мав би глибше пояснення.

32. Новини з півдня

Я відчув занепокоєння.

Що це за настанова — змушувати таких людей, як я, працювати головою за всіх решту? Це — дивна настанова. Однак я б не дуже повірив, якби мені сказали, що дивина її полягає в тому, що дурень думає за всіх. Проте, якщо не в цьому, то в чому ж іншому? На це запитання я б не відповів. Часто вечорами, лежачи в ліжку, я сам собі ставив це запитання і сам відповідав, навіть забуваючи про жінку, що засинала поруч. Цю дівчину прислали ті поселення, які щойно зрадили туси Лха Шопу. Але оскільки моя голова весь час думала над питаннями, над якими я не повинен був думати, я навіть не спитав, як її звати, хоча вона спала в моєму ліжку вже кілька ночей поспіль. Проте це було не навмисне, просто я про це не подумав, дійсно не подумав. На щастя, в цієї дівчини був гарний характер, і вона не нарікала. Вона прийшла до мене, щоб віддячити від імені багатьох людей, які повернулися до життя в межі зі смертю, однак я так і не звернувся до неї. Я постійно думав про те, в якому світі ми живемо.

Уперше я звернувся до неї одного ранку. Зазвичай, коли я прокидався, я спочатку губив себе й постійно мав запитувати: де я? хто я? Однак того дня вранці було не так. Коли я прокинувся, ці два моїх питання не спали мені на думку. Натомість я розштовхав цю дівчину, що солодко спала біля мене, поширюючи запах молодої кобили, й спитав її:

— Ти хто?

Вона повільно розплющила очі, і з їх розсіяного виразу я зрозумів, що в той момент вона й сама не знає, хто вона. Коли ж вона повільно опритомніла, її обличчя залив рум’янець. Він був таким же яскравим, як і соски на її грудях. Я, сміючись, сказав їй про це. Тоді її обличчя ще більше почервоніло, вона простягнула руки й обійняла мене, притиснувшись до мене своїм пружним тілом.

— Ти знаєш, хто я? — спитав я її.

— Вони кажуть, що ти — добрий дурень, розумний дурень, якщо тебе взагалі можна назвати дурнем.

Бачте, люди вже сформулювали щодо мене усталену думку!

— Не варто казати про інших, — відповів я. — Ти сама що думаєш про мене?

— Що ти — дурень, якому не потрібна дівчина, — засміялась вона.

Ці слова раптом розбудили в мені бажання. Дівчина була маленькою теличкою, вона пручалась, стогнала, викручувалась, ховала моє обличчя між парою великих грудей і поширювала сильний запах молока. Однак вона не відкривала мені свою вологу й чорну печеру. Там було місце, куди я зараз хотів увійти. Усе її тіло розкривалося переді мною, мов шкура вола, однак ноги були міцно стиснуті, що не давало мені змоги увійти в неї. Тож коли вона нарешті відкрила отвір своєї печери, я відразу ж вибухнув усередині.

Вона засміялась і сказала:

— Саме так і буває, коли довго бути без жінки.

А я дійсно вже певний час був без дівчини.

Я раптом подумав, що мій старший брат, який зараз воює на півдні, в жодному разі не був би так довго без дівчини. Якби хтось розповів йому, що його молодший брат спав із дівчиною три дні й навіть не подумав нічого зробити з нею, він би розсміявся й сказав: «Дурень він і є дурень!» Однак тільки з цього він і міг би посміятися.

Нарешті з півдня прийшли новини про поразку братового війська. Усі його щоденні перемоги були отримані тому, що противник навмисне уникав вістря його непереможних атак. Хоча він поступово просувався вглиб земель туси Вангбо, однак без реальних результатів. На тих землях, крізь які проходило його військо, не тільки людей, але й живої худоби не було, тим більше — дорогоцінних металів чи коштовностей. Таким чином, старший панич родини Мерці, майбутній туси Мерці, який оволодів потужною передовою зброєю, не мав кого вбивати. Люди, які йому траплялися, здебільшого вже померли з голоду, а якщо й були ще живі — то вже конали, не сперечаючись більше з долею. Його вояки повідрізали цим людям вуха, видавши їх за військові трофеї. Відтак старший панич родини Мерці почав славитись своєю люттю. Він дійсно просунувся дуже далеко, маючи намір атакувати. Проте по дорозі він не зустрічав ворогів, хоча вороги мали можливість щохвилини напасти на нього — сьогодні одна людина, а завтра вже одна рушниця. Протягом кількох місяців він таким чином завдяки зброї Мерці дав противнику в руки гостру зброю. Наслідком було те, що туси Вангбо, скориставшись «подарованою» йому зброєю, захопив фортецю нашої родини на південних кордонах, коли її майже ніхто не охороняв. Коли ж він повернувся відбивати її, більшу половину зерна було вже вивезено. Брат хотів знову повести своє військо в атаку, але батько не дозволив.

Туси Мерці сказав своєму спадкоємцю:

— У них не було ні рушниць, ні зерна, і от ти віддав їм ці речі просто так саме тоді, коли вони дуже їх потребували. Тож почекаємо, коли ти з'ясуєш, чого ще бракує туси Вангбо, тоді й розпочнеш діяти, гадаю, буде ще не запізно.

Брат захворів.

Батько наказав йому лікуватися.

Тож старший брат сидів у фортеці на кордоні хворий і чекав, коли туси Вангбо розпочне атаку. Він уже приготувався відповісти нападнику нищівним ударом.

Проте туси Вангбо, який зовсім нещодавно посів своє місце, пішов далекою дорогою в обхід і приїхав торгувати на моєму відкритому ринку.

Бачите? Тільки завдяки мені на ці широкі землі зійшов мир. Про мене дізналися навіть там, куди раніше ніколи не сягав вплив жодного туси. За дуже короткий час мені вдалося наповнити слово «бовдур» новим, більш широким значенням — тепер завдяки мені воно почало означати те ж саме, що й доля, багатство чи воля Бога.

Наразі дрібні сутички траплялися ще тільки між туси Лха Шопою і тусинею Ронггонг, але й вони мали ось-ось припинитися. Я вдався до найбільш радикальних заходів щодо туси Ронггонг, однак я навіть і сам не підозрював, що зможу так із нею вчинити. Я вважав її своєю тещею, однак вона, схоже, не бажала бачити мене зятем. Проте без моєї підтримки тусиня недовго змогла чинити опір, тож вона написала мені листа. У листі йшлося про те, що їй потрібна допомога майбутнього зятя. Я послухав, поки управитель дочитав листа, й нічого не сказав. Тоді управитель написав відповідь замість мене:

«У нашого панича не все гаразд із головою, тож він не знає, чому він має бути вашим зятем».

Знову прийшов лист, слова в якому горіли ненавистю. Говорилося, що майбутній зять родини Ронггонг — це майбутній туси Ронггонг.

Управитель розсміявся, але я — ні. Останнім часом мені нічого було робити і я знову почав сумувати за Тхарною. Тож управитель написав таку відповідь: «Панич каже, що він уже й забув, як виглядає Тхарна».

То був дуже дивний період часу, коли бовдур міг вирішувати долю багатьох розумних людей. Тусиня більше вже не могла дотримуватись усіх вимог етикету, прийнятих між туси, і, не чекаючи офіційної шлюбної церемонії, прислала до мене свою доньку.

Тхарна прибула вранці. Коли підлеглі доповіли про це, я саме був у ліжку з дівчиною, обличчя якої червоніло, ніби соски на грудях. Я не маю на увазі, що ми з нею займалися коханням. Ні. Останнім часом ми робили це вдосталь уночі. А вранці прокидалися пізно. Соднам Г'ялцен став перед ліжком і голосно кашлянув. Я прокинувся, але відкрив тільки одне око, тому побачив, як ворушаться його губи, однак не зміг почути, що він доповідає про приїзд Тхарни, тож пробурмотів: «Гаразд, гаразд».

Якби Тхарна потрапила до моєї кімнати за таких обставин, ситуація виглядала б не дуже гарно. Добре, що управитель, який раніше прокинувся, вже провів її до іншої кімнати, поки Соднам Г'ялцен ішов переказати мою незрозумілу відповідь. Я розбудив дівчину, яка спала поруч. Однак вона перевернулася на інший бік, зітхнула й знову заснула. Я ледь не вибухнув від люті. Добре ще, що вона поспала зовсім трохи — ніби не для того, щоб поспати, а для того, щоб знову прокинутись. Тож вона знову заснула на короткий час, а потім прокинулась. І, захихотівши, спитала:

— Де я?

Я повідомив їй і в свою чергу спитав:

— Хто я?

Вона також відповіла мені.

У цей момент увійшов Соднам Г'ялцен із похмурим обличчям і сказав до мене:

— Твоя наречена вже зачекалася тебе.

— Хто?!

— Тхарна!

Цього разу я вистрибнув з ліжка, як та жаба, і ледь не голяка побіг надвір. Соднам Г'ялцен хотів розсміятися, але не посмів, але дівчина в ліжку розсміялася. Так, регочучи, вона стала на коліна на ліжку й, сама роздягнена, почала одягати мене. Вона продовжувала сміятись, а на її очах виступили сльози і великими перлинами закапали на її груди.

Я повідомив їй, що Тхарна — це моя майбутня дружина, вона — донька туси Ронггонг. Тоді вона перестала плакати.

Я також повідомив їй, що сльози повисли на її грудях, мов краплинки роси на яблуці. Тоді вона розсміялася крізь сльози.

Варто було мені тільки побачити обличчя Тхарни, як її краса знову безжально вразила мене, мов куля, ще гаряча, оскільки щойно вилетіла з рушниці. Краса цієї жінки ранила мене всього — від шкіри до судин, від очей до серця. Тож зробити з мене знову справжнього дурня дуже легко — варто лише запропонувати мені по-справжньому гарну жінку.

А коли людина стає дурною, шкіра на її обличчі міцно натягується. Тож щоб дізнатися, чи людина дурна, чи ні, достатньо тільки подивитися на її посмішку. Коли дурень сміється, м'язи обличчя його не слухаються, тож виходить такий вираз, як у людини, що задубіла на снігу. Посмішка — всі зуби видно, але по обличчю не промайне жодного поруху.

Першою заговорила Тхарна:

— Ти не чекав, що я приїду так швидко?

Я сказав, що так, не чекав. І коли я заговорив, м'язи на моєму обличчі відновили свою жвавість. А разом з обличчям жвавість повернулась і до всієї голови.

Однак я все ще не розумів, що маю робити. Раніше мені не потрібні були ніякі церемонії з жінкою, я міг відразу ж лягати з нею в ліжко, а якщо в мене набиралися певні думки з певного приводу, вони природно висловлювалися після кількох ночей разом. Та із своєю майбутньою дружиною я не міг так вчинити. Проте, якщо не так, то як? Я не знав. Добре, що в мене був кульгавий управитель — він замість мене подумав про справи, про які я мав подумати.

— Запросіть їх увійти, паничу, — шепнув він мені на вухо.

Я довіряв управителю, тож завзято замахав рукою. І дійсно, відразу ж до кімнати увійшли підлеглі. Вони поставили перед Тхарною багато коштовностей. Оскільки нині я також став торговцем, ці речі не мали для мене великої ціни. Тож я почав махати рукою без упину. Підлеглі почали заходити один за одним і ставити перед Тхарною різні цікаві речі, привезені з земель інших туси чи з китайських земель. Так я махав рукою цілий ранок. Я думав, що Тхарна навмисне прибирає спокійного вигляду, але насамкінець все-таки буде вражена, однак вона засміялась і сказала:

— Мені за все життя не знадобиться стільки речей. Я хочу їсти.

Тоді підлеглі заметушилися між кухнею внизу і вітальнею нагорі. Мій управитель дійсно був гарним управителем, адже він зміг підготувати такі солідні подарунки, щойно Тхарна приїхала. Моя головна куховарка також була найкращою в світі, тож приготувала силу-силенну наїдків, щойно Тхарна приїхала. Тхарна навіть знову розсміялась:

— Так багато всього, що я вже очима наїлася, і ковтка більше зробити не зможу!

Я махнув рукою, і підлеглі винесли всі наїдки. Раптом я подумав, що коли махну рукою наступного разу, вони заберуть з-перед обличчя Тхарни коштовності, так само як вони забрали наїдки. Поки я так думав, рука мимоволі махнула. Проте цього разу з кімнати вийшли мої люди, починаючи від управителя. Залишились тільки дві служниці в червоному одязі, які супроводжували Тхарну. Вони стояли позаду неї.

— Ви також вийдіть, — сказала їм Тхарна.

У широчезній кімнаті залишилися тільки я і вона. Я не знав, що повинен їй сказати. Вона також мовчала. Кімнату заливало яскраве світло: наполовину сонячне, наполовину — від коштовностей, складених горою перед Тхарною. Вона зітхнула й сказала:

— Сідай.

Я сів поруч із нею.

Вона знову зітхнула й тим розбила моє серце. Якби вона зітхала постійно, то просто вбила б мене. Однак, на щастя, вона зітхнула тільки двічі, потім нахилилась і впала мені на груди. Потім наші губи зустрілися. Цього разу я також зітхнув, мов людина, яка прочалапала довгий шлях до мети і нарешті досягла її.

Хоча її губи були холодні, однак після цього поцілунку я міг заговорити.

Я сказав їй, що лежала в мене на грудях:

— Твої губи — як лід, вони можуть заморозити мене.

— Ти повинен врятувати мою матір, ви обіцяли їй це. Відряди знову до неї твоїх стрільців-кулеметників, — сказала вона.

— Якби не це, ти б до мене й не приїхала, чи не так? — спитав я.

Вона подумала й кивнула головою, а в кутиках її очей заблищали сльози.

Цей вигляд Тхарни викликав біль десь глибоко в моєму серці. Я вийшов на веранду і задивився на смарагдові гори вдалині. Сонце саме піднімалося по небу й гори мінилися в його промінні, то зникаючи, то з являючись під сонячним серпанком, зовсім як те горе, що раптом зринуло в моєму серці. Горе від того, що не отримав якусь річ, і горем не виглядало на тлі того, що відчуваєш, коли отримав якусь річ. Управитель чекав назовні; побачивши мій вигляд, він також глибоко зітхнув. Він підійшов, і вже за виразом його очей я здогадався, що він хоче запитати мене: вона скорилася мені чи ні.

— Не підходь до мене, я хочу вдосталь надивитися на вранішні гори, — сказав я.

Незрівнянно красива Тхарна завдала мені болю.

Я стояв нагорі й дивився на гори.

А мої підлеглі стояли внизу й дивились на мене.

Коли сонце піднялося й завіса, утворена його косим промінням, зникла, гори вдалині постали перед очами дуже чітко, тож уже ні на що було дивитись. У кімнаті було так тихо, ніби там і не сиділа красива дівчина перед купою дорогоцінностей. Оскільки я виходив з кімнати сам, то й повертатися повинен був сам.

Сонце світило в кімнату крізь вікно й потрапляло на ті коштовності, а вони в свою чергу пускали зайчиків на Тхарну, і в їхньому світлі вона виглядала ще гарніше. Я не хотів зруйнувати таку чарівну картину, тож тільки сказав:

— Накажи своїм служницям винести усі ці речі.

Коли її охоронниці увійшли, вони сказали мені:

— Ми ж тут не господарі, ми не знаємо, куди це все поставити.

Я наказав своїм людям принести їм дві скрині. Тоді постукав батогом по халяві свого чобота й сказав до Тхарни:

— Ходімо до туси Лха Шопи і врятуємо твою матір, туси Ронггонг.

Я постійно шмагав себе батогом по халяві, але жодного разу не обернувся, щоб подивитися на Тхарну, яка йшла позаду. Коли ми спустились і підійшли до худоби, Соднам Г'ялцен сказав:

— Паничу, ти так попсуєш всю лаковану шкіру на чоботях.

Управитель шмагонув Соднама Г'ялцена по губах і сказав:

— Хіба ця пара чобіт чогось варта, коли паничеві на серці важко? Піди хутчій принеси йому нову!

Наказ управителя передався із вуст до вуст і докотився до шевця. Той вибіг із своєї майстерні, шанобливо тримаючи в руках пару нових чобіт. Його обличчя світилося щирою усмішкою. Відтоді як тут відкрився ринок, у нього з'явилося багато приватної роботи. Він шив чоботи не дуже гарні на вигляд, проте міцні, а людям, які займалися торгівлею й ходили на далекі відстані, кращих і не треба.

Отже, швець, сам у драних чоботях, від яких уже відвалювалися підошви, чалапаючи, підбіг до нас.

Перед моїм конем він став на коліна, зняв з моїх ніг чоботи й надів на мене нові спочатку з одного боку, потім — з іншого.

Коли він закінчив свою роботу, я сказав до нього:

— Тільки поглянь на свої ноги! Як це: швець — і не має пари пристойних чобіт? Хочеш осоромити мене перед усіма приїжджими людьми?

Тоді цей негідник розреготався і почав витирати свої чорні й зашкарублі руки об шкіряний фартух. Виявилося, що вчора ввечері до нього приїхав чоловік, якому терміново потрібні були чоботи, тож швець віддав йому свої, в які був узутий, а сам вимушений був тепер ходити в драних чоботях того чоловіка.

Я постукав шевця по голові руків’ям свого батога й подарував йому ті чоботи з уже попсованої лакованої шкіри, які він щойно зняв з моїх ніг.

Ми верхи на конях переїхали маленьку річку й прибули прямо до намету туси Лха Шопи.

Той вийшов до нас, ще не встиг я відсунути завісу на вході до його намету. Точніше сказати, він викотився з нього, адже був схожий на кулю при своїй товщині ще й у дуже вільному одязі. Коли туси Лха Шопа побачив Тхарну, на його обличчі з явився зляканий вираз.

Я певен, що цей товстун ніколи за своє життя не бачив такої красивої жінки, навіть уві сні.

Тхарна вже давно звикла до того особливого ефекту, який справляла її поява, тож голосно розсміялася, сидячи верхи на коні. О Небо, навіщо ти, давши одній людині красиву зовнішність, додало їй ще й чарівний голос?

Туси Лха Шопа навіть трохи розгубився через цей сміх і сказав до мене, почервонівши:

— Така красива жінка або фея, або — чаклунка!

— Це — майбутня туси Ронггонг, — відповів я.

На обличчі туси Лха Шопи знову з явився зляканий вираз.

Я злегка торкнувся руків'ям батога її ніжної талії й сказав:

— Тхарна, привітайся з туси Лха Шопою.

Тхарна саме сміялася, але в цей момент різко урвала сміх і гикнула, причому дуже голосно, ніби погодилась: «Еге!»

Туси Лха Шопа прошепотів мені на вухо:

— Скажи мені, вона фея чи чаклунка?

Я відповів йому, вже коли всі розсілися на килимах, складених у кілька шарів у наметі:

— Тхарна — не фея і не чаклунка, вона — моя майбутня дружина.

— Тобі, видно, судилося бути туси, — розсміявся туси Лха Шопа, — хоча в родині Мерці місце виявилося зайнятим, так родина Ронггонг облаштувала місце тебе!

Я теж розсміявся й сказав:

— Однак Тхарна каже, що твої люди невдовзі займуть усі її майбутні землі. Тож куди мені доведеться йти в майбутньому, може, до Лха Шопи, щоб стати туси?

Туси Лха Шопа зрозумів, що йому доведеться розтиснути зуби й виплюнути той ласий шмат земель і людей родини Ронггонг, який він уже схопив у зуби. Я сказав до нього, жартуючи:

— Ти і так вже досить товстий, годі вже їсти, бо інакше тобі живіт розірве!

В нього почервоніли очі, коли він кивнув головою й сказав:

— Гаразд, я накажу своїм людям відступити.

Бачите? Після того, як було відкрито ринок і взято його під контроль, моє слово почало важити значно більше.

— Давайте вип'ємо по піалі горілки, якщо вже я дав таку важливу обіцянку, — додав туси Лха Шопа.

— Не варто, краще — по чашці чаю, — відповів я.

Коли ми пили чай, туси Лха Шопа сказав до Тхарни:

— Знаєш, хто найбільше виграє від цього? Не ти і не я, а він!

Я хотів щось сказати, однак саме тримав у роті гарячий чай, а коли його ковтнув, то вже нічого не хотів говорити.

Коли ми вийшли з намету, Тхарна раптом спитала мене:

— Цей товстун справді туси Лха Шопа?

Я розреготався і безжально шмагонув коня по заду батогом. Кінь рвонув і поніс мене до невисокого пагорбка. Слід сказати, що мій кінь мав цікаву особливість — коли я шмагав його, він мчав до високого місця. Мені невідомо, щоб інші коні неодмінно так робили. А цей мчав прямо до найвищого пагорбка посеред долини й зупинявся тільки на його вершині. Тут моїм очам відкривалося відразу все — і річка, й долина, і прикордонний ринок, який я відкрив у ній. Тхарна також сиділа на гарному скакуні й слідом за мною мчала до пагорбка. Лагідний вітерець доносив її сміх — хе-хе, хе-хе-хе — так весною туркочуть у траві горлиці, які збираються відкладати яйця.

Її сміх був радісним.

А це означало, що я можу принести радість милій собі жінці.

Так вона, сміючись, мчала до мене верхи на коні. Червона китиця на кінчику руків’я її батога танцювала в повітрі. Я прокричав до неї:

— А ти справді туси Ронггонг?

— Я — ні! — вигукнула Тхарна, сміючись.

Коли вона підлетіла до мене, голосно щось вигукуючи, я одним стрибком піднявся на спину свого коня, а звідти потягнувся до неї, яка сиділа на спині іншого коня. Вона видала пронизливий крик, що пробирав людину до кісток. Коні вилетіли з-під нас обох і помчали вперед, а руки Тхарни обіймали мене. Якийсь час ми обоє літали в повітрі, а потім почали падати. Причому падіння не було таким уже й швидким, принаймні я навіть устиг перевернутись у повітрі й приземлитися першим. А потім уже моя красуня Тхарна. У падінні я помітив, що її очі й зуби блищать.

О Передвічне Небо, якою ж м'якою є трава влітку!

Щойно ми приземлились, як наші губи злились у поцілунку. Цього разу ми обоє хотіли цілуватись. Я закрив очі й відчув, що між нашими вустами ніби дмухає гарячий і світлий вогонь. Цей вогонь змусив нас палати, й ми застогнали.

Потім ми роз’єдналися на певний час і лежали на траві, дивлячись на білі хмари на небі.

Тхарна промурмотіла:

— Я спочатку не кохала тебе, але коли мчала на схил, подивилась на твій силует і закохалась.

Вона ще раз поцілувала мене.

Я лежав на пагорбку, що його овівав чистий вітерець, і дивився на небо, на якому нуртували хмари. Я почувався так, ніби впав у вир у великому морі.

Я розказав Тхарні, як сильно її кохаю.

Вона закрила мої очі жовтими і ніжними, мов шовк, пелюстками дикого маку й сказала:

— Немає людини, яка, побачивши мене, не закохалась би в мене.

— Я ж лише бовдур.

— Чи є в світі ще такі бовдури, як ти? Мені страшно. Ти — дивна людина, тож я боюсь.

33. Запеклий ворог

Однак голод ще не закінчився.

Хоча більшість туси вважали, що їхні землі розташовано в центрі світу і про них неодмінно має піклуватися Небо, проте у них ставалося так само багато різних лих, як і на тих землях, де не було туси — тут були повені й пожежі, війни й епідемії, а також голод. Усіх цих лих вони так само не могли уникнути, Небо і їх не милувало. А тепер ще й виходило, що навіть у спокійні роки, коли стихійних лих не було, почався голод. Мабуть, якась сила відсунула землі туси аж на край світу.

Люди думали, що до осені голод мине.

Але так вони судили з минулого досвіду. Раніше, коли надходила осінь, на землі з'являлися плоди: кукурудза, ячмінь, картопля, боби, горох. Тож люди, які не вмерли від голоду весною і влітку, вже могли не турбуватися про свої життя. Однак тепер проблема полягала в тому, що на більшості земель більшості туси не було збіжжя, щоб зібрати його на врожай, а куди не кинь оком, скрізь буяв мак. Серед туси були такі, наприклад, Лха Шопа, хто раптом опам'ятався і знищив паростки маку, а на їхньому місці насадив хоча б ріпу й різні боби, що зазвичай ішли на корм худобі, оскільки для решти сезон сівби вже минув. Такі туси зібрали який-неякий, але реальний урожай, що дало їм змогу заспокоїти своїх людей.

Я спитав у туси Лха Шопи, чи правда, як про те подейкують, що він викопував паростки опію зі слізьми на очах?

Він не відповів мені прямо, а зауважив, що коли він викопував паростки опію, інші туси сміялися з нього, але тепер, коли Національний уряд бореться з японцями і теж якраз заборонив опій, прийшов час їм плакати за цим зіллям, що дедалі більше знецінюється.

А на родину Мерці знову чекав урожайний рік — кукурудза й ячмінь горами сушилися на току. Люди родини Мерці знову розбагатіли. Вони не розуміли, звідки взялося таке щастя. Вони дивилися на небо, але воно було так само блакитним, як і раніше; дивились на річку, але й вона так само, як і раніше, котила на схід свої баранці вздовж гірської долини, що поступово ставала ширшою.

Я засумував за домом. Тут мені вже нічого було робити — управитель усі справи швидко вирішував сам. А якщо не встигав, йому допомагала Санг'є Дролма. Вона стала доброю помічницею управителя, й він сказав мені:

— Санг'є Дролма — вправна жінка!

— Ти — теж вправна людина, але ти, звичайно ж, чоловік, — сказав йому я.

Через певний час він знову сказав до мене:

— Санг'є Дролма — хороша людина.

— Ти теж хороша людина, — сказав я.

Це він натякав на те, що хоче переспати із Санг'є Дролмою. Звичайно ж, він хотів переспати із куховаркою Дролмою, і вона хотіла з ним переспати, оскільки вже давно покинула свого срібляра. Придивившись уважно, я помітив, що Дролма вже не так сумує за ковалем, як спершу тут.

— Я постарів, — сказав мені управитель, — вже не такий спритний на ноги.

Ніби він раніше був спритним на ноги, а не кульгавим.

Я зрозумів, що він має на увазі, й сказав йому:

— Знайди собі помічника.

— Я вже знайшов, — відповів він.

— Нехай вона працює якнайкраще, — сказав я.

Управитель підвищив Санг'є Дролму до свого помічника. Тепер, через двадцять років служби управителем, він по-справжньому набув вигляду управителя. Наприклад, повісив на шию на срібному ланцюжку велику полив'яну табакерку. Коли йому нічого не спадало на думку, він повинен був нюхнути дрібку тютюну. Так само він робив і після того, як віддавав наказ підлеглим. Коли він нюхав тютюн, він починав голосно чхати, а його обличчя яскраво червоніло, і тоді він робився особливо схожим на управителя. Одного разу я сказав йому про це. Коли я говорив, він злегка стукнув тонкою шийкою табакерки по своєму нігтю, а коли я закінчив, він нічого не сказав у відповідь, тільки підніс до ніздрів витрушену на ніготь гірку тютюну й глибоко вдихнув. Зробивши так, він неодмінно повинен був затримати подих і голосно чхнути. А відтак — міг не відповідати на моє запитання.

На північних кордонах за весь ячмінь було здобуто десятиразове відшкодування. Але важливішим було те, що завдяки мені землі родини Мерці розширились. А ще важливішим — те, що я отримав за дружину найчарівнішу жінку в світі, і коли моя теща помре, я стану туси Ронггонг. Однак, звичайно ж, такий шлях теж ризикований, адже всі чоловіки, які раніше хотіли стати туси Ронггонг, помирали.

Проте я не боявся.

І я сказав про це Тхарні.

— "Ги справді не боїшся? — спитала вона.

— Я боюся тільки, що не отримаю тебе, — сказав я.

— Але ж ти вже мене отримав, — відказала вона.

Так, дійсно, якщо притиснути зверху якусь дівчину, покласти свої руки їй на груди і встромити свій інструмент їй у живіт, щоб із неї потекла кров, і таким чином вважати, що ти її отримав, тоді я її отримав. Однак це не буде вся жінка, і тим більше це не буде назавжди. Завдяки Тхарні я зрозумів, що таке все і що таке вічність. Тож я сказав їй:

— Ти вразила моє серце. Завдала йому болю.

— Я б не жила в цьому світі, якби не доводила чоловіків до такого стану, — засміялась вона.

Лиха думка раптом зринула в моїй голові про те, що якби її дійсно не було в цьому світі, мені було б набагато спокійніше.

— Навіть якщо ти помреш, ти житимеш у моєму серці, — сказав я.

Тхарна нахилилась наді мною й сказала:

— Навіщо жити в твоєму серці, дурнику?

Потім вона знову заплакала й сказала:

— Невже недостатньо жити в твоїх очах? Треба ще й жити в твоєму серці?

— Ходімо пройдемося, — сказав я.

Я кохав її, однак володіти нею в мене часто не виходило. І в такому випадку я завжди казав: «Ходімо, походимо». У більшості випадків вона бажала лишитися на самоті. Тоді я міг відірватись від неї й піти подивитись, чим займаються управитель та його помічниця або що робить туси Лха Шопа. Чи подивитись, які ще люди приїхали сюди торгувати. Чи яких іще вивісок додалося на вулицях ринку. Туси Мерці закрив фортецю на південних кордонах і привіз усе зерно до мене сюди. Звідси воно розходилось навсібіч, а цікаві речі звідусіль стікались до мене в руки.

Однак цього разу вона сказала:

— Ходімо пройдемося.

Відтак ми вдвох спустились униз. Гарні жінки завжди так: щойно по обличчю текли сльози, але за мить — обличчя знову усміхнене.

Унизу двоє моїх прислужників уже наготували коней.

Ми сіли на них, а Соднам Г'ялцен та Аїр-молодший поїхали слідом.

— Поглянь на свої дві тіні, — сказала Тхарна. — Подивишся на них і відразу ж дізнаєшся, хто ти є.

— Вони — найщиріші люди в світі, — відказав я.

— Однак вони зовсім неподобні, — сказала Тхарна.

Бачите? Ця людина, яка вважає себе розумною, гарною й обдарованою від природи, прагне до подобства, але не до щирості. Того дня Тхарна, яка вже стала моєю дружиною, хоча й без шлюбної церемонії, також зауважила:

— Твій управитель — кульгавий, він узяв собі коханкою куховарку.

Вона ненависно спитала мене:

— Чому в тебе немає жодної належної людини поруч?

— Мені тебе достатньо, — відповів я.

Ми вже звикли так розмовляти й завжди вдавалися до цього способу, коли потрібно було говорити. Ми не надто ретельно добирали зміст розмови, однак зовсім не зважати на нього теж не могли. Коли я був із нею в ліжку, я знав, що робити, але коли ми вставали з ліжка й одягались, я не знав, як із нею поводитись. Вона була розумною. Тож право на ініціативу належало їй. Однак я бачив, що й вона не знає, як ставитися до мене. Поважати чоловіка так, як це роблять інші жінки? Так він же бовдур. Тож сприймати його як бовдура? Так він же чоловік, і до того ж він бовдур зовсім не такий, як інші бовдури. Хоча я й був бовдуром, однак я знав, що чоловік не повинен дозволяти жінці командувати собою. До того ж, коли я згадував, як вона потрапила мені до рук і що спала зі мною без жодної належної церемонії, я й не хотів гнути перед нею спину. Саме тому щоразу, коли ми залишали ліжко і вдягались, ми починали обмінюватись шпильками — то я її штрикну, то вона мене.

Проте довго дозволяти жінці завдавати болю твоєму серцю теж не належить.

Ми під'їхали до берега річки. Вода в ній була надзвичайно прозорою, тіні відбивались від її поверхні дуже чітко. Якими ж гарними були обидва коні: один білий, інший — рудий! А люди на цих конях — які молоді й гарні!

Того дня я вперше ретельно роздивився себе в дзеркалі води. Другий панич родини Мерці був би цілком гарним парубком, якби в нього з головою не було проблем. Я мав чорне й блискуче волосся, що злегка завивалося, широке й високе чоло, рішучий і високий ніс; було б, звісно, краще, якби очі в мене були більш ясними, а не такими, як у сновиди. Але навіть і так я був задоволений своїм виглядом.

Раптом я сказав Тхарні:

— Якщо не кохаєш мене, то їдь собі, шукай чоловіка, якого покохаєш. Я не буду вимагати в твоєї матері повернути зерно.

Почувши це, Тхарна не на жарт злякалась.

Вона закусила губу й отетеріло подивилась на мою тінь у воді; вона мовчала. Я тільки сказав «ну!» своєму коню, як він одразу ж ступив з берега в воду й розбив жіночу й чоловічу тіні в воді. Ну що, Тхарно, такого тобі ще ніхто не казав? Я переїхав річку. Вона ж була без своїх підлеглих, тому сама зісковзнула з коня й отетеріло сіла на березі річки.

Я переїхав річку, однак не міг пригадати, куди можна далі поїхати. Тож дав волю своєму коневі нести мене, куди йому заманеться по ринку. Через Тхарну в моїй голові зчинився безлад. Наметів на ринку ставало дедалі менше, натомість тут виросло багато будиночків з лимпачу з рівними дахами, що в середині були заповнені різними речами, привезеними з різних куточків земель туси. Вони навіть понавозили сюди багато речей, що й копійчини не були варті. Між цими будинками було затиснуто довгу й вузьку вулицю. Траву на ній давно вже геть витоптали коні й люди, тож коли йшов дощ, земля тут перетворювалася на багно. Однак сьогодні днина була ясною, тож скрізь літала курява, супроводжуючи галас усього того людства, що зібралося тут звідусіль. Усе це виникло тут тільки завдяки мені. Тому коли я з’явився на початку вулиці, всі оборудки припинилися, навіть перемовини, що відбувалися в той момент, завмерли на кінчиках язиків або пальців, що невпинно жестикулювали в широких рукавах[133]. Побачивши верхи на коні творця першого в землях туси постійного ринку, вони починали сушити голову над тим, як недоумок міг бути водночас і творцем чогось нового. Хоча я їхав крізь куряву й людські голоси, повз товари й будиночки з лимпачу, однак на серці в мене було порожньо. Здебільшого моє серце було чимось заповнене, однак тепер там виявилося якесь порожнє місце. Коли мій кінь пройшовся туди-сюди по вулиці разів десять, туси Лха Шопа, який сидів перед одним із будиночків з лимпачу й мовчки спостерігав за мною, нарешті встав, підійшов до мене й зупинив мого коня.

— Панич вирішив змінити особистого прислужника? — спитав він, дивлячись мені за спину.

— Можливо, хтось сам хоче стати моїм особистим прислужником, — відказав я.

Сьогодні, щойно я прибув на ринок, до мене, мов тінь, приєднався якийсь чоловік. Він пройшов за мною вулицею вже разів сім-вісім. Він хотів тільки звернути мою увагу на свою присутність, але не хотів, щоб я розгледів його обличчя. Так завжди поводяться месники, коли заявляються, це — така загальноприйнята формула. У такий спосіб він повідомляв мені, що прийшов запеклий ворог родини Мерці. Я ж сьогодні лишив обох своїх прислужників і Тхарну на протилежному березі річки, ніби навмисне очікуючи на його прихід. Раніше, коли я згадував батькових ворогів і думав про те, що вороги іншого члена родини Мерці можуть прийти й помститися мені, я дещо боявся. Проте зараз, коли ворог дійсно прийшов, мені анітрохи не було страшно.

Я спитав у туси Лха Шопи, як у нього йде торгівля, він відповів, що непогано. Я раптом обернувся, щоб побачити обличчя того чоловіка, але зміг розгледіти тільки капелюха з дуже широкими крисами. Ще я побачив, що в нього на поясі, справа й зліва, висять два мечі: той, що зліва, — довгий і з двома лезами, а той, що справа, — широкий і з одним лезом.

Туси Лха Шопа розсміявся, і його очі потонули в товстих зморшках. Він спитав:

— Хіба в панича теж є вороги?

— Хіба що ти ненавидиш мене, — тоді є, а так, гадаю, що немає, — відказав я.

— Тобто ти будеш розплачуватись за батька?

— Чи, можливо, за старшого брата — хто знає?

Туси Лха Шопа махнув своїм товстим підборіддям, і два його спритних прислужника стали поруч із ним.

— Схопити того типа? — спитав він.

— Ні, — сказав я, подумавши.

У цю мить у мене на шиї виникло приємне відчуття прохолоди. Аж ось як почуваєшся, коли ніж торкається тіла! Я підняв повід і виїхав з ринку. Я поїхав уперед і зупинився аж на березі річки. У воді я побачив, що відбувається позаду мене. Месник повільно наближався. Він був невеликим на зріст, тож я подумав, що з землі він не дотягнеться до моєї шиї. Він був уже майже поруч. Раптом я промовив:

— Я сиджу так високо, що ти не дотягнешся. Може» мені зійти?

Щойно я заговорив, як він відкотився назад і впав навзнак на землю. Однією рукою він вихопив короткий меч і почав розмахувати ним, прикриваючи його світлом своє тіло. З нього впав капелюх, тож я нарешті міг розгледіти його обличчя. Я відразу ж зрозумів, хто це.

— Підводься, я знаю твого батька, — сказав я.

Його батько — Дордже Церінг, який раніше для родини Мерці вбив старосту Дада, а потім Мерці його прибрали.

Він перекрутився в повітрі й став на ноги, однак нічого не говорив.

— Дордже Церінг мав двох синів, чи не так? — спитав я.

Він підійшов до мого коня, тримаючи в обох руках блискучі ножі. У цей момент з іншого берега річки долинув пронизливий жіночий крик. Отже, Тхарна все ще була там. Я подивився на неї — вона злякано кричала. Ворог уже стояв переді мною. Хоча цей чоловік був невисоким на зріст, ставши навпочіпки, він зміг приставити свій довгий двосічний меч мені до горла. Відчуття прохолоди, яке при цьому розлилося по моєму тілу, було дуже приємним. Я хотів як слід розгледіти обличчя вбивці. Адже якщо він збирався мене вбити, він повинен був дати мені поглянути на своє обличчя, інакше він не вважався б справжнім вбивцею. Однак він підпирав кінчиком свого меча мені горло, тож я вимушений був спрямувати погляд у небо. Можливо, він вважав, що я ніколи раніше не бачив, як виглядає небо. Я ж, дивлячись на небо, чекав, поки він заговорить. На мою думку, він повинен був заговорити першим. Однак він уперто мовчав. Проте якщо він і пари слів не скаже, він теж не зможе вважатися гарним убивцею. У цей момент те місце, до якого було приставлено кінчик меча, почало пекти, і кінчик меча ніби перетворився на тьмяний язичок полум’я. Я подумав, що вмираю. Однак він не наважився махнути рукою, щоб зняти мене на мечі з коня.

— Спускатися таким чином неприємно, — почув я свій сміх.

Ворог нарешті заговорив:

— Тьху! Вищі люди і вмирати хочуть приємно!

Я нарешті почув його голос і запитав:

— Такий низький голос — справді схожий на голос убивці.

— Це — мій голос, — сказав він.

Цього разу його голос не був низьким. Можливо, це був його звичайний голос. То ненависть зробила його голос низьким, стиснувши його. Однак, очевидно, на мене його ненависть не діяла, тому вже після першої фрази відпустила його голос.

— Як тебе звати?

— Дордже Лодро, мій батько — Дордже Церінг, туси Мерці вбив його, як собаку, на маковому полі, а моя мати спалила себе.

— Я хочу подивитись, чи ти схожий на Дордже Церінга.

Він дозволив мені зійти з коня. Однак щойно моя нога торкнулася землі, як він знову приставив ніж до моєї шиї. Цього разу я побачив його обличчя. Він не дуже був схожий на батька і не дуже був схожий на вбивцю. Цього разу все складалося добре: один удар ножа — і більше ніхто б не турбувався за мене, нікому не було б потреби мене ненавидіти. Брат міг би більше не вдаватися до запобіжних засобів щодо мене, а Тхарна — відчувати приниження через те, що вона опинилась у руках дурня.

Однак убивця опустив ножа й сказав:

— Навіщо мені тебе вбивати? Мені потрібні твій батько і твій старший брат. Адже тоді, коли все сталося, ти, як і я, був ще малий. До того ж, якщо я вб'ю дурня, мене спіткає дурна слава.

— То що ж тобі потрібно? — спитав я.

— Повідом своїм батькові й брату, що час розплати прийшов.

— Сам іди до них і повідом, я не зможу цього зробити.

Однак я ще навіть не договорив, як він зник.

У цей момент мене почало сковувати заціпеніння. Я поглянув на небо — на ньому так само були хмари, вітер, птахи. Потім я поглянув на землю — на ній так само був ґрунт, на ґрунті — трава, на траві — квіти, і на всьому цьому — мої сліди, а ще — безліч літніх комах повзали туди-сюди, очевидно, чимось дуже заклопотані. Я подивився на воду й побачив, як вона розлітається бризками, а в тих бризках я побачив Тхарну. Я подумав, що вона перейшла річку. У цей момент вона вже вийшла з водяних бризок і постала переді мною.

— Кров! Кров, дурню! — казала вона.

Я не бачив крові. Я тільки бачив, що коли вона вийшла з річки, бризки зникли й вода заспокоїлась. Вийшовши з річки, Тхарна схопила мене за руку й піднесла до очей, говорячи:

— Подивись, дурню, — кров!

На руці дійсно було трохи крові, однак Тхарна перебільшувала — через таку незначну кількість крові не варто було здіймати такий галас.

— Чия це кров? — спитав я її.

— Твоя! — волала вона до мене.

— А чия рука? — знову спитав я її.

— Твоя! — цього разу вона волала вже просто мені в обличчя. — Тебе ж ледь не вбили!

Так, це була моя рука. І мене дійсно ледь не вбили. Але це ж не я когось ледь не вбив, чому ж тоді мої руки були забруднені кров’ю? Я опустив руку — і все одно: з широкого рукава мого халата, мов хробак, виповзла тоненька цівочка крові. Я скинув рукав і вздовж оголеного плеча знайшов джерело крові — вона текла з моєї шиї. Виявляється запеклий ворог родини Мерці Дордже Лодро, коли прибирав свій ніж, мене поранив. Я вимив шию й руку в річці, кров перестала текти.

Однак я був незадоволений з того, що коли кров потрапила в річку, річкова вода анітрохи не змінила свого кольору.

Тхарна метушилася, не знаючи, що вдіяти.

Вона обійняла мене й притиснула мою голову до своїх високих грудей, аж моєму носу довелося шукати місце серед них, щоб дихати. Притиснувши мене до грудей, вона потім мене відпустила й спитала:

— Чому той чоловік хотів тебе вбити?

— Ти заплакала — значить, ти кохаєш мене, — відповів я.

— Я не знаю, кохаю тебе чи ні, — сказала вона, — але я знаю, що моя матір не посіяла ячмінь і через це дурень став моїм чоловіком.

Вона видихнула повітря, взяла обома руками моє обличчя, ніби розмовляла з маленькою дитиною, і спитала: «Той чоловік теж через ячмінь?»

Я похитав головою.

Тоді вона сказала, мов умовляючи дитину:

— Скажи мені.

— Ні, — відповів я.

— Скажи мені.

— Ні!

— Скажи мені! — вона підвищила голос, щоб налякати мене.

Вона дійсно вважала мене дурнем. Нехай вона одружилася зі мною через ячмінь й не кохає мене — це ще нічого, адже вона така гарна і я її кохаю. Однак мені зовсім не потрібно було, щоб вона ставилася до мене так. Навіть месник не ставився до мене так, а вона собі це дозволила. Тож я відважив їй важкого ляпаса. Красуня пронизливо скрикнула й подивилась на мене надзвичайно зляканим поглядом. Далі я дещо розгубився й не знав, що робити.

На щастя, мої люди здалеку побачили, що хтось хоче мене вбити. Однак коли вони підбігли до мене, вони не побачили тут месника, а побачили, що я саме б'ю свою дружину. Кульгавий управитель стримав мене. Серед усього цього натовпу він один відразу ж зрозумів, що відбулося.

— Він з’явився? — спитав він мене.

Я кивнув головою.

Відразу ж чимала група людей заповнила ту щойно забудовану вуличку — це мої підлеглі з галасом обійшли її туди-сюди декілька разів. Однак вони не знали в обличчя вбивцю, тож, звичайно, не могли знайти його. Я ж побачив чоловіка, дуже схожого на того, хто щойно хотів мене вбити, однак дещо вищого за нього й більш худого. Цей чоловік перебував тут уже певний час. Він тримав на вулиці корчму, перед входом до якої цілими днями випускав клуби пару великий самовар російського зразка. Усередині корчми у великому казані кипіли декілька шматків м'яса, а вздовж стіни були виставлені глеки з горілкою. Це була перша на землях Мерці корчма, тому про неї слід тут написати. Адже люди кажуть, що історія твориться багатьма такими «вперше». До цього наші люди, коли виходили з дому, завжди брали з собою свій харч. А якщо йти доводилося далеко, ще й брали з собою казан, аби вранці нагріти чаю, а ввечері зварити супу з локшею. Тож у корчмі, яка щойно відкрилась, торгівля не процвітала — тут тільки гріли чай і варили м'ясо, а ще тут можна було купити горілки — і все.

Поки мої люди ходили туди-сюди вулицею, я зайшов у цю корчму й сів там. Господар налив піалу горілки й поставив переді мною. Його обличчя здавалося мені дуже знайомим, і я сказав йому про це. Він тільки невизначено засміявся. Я випив принесену мені горілку.

— Гарна горілка, — сказав я, — тільки от я не взяв із собою срібла.

Корчмар — ані пари з вуст, узяв на руки глек і знову наповнив мою піалу горілкою.

Мені ледь не забило подих. Коли ж я продихнув, то знову сказав:

— Мені здається, я десь тебе бачив.

— Ти мене не бачив, — відповів він.

— Я й не кажу, що бачив тебе, — я маю на увазі, що я десь бачив твоє обличчя.

— Зрозумів, — сказав він.

Так він стояв поруч, тримаючи в руках глек, і коли я випивав піалу, він знову наповнював її. Після кількох піал я дещо сп'янів і сказав корчмареві:

— Вони ж не бачили обличчя вбивці, а хочуть його впіймати!

Сказавши це, я сам голосно розреготався.

Корчмар же нічого не сказав, однак знову наповнив мою піалу. Невдовзі я зовсім сп'янів і навіть не помітив, коли прийшов управитель. Я спитав його, навіщо він бігає з людьми туди-сюди по вулиці? Він сказав, що вони ловлять убивцю. Я не стримався й знову розреготався. Управитель, однак, не звернув на це уваги, а кинув декілька срібняків, щоб заплатити мій рахунок за горілку і знову вийшов шукати вбивцю. Уже підійшовши до дверей, він обернувся й сказав мені:

— Я виверну цю вулицю, як кишку на ковбасу, але знайду його.

Поки правитель, кульгаючи, ішов по вулиці, він зовсім не виглядав значним, однак коли сів на коня, відразу ж набув солідного вигляду.

— Вони не зможуть його знайти, — сказав я до корчмаря.

Той кивнув головою:

— Атож, не знайдуть. Він уже далеко звідси.

— Як ти гадаєш, куди він пішов?

— Пішов шукати туси Мерці.

Я знову подивився на його обличчя і, хоча мої п'яні очі затягла імла, я все-таки вгледів те, що мав побачити.

— Твоє обличчя — це обличчя людини, яка хотіла мене вбити, — сказав я до корчмаря.

Він трохи зажурено й трохи ніяково розсміявся.

— Він — мій молодший брат. Він сказав, що вб'є тебе, але, зрештою, не вбив. Я сказав йому, що мститися потрібно туси Мерці.

Я спитав його, чи він не поклав у горілку отрути. Він сказав, що ні. Ще він сказав, що намагатиметься вбити мене тільки тоді, коли вже не буде мого батька й старшого брата. Тоді я спитав його, чи він мене вб'є, якщо його молодший брат не повернеться. Корчмар знову налив мені горілки й сказав:

— І тоді не вб’ю тебе. Я знайду спосіб, щоб їх убити. Однак якщо вони помруть, але не від моєї руки, тоді я тебе вб’ю.

Того дня я пообіцяв месникам нашої родини, що вдаватиму, ніби не знаю їх, якщо вони будуть мститися за правилами.

Тхарна тієї ночі, після того, як я її вдарив, була до мене надзвичайно ласкава.

— Ти подумай, месник тебе хотів убити! Є вбивця, який хотів убити тебе! У тебе є ворог!

— Так, у мене є ворог і я зустрівся з убивцею, — відказав я.

Думаю, мені непогано вдалося показати себе, інакше вона б не почала стогнати піді мною, як ніколи не робила раніше:

— Тримай мене! Стисни мене до болю! Я хочу зникнути, хочу не бути!

Потім її не стало й мене не стало. Ми обоє перетворилися на невагомі хмаринки й полетіли на небо.

Уранці вона прокинулась першою. Вона зіперлась однією рукою на подушку й почала очима вивчати мене. Я ж тільки міг спитати в неї (і повинен був спитати в неї): хто я і де я? Вона по черзі відповіла на ці питання. Потім голосно засміялась і сказала:

— Коли ти спиш, ти зовсім не схожий на дурня, але як тільки прокинешся, відразу набуваєш дурнуватого вигляду.

Щодо цього питання, я нічого не міг їй сказати, адже я не міг бачити себе, коли сплю.

З дому приїхав посланець із листом, у якому говорилося, що мій старший брат уже повернувся, тож мене також кликали повертатися.

Управитель заявив, що хоче зостатися тут і доводити все до ладу замість мене. Я залишив йому озброєних охоронців. Санг'є Дролма також хотіла повертатися.

— Скучила за сріблярем? — спитав я її.

— Він — мій чоловік, — була її відповідь.

— Їдь одвідай його? а потім повертайся сюди? адже управителю потрібен помічник.

Дролма нічого не відповіла, але я бачив, що вона сама не знає, слід їй повертатися сюди чи ні. Вона не знала, бути їй дружиною срібляра чи помічницею управителя. Я не хотів багато розводитись про це. Я вважав, що це — справа срібляра, адже Дролма тепер спить із ним, і мене ця справа не стосується.

Після такої тривалої відсутності вдома, я повинен був підготувати подарунок кожному члену родини. Батькові, матері й брату — це само собою, але навіть для Янгджоми я взяв пару дорогоцінних сережок і, звичайно ж, для служниці, яку також звали Тхарна. Коли я готував подарунки, управитель водив мене з комори в комору, і тоді я дізнався, яким багатим став. На підготовку подарунків і складання в валізи срібних монет і злитків срібла пішло два-три дні. Останнього дня я хотів ще пройтися скрізь і ноги привели мене знову на ту вулицю. За останні дні я майже забув про месника родини Мерці, однак тепер увійшов до його корчми, кинув на стіл великого срібняка й сказав: «Горілки!»

Корчмар приніс глек із горілкою.

Я випив дві піали горілки. Він мовчав. Тільки коли я вже збирався йти, він промовив:

— Від мого брата ще немає ніяких новин.

Я трохи постояв, зразу не знаючи, що сказати. Зрештою, я вирішив заспокоїти його:

— Можливо, він не знає, чи слід накладати руки на теперішнього туси Мерці, чи на майбутнього.

— Можливо, що й так, — пробурмотів корчмар.

— Це — дійсно важко, але іншого виходу немає — ви ж уже заклялися перед втечею. Тож тепер він повинен убити хоча б одного.

— Однак навіщо матері було потрібно, щоб клялися сини? — спитав корчмар.

Це питання виглядало простим, але якщо уважно подумати, то воно таким не було. Я, наприклад, не міг на нього відповісти. Однак я був радий з того, що так спокійно поводився в присутності вбивці.

— Завтра я їду, — сказав я йому.

— Ти його побачиш?

— Твого брата?

— Так, його.

— Краще мені його не бачити.

34. Повернення додому

Додому ми поверталися дуже швидко. Не тому, що я підганяв, а тому що слуги самі поспішали. Я ж, оскільки не був жорстоким правителем, не вимагав від них зменшити швидкість.

Зазвичай людина, яка досягла успіху в справах десь поза домом, повертаючись, не поспішає, адже знає, що на неї чекають і її виглядають.

На початку четвертого дня ми піднялися на останній гірський перевал і здалеку побачили замок туси Мерці.

Якщо подивитись униз, то погляду спочатку відкриваються кипариси, що окремими купками стоять то там, то тут у долині, від чого берег річки видається пустим і широким. А вже за ними колишеться на вітрі ячмінь. Замок звідси схожий на величезний острів, що тихо височіє на хвилях ячменю.

Наші коні, які везли срібло й коштовності, рвонули в долину, при цьому голоси мідних дзвіночків на шиях у них видавались надзвичайно дзвінкими й відразу ж заповнили порожню долину. Замок же стояв у далині так само тихо, справляючи таке враження, ніби він потопає і снить. Коли ми проминали якісь поселення, люди зі своїми старостами на чолі приєднувались до нас у хвіст і створювали сильний галас вітальними вигуками.

Чим більше людей виявлялося позаду мене, тим сильніший вони здіймали галас і, зрештою, порушили обідній сон людей у замку.

Туси Мерці, хоча й знав, що має повернутися його син, все одно розхвилювався, побачивши такий великий натовп людей і коней, що котився вниз розлогою долиною. Ми побачили, що домашні охоронці щодуху мчать до дозорних веж.

— Вони злякалися, — розсміялась Тхарна.

Я теж розсміявся.

Адже я виїжджав звідси безнадійним дурнем, а тепер раптом змусив їх боятися. Ми вже наблизились достатньо для того, щоб вони могли бачити, що це — свої люди. Однак туси все ще не послабляв пильність. Очевидно, вони все-таки остерігалися мене, боялися, що я нападу на замок.

— Як твій батько може так поводитись? — спитала Тхарна.

— Не батько, а старший брат, — відповів я.

Дійсно, така поспішність і переполох були почерком старшого брата. Після несподіваної поразки на півдні він був що та пташка, яка бачила, що таке лук. Тхарна солодко сказала до мене:

— Навіть і твій батько вже тебе остерігається — тож вони вважають тебе членом родини Ронггонг.

Ми під'їхали ще ближче, однак за важким кам’яним муром замку все ще тривала невизначена тиша.

Нестерпну ситуацію подолала Санг’є Дролма. Вона розв’язала великий лантух на спині свого коня й почала великими жменями підкидати в небо цукерки з китайських земель. Вона вже чудово справлялась із роллю добродійки, яка поширює благо другого панича родини Мерці. Обидва мої прислужника також почали кидати цукерки в небо.

Раніше таких цукерок у нас було дуже мало, навіть у родинах туси їх споживали не так часто. Однак відтоді, як я почав займатися торгівлею на північних кордонах, вони перестали бути рідкістю.

Тож цукерки градом посипались із неба в натовп і в руках людей затріпотіли строкаті обгортки, а на губах зробилося солодко, мов після меду. Таким чином люди в натовпі теж відчули смак мого успіху, здобутого на північних кордонах, і почали голосно вітати мене й красуню Тхарну, оточивши нас на майдані перед замком Мерці. Собаки, прив'язані на залізні ланцюги до брами замку, також голосно загавкали.

— Це так родина Мерці вітає свою невістку? — спитала Тхарна.

— Це так розумні люди вітають дурня, — голосно відказав я.

Вона прокричала щось іще, однак її голос, як і скажений гавкіт собак, потонув у вітальних криках людей. Крізь ці крики, подібні до гуркоту грому, я почув, як із рипінням відкривається важка брама замку. Натовп відразу ж припинив галасувати. В отворі брами заявилися туси і його дружина. За ними йшов натовп жінок, серед яких були Янгджома та друга Тхарна. Брата з ними не було. Він все ще залишався з охоронцями на дозорних вежах замку.

Видно, жилося їм не вельми добре — обличчя в батька було схоже на побиту памороззю редьку, а губи матері були надзвичайно сухими. Тільки Янгджома із її звичайним виглядом сновиди була все так само гарною. Служниця Тхарна виявилася недоумкуватою — вона стояла в натовпі інших служниць і отетеріло дивилась на мою чарівну дружину, а також кусала свої нігті.

Тепер уже дружина туси подолала незручну ситуацію. Вона вийшла наперед і торкнулася губами мого чола — мені здалося, що це два сухих листки впали мені на голову. Вона зітхнула й відірвалась від мене, а потім підійшла до Тхарни, обійняла її й сказала:

— Я знаю, що ти — моя донька. Дозволь мені попіклуватися про тебе. Нехай чоловіки займаються своїми справами, а я хочу догодити своїй гарній доньці.

Туси розсміявся й прокричав до натовпу:

— Ви бачили? Мій син повернувся! Він здобув найбільше коштів! І повернувся з найчарівнішою жінкою в світі!

Натовп голосно вигукнув привітання.

Далі мені здалося, що це не мої ноги, а хвиля привітань занесла нас у замок. У дворі я спитав у батька:

— А старший брат?

— Він у зброярні. Він подумав, що, можливо, це вороги прийшли.

— Не дивно, адже його розбили на півдні.

— Не потрібно казати про це.

— Але ж, батьку, це ти сказав, що його розбили.

— Синку, я бачу, твоя хвороба вже минулася, — сказав батько.

У цей момент промайнув силует брата — він дивився на нас із горішнього поверху. Я помахав йому рукою, показуючи тим самим, що бачу його. Він уже не міг критися, тож вимушений був спуститися вниз. Брати зустрілися на сходах.

Він уважно подивився на мене.

Перед ним стояв відомий усім дурень, однак цьому дурню вдалося зробити те, що не вдалося розумній людині. Направду старший брат зовсім не був амбіційним і не належав до тих людей, які будь-що прагнуть стати туси. Тобто я хочу сказати, що якби його молодший брат не був дурнем, можливо, він міг би й поступитися йому своїм місцем туси. Події на південному кордоні були уроком для нього, вказуючи на те, що він не так уже й любить працювати головою. Однак його молодший брат був дурнем. Тому все так і сталося. Хоча й переможений, він все-таки звисока поплескав мене по плечу. Потім його погляд ковзнув через мене й упав на Тхарну. Він сказав:

— Тільки погляньте — ти ж навіть не тямиш, яка жінка гарна, а яка — ні, однак тобі дісталась така гарна жінка! У мене ж було так багато жінок, однак жодної — такої гарної.

— Усі її служниці — дуже гарні, — відповів я.

Ось так ми з братом зустрілись. Я уявляв ситуацію дещо по-іншому, однак, зрештою, так чи інакше, ми зустрілись.

Я махнув рукою з горішнього поверху, і Санг'є Дролма розпорядилася слугам знімати з коней одну по одній скрині зі сріблом. Я наказав їм відкрити ці скрині, і натовпом відразу ж прокотився гучний гул зачудування. Хоча в замку Мерці було багато срібла, однак більшість людей — старости, старійшини, простолюд і домашні раби — ще ніколи не бачили так багато срібла, зібраного одночасно в одному місці.

Коли ми йшли до їдальні, позаду нас почувся важкий гуркіт — це відкривали двері підземних сховищ. Коли ми увійшли до їдальні, Тхарна сказала мені на вухо:

— Чому тут усе так само, як у родині Ронггонг?

— Тому що всі туси — однакові, — відповіла їй мати, почувши її запитання.

— Однак на кордоні все було інакше, — зауважила Тхарна.

— Тому що твій чоловік — не туси, — відповіла дружина туси.

— Він зможе стати туси, — сказала Тхарна до неї.

— Приємно знати, що ти так думаєш, — сказала матір. — Однак коли я думаю про те, що він поїде до вас і вже не житиме в своїй родині, мені стає гірко.

Розмова матері й Тхарни на цьому припинилася.

Я віддав ще один наказ, і увійшли двоє моїх прислужників разом із двома привабливими служницями Тхарни. Перед кожним з присутніх вони поставили по вагомому подарунку, і все тут вкрилося блиском коштовностей. Вони ніби не вірили, що всі ці речі я привіз із пустирища на кордоні.

— Надалі багатство тектиме до нас безперервно, — сказав я.

Але то була тільки половина фрази — другу половину я не висловив. А була вона такою: «Якщо ви не будете мати мене за дурня».

У цей час увійшли служниці й, прошурхотівши ногами по підлозі, стали на коліна позаду нас. Тхарна — донька конюха — також стала на коліна позаду мене й Тхарни уродженої туси. Я відчував, що вона тремтить. Я не розумів, як я міг раніше з нею спати. Так, дійсно тоді я не розумів, яку жінку слід вважати гарною. Тож вони запхнули мені в ліжко абикого.

Тхарна, кутиком очей поглянувши на цю служницю, сказала мені:

— Бачиш? Я ніколи не ставилась до тебе, як до безнадійного дурня, а от твої рідні цілком мають тебе за дурня — це видно з того, яку вони тобі знайшли жінку.

Потім вона дала Тхарні-служниці в руки низку перлів і сказала так, щоб усі могли почути:

— Я чула, що ти носиш таке саме ім’я, як і я. Однак відтепер у тебе не може бути такого імені.

Я почув схожий на комариний писк голос Тхарни-служниці:

— Так.

Ще я почув, як вона сказала далі:

— Прошу пані подарувати мені нове ім’я.

— Я бачу, поруч із моїм чоловіком — усі розумні люди, — засміялася Тхарна й додала: — Йому щастить.

Служниця, яка залишилася тепер без імені, все тим самим комариним голосом промовила:

— Прошу пані подарувати мені ім'я.

Тхарна повернула сяюче усмішкою обличчя до туси Мерці:

— Батьку, — це вона вперше говорила до мого батька і до того ж стверджувала свої родинні стосунки з ним, — батьку, подаруйте, будь ласка, нашій рабині ім’я.

— Ермай Гемі, — відповів батько.

Це ім’я, не дуже схоже на ім’я, стало новим ім’ям доньки конюха. Воно означало «безіменна зернинка». Усі розсміялися.

Ермай Гемі також засміялась.

У цей момент мій старший брат уперше заговорив до моєї дружини. Він сказав, холодно посміхаючись:

— Щойно з’явиться красива жінка, як усі інші навіть імен позбавляються! Це дуже цікаво.

— Красу можна бачити, — відповіла Тхарна, сміючись. — Так само, коли в світі з'являються розумні люди, ті, кого інші вважають дурнями, втрачають будь-які перспективи.

— Так влаштовано світ, — вже не зміг засміятися брат.

— Це — всім відомо, — відказала Тхарна. — Так само, як і те, що в світі бувають тільки туси-переможці, а переможених туси не буває.

— Це туси Ронггонг програла, а не туси Мерці.

— Так, — відповіла Тхарна, — старший брат дійсно розумна людина. Усі туси сподіваються мати його в суперниках.

Така відповідь означала, що брат знову програв.

Коли всі розходилися, брат схопив мене за руку:

— Ця жінка занапастить тебе.

— Замовкни, — відповів батько, — людина тільки сама себе може занапастити.

Тоді брат пішов. Коли ми залишились із батьком сам на сам, він не міг знайти доречної теми для розмови.

— Навіщо ти наказав мені повернутися? — спитав я його.

— Твоя мати скучила за тобою, — сказав він.

— Месники родини Мерці з’явилися, — сказав я. — Два брати хочуть вбити тебе й старшого брата. Мене вони не наважились убити, тільки запросили випити горілки.

— Я думаю, вони не знали, як до тебе ставитись, — сказав батько. — Хотів би я спитати в них, чи це так і чи це тому, що інші вважають тебе дурнем.

— Батько теж не знає, як до мене ставитись?

— Ти, врешті-решт, розумна людина чи дурень?

— Я не знаю.

Ось таким був стан справ, коли я повернувся додому. Ось так вони ставились до звитяжця, який зробив родину Мерці ще сильнішою.

Мати в кімнаті розмовляла з Тхарною про жіночі справи, що не мають жодного значення, і вони ніяк не могли наговоритися.

У той вечір, коли я щойно повернувся додому, я один розтягнувся на поручнях на терасі й задивився на місяць, що повільно сходив на присмеркове небо.

Коли місяць повністю вийшов, він попростував далі крізь тендітні хмарки.

Якась жінка в замку заграла на варгані, тож у просторі завис його тужливий голос.

Розділ IX

35. Диво

Я обійшов замок.

Соднам Г’ялцен, Аїр та Санг’є Дролма перебували в оточенні великої кількості слуг. У них був такий вдоволений вигляд, ніби вони самі вже не були слугами.

Старий кат низько мені вклонився:

— Паничу, для мого сина була велика користь супроводжувати тебе.

— І я те ж саме хочу сказати, — запричитала мати Соднама Г’ялцена, притискаючись чолом іззаду до моїх чобіт.

І якби я не відійшов, ця жінка вимазала б усі мої чоботи в свої шмарклі й слину.

На майдані мене зустріли гарячими вітаннями прості люди. Проте сьогодні я не був готовий знову роздавати їм цукерки. У ту мить я побачив літописця. Увесь цей довгий час, поки мене не було в замку, я найбільше сумував не за родичами, а за цим без’язиким чоловіком. Тепер Вангбо Єшей сидів у холодку під волоським горіхом на краю майдану й злегка усміхався мені. По його очах було видно, що він теж скучив за мною.

— Молодець! — говорив він до мене очима.

Я підійшов до нього й запитав:

— Вони повідомили тобі про мої справи?

— Справжнє діло завжди буде на слуху.

— Ти їх записав? Усі записав у зошит?

Він із надзвичайно серйозним виглядом кивнув головою. Виглядав він набагато краще, ніж коли сидів у в'язниці чи перший час виконував обов’язки літописця.

Я вийняв із широкої поли свого плаща подарунок і поставив перед ним.

То була квадратна сумка з цупкої шкіри, яку часто носять при собі китайські військові. Одного разу я уважно обстежив таку сумку — усередині неї були зошит, ручка й окуляри. Тоді я попросив одного з торговців спеціально роздобути мені такий подарунок. У сумці були окуляри з гірського кришталю, пір'яна ручка та стосик гарних зошитів у коленкорових обкладинках. Зазвичай, коли лами бачать якісь химерні речі, вони жахаються того, що в світі є люди, які використовують власний розум не на роздуми про вчення Будди й причинно-наслідкові зв'язки[134] людського життя, а на щось інше. Проте літописець уже не був запеклим проповідником, тож двоє людей схилилися над пляшечкою з чорнилом і пір'яною ручкою, намагаючись зрозуміти, як заправити чорнило в ручку. Ковпачок було скручено, потім закручено, закручено, потім знову скручено, однак ручка так і не наповнилась чорнилом. Перед таким химерним виробом навіть мудрий Вангбо Єшей виглядав дурнем.

Він усміхнувся. Його очі говорили мені:

— Якщо нічого не вийде, я можу відмовитись від цієї химерної речі.

— Однак зараз подумай, що з нею робити.

Він кивнув головою.

Зрештою, заправити ручку вдалося дружині туси. Лишаючи нас, мати поцілувала мене й сказала, усміхаючись, до літописця:

— Мій син усім нам привіз щось цікаве. Пиши як слід, адже він подарував тобі американську ручку.

Літописець написав ручкою на папері рядок літер. О Небо, літери були синіми! До цього ми бачили тільки чорні літери. Дивлячись на цей рядок літер небесного кольору, літописець раптом поворушив щелепами.

І тут я раптом почув звук!

Так, і цей звук ішов з вуст людини, яка не мала язика!

І то не були пусті звуки — він говорив! Він заговорив!!!

Хоча звук був не дуже чітким, однак це була справжня мова. Це почув не тільки я, але й він сам, тож на його обличчі з'явився зляканий вираз. Вказуючи рукою на свій широко відкритий рот, він очима запитав мене: «Це я говорив? Я заговорив?!»

— Ти! Ти! Скажи ще раз! — вигукнув я.

Він кивнув головою й проказав по складам речення. І хоча воно звучало дуже нечітко, однак я його почув. Він сказав:

— Ті… лі-те-ри… кра-си-ві…

— Ти сказав, що літери красиві, — прокричав я йому на вухо.

Літописець закивав головою:

— Тво-я… руч-ка… мо-я… ру-ка… на-пи-са-но… кра-си-во…

— О Небо, ти заговорив!

— …Я за-го-во-рив?..

— Ти заговорив!

— Я… заговорив?

— Ти заговорив!

— Справді?

— Справді!

Обличчя Вангбо Єшея аж перекосилося від скаженої радості. Він зробив зусилля, щоб висунути свій язик і подивитись, однак хіба ж міг його обрубок дістатися губів? Тож він не побачив власного язика. Почулося капання сліз — з його очей потекли сльози. Я прокричав до натовпу:

— Без’язикий заговорив!

Люди на майдані швидко поширили мої слова.

— Без’язикий заговорив!

— Без’язикий заговорив?

— Він заговорив!

— Заговорив!

— Заговорив?

— Заговорив?!

— Заговорив!

— Літописець заговорив!

— Без’язикий заговорив!

Люди, швидко тихим голосом передаючи назад дивовижну новину, скупчувались навколо нас двох. Це було диво. Обличчя й очі схвильованих людей у натовпі заблищали так само, як і в людини, що була причиною цього дива. Живий будда Цікер також прийшов, почувши новину. За ті роки, що ми з ним не бачились, він постарів, а його обличчя вже не світилося червоним, натомість тепер він спирався на красивий костур.

Було незрозуміло — Вангбо Єшей радий тому, що сталося, чи злякався, адже він увесь тремтів, а по чолу його стікав піт. Так, на землях туси Мерці сталося диво — без'язика людина заговорила! Усі члени родини туси також приєдналися до натовпу. Вони не знали, чи все це сталося на щастя, чи на біду, тому виглядали дуже схвильованими. Завжди, коли стається щось незвичайне, знаходиться людина, яка дає тому тлумачення, тож усі мовчки чекали такого толмача.

З натовпу вийшов живий будда Цікер й підійшов до мене, а потім гучно проголосив до туси Мерці й до натовпу:

— Це — добрі духи турбуються про нас! Їх привів другий панич! Куди він не піде, там духи творять дива.

Його послухати, так виходило, що це я спочатку втратив язик, а потім заговорив.

Щойно живий будда промовив ці слова, як на обличчях усіх членів родини Мерці виявилося полегшення. Мабуть, усі вони, крім хіба що старшого брата, хотіли виразити щось мені, творцю цього дива, тож слідом за батьком пішли до мене. Вираз на обличчі батька був дуже серйозним, а кроки його — такими повільними, що я аж нестерпився чекати.

Однак, навіть не очікуючи, поки він підійде до мене, двоє кремезних простолюдинів раптом підхопили мене на плечі. Один ривок — і я виявився над виром людських голів. Натовп вибухнув оглушливими вітаннями. Я сидів високо над морем, утвореним людськими головами, і плив по бурхливих хвилях звуку. Люди, на чиїх плечах я сидів, почали бігти, тож обличчя за обличчям пролітало повз мене. Серед них були й обличчя Мерці — кожне з них блимнуло переді мною на мить, а потім зникло з-перед очей, мов листок, занесений вітром, і знову потонуло в хвилях. Попри це, я все ж розгледів батьків жах, материні сльози й блискучу посмішку моєї дружини. Я побачив і того чоловіка, що не мав язика, але міг говорити. Він сам-один тихо стояв осторонь усього цього виру і зливався з густою тінню горіхового дерева. Збуджений натовп, оточивши мене, зробив декілька кіл по майдану, після чого, нарешті, мов вода, що прорвала загату, ринув на рівне поле ячменю в долині. Ячмінь вже достиг і перекочувався хвилями в сонячному промінні. Натовп, ущільнившись біля мене, увірвався в це золоте море.

Я не боявся, але й не розумів, чому вони так скажено радіють.

Достиглі ячмінні зерна полетіли бризками з-під людських ніг і боляче вдарили мені в обличчя. Від болю я аж скрикнув. Однак вони продовжували скажено бігти. Зерна, що підстрибували й били мене в обличчя, видавалися не зернами, а пекучими іскрами. Звичайно, ячмінні поля родини Мерці не були безмежними, тож, зрештою, людський потік вискочив з поля якраз перед стрімким бескидом, де перед ним упоперек розтягнулися чагарі азалій. Голова потоку невдоволено завирувала, але, зрештою, зупинилась і враз ніби луснула, розсіявши всі свої сили.

Я озирнувся назад і побачив, що величезне ячмінне поле зникло, а на тому боці цієї широкої витоптаної землі стоїть замок — велична споруда туси Мерці. Звідси він виглядав самотнім і було таке враження, ніби він збирається розчинитись у повітрі. Якесь незбагненне горе зринуло в моєму серці. Велика вода, що звалася народом, звалася простолюдом, закрутила й понесла мене, а решта членів родини Мерці лишилися там. Звідси можна було бачити, як вони стоять там на майдані. Вони, напевне ж, ще чітко не усвідомили, що сталося, тож сторопіло лишалися там. Я також не розумів, як могло так статися. Однак я знав, що сталася дуже важлива подія. І ця подія проклала таку далеку відстань між мною і ними. Причому сталося все так швидко, що навіть не було часу подумати, однак наблизитися тепер було не так-то й просто. Люди, що були тут, під моїм поглядом, стомилися бігти, тож повалилися на траву. Я думаю, вони також не розуміли, навіщо вони все це роблять. Навіть якщо в цьому світі й стаються дива, їхніми авторами ще ніколи не був простолюд. Увесь цей шал, як і в випадку, коли спиш із жінкою, на тому й скінчився, досягнувши свого піку. Збудження, піднесення, шалений біг — а що зрештою? Розмазалися по землі, мов розмочені дощем грудки глини.

Два моїх прислужники також змокли від поту й дурнувато відкривали роти, мов риби, що вистрибнули на берег. На обличчях у них була така ж, як зазвичай властива мені, недоумкувата посмішка.

Сонце на небі дедалі більше розпалювалось, тож люди повставали з землі й почали розходитися купками по двоє-троє осіб. Опівдні тут лишилися тільки ми троє — я, Соднам Г'ялцен і Аїр-молодший.

Ми також вирушили назад до замку.

Яке ж широке насправді було це поле ячменю! Я увесь зійшов смердючим потом, поки його перейшов.

На майдані було порожнісінько. Тільки Вангбо Єшей все ще сидів на тому самому місці, де ми з ним зустрілись уранці. У замку панувала тиша — без жодного звуку. Я дуже сподівався, що хтось вийде роздивитись або спричинить якийсь звук. Осіннє сонце так потужно світило на важку кам'яну стіну, що мерехтіло в очах і здавалося, ніби вона вилита з заліза. Коли сонце досягло верхівки, тінь зіщулилась під ногами, мов злодій, що не наважується розправити тіло.

Вангбо Єшей дивився на мене, й вираз його обличчя постійно мінявся.

Відтоді, як він утратив язик, його обличчя постійно збагачувалося виразами, і тепер за короткий проміжок часу на ньому немовби відобразились усі чотири сезони з їхніми вітрами, дощами й грозами.

Він по-старому заговорив зі мною очима, не розтуляючи вуст.

— Оце так панич повернувся?

— А що ж робити? Так і повернувся.

Я спочатку хотів сказати, що всі ті люди, мов велика вода, понесли мене вдалечінь, а потім зникли з розлогої долини. Однак я цього не сказав. Тому що не міг висловити підтекст, не міг висловити те, що дійсно хотів сказати. Адже «велика вода» — це метафора, а яке значення має метафора? Метафора — це лише метафора, вона сама по собі не може бути важливою.

— Невже ти не знаєш, яке диво сталося насправді?

— Ти заговорив.

— Дурний ти, паничу.

— Іноді буваю.

— Через тебе диво змило водою.

— Вони дійсно подібні до повені.

— Ти відчув силу?

— Велику силу, яку неможливо стримати.

— Тому що вона не мала напрямку.

— Напрямку?

— Ти ж не вказав їм напрямок.

— Коли мої ноги не на землі, у мене в голові починає крутитися.

— Ти ж сидів на висоті, а вони спираються на вказівки того, хто високо.

Я подумав, що потроху починаю розуміти:

— Що я втратив?

— Ти дійсно не хочеш бути туси?

— Дай мені подумати, я хочу чи не хочу бути туси.

— Я кажу про туси Мерці.

Отак другий панич родини Мерці стояв під палаючим сонцем і думав, думав, а в замку так і не було жодного руху. Нарешті я голосно вигукнув до замку:

— Хочу!

Вангбо Єшей підвівся, розтулив вуста й сказав:

— …Ди-во… не… мо-же… ста-ти-ся… дві-чі…

Тепер я зрозумів: варто було мені махнути рукою тоді, як велика вода змила б усі перешкоди на шляху до того, щоб я став туси. Навіть і цей замок, якби він виявився перешкодою. Однак я, дурень, не вказав їм напрямку і тільки даром розтратив на широкому ячмінному полі величезну енергію — її остання хвиля розбилась об чагарі азалій перед горою.

Я, човгаючи ногами, повернувся до своєї кімнати. Ніхто так і не вийшов мені назустріч. Навіть моя дружина не з'явилась. Я повалився на ліжко й почув, як упав на підлогу один чобіт, потім — другий, причому з таким звуком, який сягнув аж глибини вух і серця. Я спитав себе: «Диво — то велика вода?» А потім повільно заснув, сповнений плескоту великої води в вухах.

Коли я прокинувся, перед очима вже було світло присмеркових ліхтарів.

— Де я? — спитав я.

— Мабуть, ніхто не знає, де ти, — був голос Тхарни.

— Хто я?

— Ти — дурень, причому справжній, — це вже був голос матері.

Обидві жінки чатували біля мого ліжка — опустивши голови й не бажаючи прямо подивитися на мене. Я теж не наважувався подивитись їм в очі. У моєму серці зринула безмежна зажура.

Прояснила мої питання Тхарна.

— Тепер ти зрозумів, де ти? — спитала вона.

— Вдома, — відповів я.

— Зрозумів, хто ти?

— Я — дурень, дурень родини Мерці.

Коли я це сказав, по моєму обличчю покотилися сльози.

Вони падали дуже швидко і я чув їхнє капотіння, а також чув голос, який вирізняв як свій:

— Коли все стається повільно — я розумію, повільно, але події змінювалися дуже швидко.

— Повертайтесь удвох на кордон, — сказала мати. — Мабуть, там ваше місце.

Ще вона сказала, що після того, як «нинішнього» туси не стане, їй також доведеться тікати до сина. Мати знала, що на мене чекає безсонна ніч, тому перш ніж піти, вона замість мене долила олії в каганець. Моя дружина заплакала. Я чув жіночий плач не вперше, але ще ніколи мені не було так важко його чути. Тієї ночі час ішов дуже повільно. Це вперше я так ясно усвідомлював час. Тхарна заснула, плачучи, і навіть схлипувала уві сні. Її трагічний вигляд викликав у мене бажання кинутися до неї, однак я все ж лишився сидіти в тіні каганця. Мій запал дуже швидко минув, і невдовзі я відчув холод. Коли Тхарна прокинулась, спочатку її очі світилися ніжністю. Вона спитала:

— Ти так і просидів усю ніч, дурнику?

— Так і просидів.

— Тобі не холодно?

— Холодно.

У ту мить вона остаточно прокинулась і згадала, що відбулось удень. Тоді вона знову зіщулилась під ковдрою, її очі зробились холодними і з них потекли низкою сльози. Невдовзі вона знову заснула. Я не хотів іти в ліжко. Навіть якби я й ліг, то все одно не заснув би. Тож я вийшов пройтися. Я побачив, що в батьковому вікні горить світло. Хоча в замку не було чутно найменшого звуку, однак неодмінно щось саме зараз відбувалося. Удень був момент, коли я міг вирішити все. Однак тепер прийшла ніч і ситуація змінилась. Тепер інші вирішували все.

Місяць ішов по небу дуже повільно, події відбувались повільно, час також ішов повільно. Хто сказав, що я — дурень, адже я відчув час? Хіба ж дурень може відчути час?

Олія в каганці википіла й тоді знадвору крізь вікно увійшло місячне проміння.

Потім і місяць сів. Сидячи в темряві, я хотів змусити свою голову подумати про щось, наприклад, про те, що я буду робити, коли настане новий день. Однак мені не думалось. Кульгавий управитель якось казав, що думати — означає потайки говорити з собою. Однак мені було не так вже й легко говорити без звуку. Та й узагалі — як можна говорити без звуку? Це я так кажу, ніби я ніколи не думав. Але я думав. Однак тоді я не думав спеціально про щось. Саме тоді, коли думаєш спеціально, потайки говориш із собою. А я так ні про що не міг думати. Я сидів у темряві, слухаючи, як Тхарна іноді схлипує уві сні у проміжках між довгими і глибокими вдихами. Потім темрява стала прозорішою.

Уперше в житті я побачив, як приходить день.

Тхарна прокинулась, однак вдавала, що продовжує спати. Я сидів, як і раніше. Потім увійшла мати. Обличчя в неї було сіро-чорне, як у людини, що не спала всю ніч. Вона знову сказала:

— Їдь на кордон, сину. А якщо там буде неможливо лишатися, тоді їдь до родини Тхарни, і забирай із собою свої речі.

Коли до мене заговорили, я відразу ж почав думати й сказав:

— Мені не потрібні всі ті речі.

Тхарна вийшла з ліжка. Здавалося, що її груди — то не продовження тіла, а дві бронзові посудини, встановлені на ньому. У шафі, що стояла в їдальні родини Мерці, були декілька бронзових голубів — вони блищали так само, як і груди моєї дружини. Вона вдягла довгий шовковий халат, і по її тілу потекло вранішнє світло. У інших жінок такого не буває — проміння тільки відбивається від їхніх тіл, але не може по них текти. Навіть завжди заклопотана дружина туси казала:

— У світі не існує жінки, гарнішої за твою дружину.

Тхарна не повернула свого обличчя, а відповідала, дивлячись на себе в дзеркало:

— Якщо вже чоловік такий, то, мабуть, і його дружина повинна викликати в людей бажання її вкрасти.

Дружина туси зітхнула.

— Тоді ти будеш виглядати жалюгідно, дурнику, — розсміялася Тхарна.

36. Зречення престолу

У родині Мерці дуже багато справ вирішуються за сніданком. Сьогодні атмосфера в їдальні була відповідно важка. Усі, не зупиняючись, заповнювали роти їжею, ніби змагалися, хто більше з’їсть.

І тільки мій старший брат розглядався на все навколо ясними очима. Я помітив, що найбільше він дивився на батька-туси й на мою гарну дружину. Коли прийшов час розходитись після сніданку, дружина туси дуже вчасно гикнула: «Ек…»

— Якщо хочеш щось сказати, кажи, — сказав туси.

Дружина туси сіла прямо й сказала:

— Ек… Бовдур із своєю дружиною збирається повертатися.

— Повертатись? Хіба не тут його дім? Так, так, звичайно, я розумію, що ти мала на увазі, — сказав туси, — однак він повинен розуміти, що землі на кордоні — то також не їхні землі. Мої землі не ділились і справжнім їхнім володарем є туси.

— То давайте я замість володаря керуватиму торгівлею там, — сказав я.

І тут заговорив мій старший брат — спадкоємець володаря й розумник у родині Мерці. Він говорив не до мене, а до моєї дружини:

— Що ви будете там робити, коли поїдете? Там хіба весело?

Тхарна холодно посміхнулась і відповіла йому:

— Виявляється, все, що ти робиш, — то заради веселості?

— Іноді зі мною дійсно весело, — сказав старший брат.

Це було відверте під'юджування.

Батько подивився на мене, однак я нічого не сказав. Тоді туси повернувся до Тхарни й спитав її:

— Ти теж хочеш їхати?

Тхарна поглянула на мого старшого брата, подумала й відповіла двома словами:

— Мені байдуже.

Тоді туси сказав до своєї дружини:

— Нехай молода пара побуде тут ще декілька днів.

Усі продовжували сидіти, не маючи наміру розходитись. Тоді туси почав кашляти, а прокашлявшись, підняв голову й сказав:

— Розходимось.

Відтак усі розійшлися.

Я спитав Тхарну, чи не хоче вона пройтися. Вона відказала:

— Ти думаєш, ще може статися щось приємне? Із моєю матір’ю ти був таким сміливим, а тепер що?

— Дійсно, а що тепер? — перепитав я.

— Тепер із тобою покінчено, — сказала вона, холодно посміхнувшись.

Я вийшов із замку на майдан, але там нікого не було, хоча зазвичай люди там лишались. Тепер же скидалося на те, що там усе начисто вимів вітер.

Я зустрів старого ката. Хоча я не говорив до нього, він став переді мною на коліна й сказав:

— Паничу, прошу тебе, відпусти мого сина, не бери його знову з собою, адже в майбутньому він буде катом твого старшого брата, а не твоїм.

Я хотів копнути його в обличчя, однак відійшов, не зробивши цього. Пройшовши зовсім трохи, я зустрів його сина й сказав йому:

— Твій батько хоче, щоб я більше не прикликав тебе.

— Усі кажуть, що ти не станеш туси.

— Котися звідси, — відказав тоді я.

Він не покотився, а залишився стояти при дорозі, опустивши свої довгі руки — ознаку приналежності до родини Аїрів, та дивлячись, як я поступово віддаляюсь, шмагаючи дерев'яною палицею придорожні хащі та реп'яхи.

Я пішов одвідати Санг'є Дролму та її срібляра. Від срібляра йшов запах печі, а від Дролми знову запахло помиями. Я сказав їй про це. На її очах тремтіли сльози коли вона казала мені:

— Коли я повернулась, я сказала срібляру, що коли ми підемо з тобою, в нас з'явиться можливість вибитись у люди, однак… однак… ех, паничу!

Вона не могла далі говорити, тож відвернулась і побігла від мене. Я почув, як срібляр сказав до своєї дружини:

— Зваж на те, що твій панич все-таки дурень.

Коли я дивився на спини цих двох людей, я відчував якусь розгубленість у душі. У цей момент хтось висловив те, що було в мене на серці:

— Я вб’ю цього срібляра, — не знати коли став позаду мене Соднам Г’ялцен. Він додав: — Я замість тебе вб’ю цих людей, уб’ю срібляра і старшого панича також уб’ю.

— Однак я вже не зможу стати туси. Не зможу, — сказав я.

— Тим більше, я повинен їх убити.

— Вони теж можуть убити тебе.

— Нехай спробують.

— Вони також можуть вбити мене. Вони скажуть, що це я наказав тобі когось убити.

Соднам Г’ялцен аж витріщив на мене очі й вигукнув:

— Невже ти не тільки дурень, але ще й боїшся смерті?! Якщо ти не зможеш стати туси, нехай вони тебе вб’ють!

Я хотів йому сказати, що вже зазнав такого болю, ніби мене зарізали ножем. Раніше я вважав, що бути чи не бути туси — то моя особиста справа, але тепер я зрозумів, що стаєш туси також і для інших. Однак тепер уже пізно про щось говорити. Я обійшов навколо замку й знову повернувся на майдан. У холодку під горіхом знову сидів Вангбо Єшей. Здавалося, що його зовсім ніяк не торкнулися вчорашні події. Обличчя в нього, як і завжди, було багате на вирази. Я сів поруч і сказав:

— Усі кажуть, що я вже не зможу стати туси.

Він мовчав.

— Я хочу бути туси.

— Я знаю.

— Тільки тепер я зрозумів, наскільки хочу бути туси.

— Я знаю.

— Але чи я ще зможу стати туси?

— Я не знаю.

Вище були описані справи, що я їх зробив у перший день після тієї події.

На другий день туси прийшов на сніданок пізніше всіх. Побачивши, що всі чекають на нього, він затулив долонею одне око й сказав:

— Не чекайте мене, їжте. Я думаю, що захворів.

Усі почали їсти.

Я узяв миску повільніше за інших, тож він люто подивився на мене. Я подумав, що туси мав проблему з очима, однак його очі люто блищали, чого не буває з хворими очима. Кинувши на мене свій погляд, він знову затулив око рукою. Він хотів таким чином налякати мене, однак я не злякався.

— Очі в батька не хворі, — сказав я.

— А хто тобі сказав, що в мене хворі очі?

— Твоя рука. Адже коли людина хвора, вона тримається рукою за те місце, яке болить.

Здавалося, що він хоче вибухнути гнівом, однак він все ж таки стримався. Він відняв свою руку від ока й уважно оглянув мене з голови до ніг, потім сказав:

— Зрештою, виявляється, що ти все-таки дурень.

Це, напевне, щоб більше не затуляти око рукою. Потім туси поклав дві свої руки в руки дружини. Погляд, яким він дивився на дружину туси, не був схожим на погляд чоловіка на жінку, а був поглядом сина на свою матір. Він спитав дружину:

— Я покличу літописця?

— Якщо ти все вирішив, тоді клич, — відказала пані.

Коли увійшов літописець, з очей матері викотилися кілька великих сльозин і закапали по підлозі.

— Запиши слова туси, — сказала дружина туси літописцеві.

Літописець відкрив зошит, що я йому подарував, і послинив кінчик ручки. Усі поставили миски на стіл. Туси Мерці дуже уважно оглянув кожного, а потім, затинаючись, промовив:

— Я захворів і постарів, а також стомився за багато років турбот про родину Мерці. Я вже довго не проживу.

Я подумав: як може все це статися з людиною за одну ніч? Тож спитав:

— Як це батько міг відразу і стомитись, і постаріти, й захворіти? Хіба це все буває одночасно?

Туси підняв руку й сказав:

— Дай мені договорити. Якби ти не був таким дурним, а твій старший брат — таким розумним, я б не постарів, не стомився й не захворів так швидко. Ваш батько не спав уже багато ночей поспіль.

Туси говорив дуже швидко, низько опустивши голову й закривши долонями очі, ніби в нього вже не буде сил почати спочатку, якщо хтось його зупинить.

Хоча він говорив тихо, для кожного з нас його голос видавався надзвичайно дзвінким.

— Зрештою, в двох словах, — сказав він, — я хочу ще за життя поступитися місцем туси на користь законного спадкоємця — мого старшого сина Тенкйонга Гонпо.

Значить, туси проголошено, а він — зрікається престолу!

Він продовжував говорити про те, що поступається своїм місцем розумному старшому синові з відомих усім причин і ще через свої особисті причини. Так він, туси, говорив, говорив, аж поки його опущена голова поступово піднялася. Насправді, майже все, що він говорив, він говорив сам до себе. Тобто туси, який готується поступитися місцем, говорив до туси, який не хоче поступатися місцем. Іноді серце людини ділиться на дві половини, й одна з них хоче так, а інша — інакше. І тоді в голові людини можуть лунати два голоси. Туси зараз якраз за допомогою одного голосу намагався заглушити інший. Насамкінець він заявив, що вибір старшого сина на спадкоємця цілком правильний, оскільки він старший син, а не молодший, і оскільки він розумний, а не дурень.

Щоб утішити свого молодшого сина, туси Мерці сказав:

— До того ж молодший син родини Мерці згодом стане туси Ронггонг.

— Негідний бути туси Мерці гідний бути туси Ронггонг? — спитала Тхарна.

Туси Мерці не мав що їй відповісти.

Тут раптом, несподівано для всіх, заговорив літописець, який тільки вчора відновив здатність розмовляти:

— Туси каже правильно — старший син повинен отримати місце туси. Однак неправильно інше — жодна важлива подія не підтверджує того, що молодший син — дурень, а старший — розумний.

Дружина туси аж рот розкрила, дивлячись на літописця.

— Ну, це всі знають, — відказав туси.

Літописець додав:

— Іноді ти навіть наказував мені ще записати твої слова про те, що дурний син зовсім не дурний, адже він зробив таке, що розумній людині навіть важко уявити.

— Усі люди говорять, що він — дурний, — підвищив голос туси.

— Але ж він розумніший за деяких розумних!

— У тебе в роті знову виріс язик? — холодно засміявся туси. — І ти знову заговорив? То ще раз утратиш свій язик.

— Хіба мені шкода якогось обрубка, коли ти хочеш втратити гарного туси?

— Я тебе вб’ю.

— Твоя воля. Але я бачу, що через твою дурість похитнеться основа родини Мерці.

— А який стосунок до тебе мають справи моєї родини?!

— Так ти ж призначив мене своїм літописцем! А літописець — це історія, історія!

— Тобі не слід говорити, — сказав я, — записуй те, що бачиш, і все — хіба то не буде історія?

Обличчя літописця почервоніло, й він вигукнув до мене:

— А ти знаєш, що таке історія? Історія повідомляє людям, що правильно, а що — ні. От що таке історія!

— Ти, однак, лишився язикатий, — сказав до літописця мій старший брат, який ось-ось мав офіційно стати туси. — Коли я стану туси, мені теж потрібен буде літописець, щоб записувати все, що я зроблю, однак тобі не слід було так поспішати показувати мені, що в тебе в роті ще щось ворушиться. Тепер ти втратиш свій язик.

Літописець уважно подивився на обличчя мого брата, потім — на обличчя туси й зрозумів, що йому знову доведеться втратити свій язик. Він також кинув погляд і на мене. Однак він ніяк не підкреслював, що втрачає язик через мене. Обличчя літописця зробилося біліше паперу, й коли він говорив до мене, голос його хрипів:

— Паничу, хто втратив більше — ти чи я?

— Ти, адже ніхто ще двічі не ставав німим.

— Однак так само ще ніхто, кого всі люди вважали дурнем, не втрачав можливості стати туси через недолугість власного батька і ще й у той момент, коли всі вважали, що він повинен стати туси.

Мені нічого було сказати.

— Звичайно, якби ти став туси, то теж через недолугість розумної людини, — сказав він, — через недолугість твого старшого брата.

Поки ми так удвох розмовляли, внизу вже став кат в очікуванні. Я не хотів дивитись, як його знову піддають катуванню, тож попрощався з ним на горішньому поверсі.

Він, звертаючись до моєї красуні дружини, сказав голосом, який усі могли почути:

— Пані, не слід турбуватися про свого чоловіка, не слід втрачати надію, адже люди, які вважають себе розумними, завжди припускаються помилки.

Він сказав ці слова обернувшись, коли спускався на тортури. Потім він додав щось іще, але налетів вітер і розвіяв його голос, так що ми нічого не змогли почути. Старший брат також спустився за ним униз і коли вітер минув, нагорі ми почули, як він сказав до нього:

— Ти також можеш обрати смерть.

Літописець зупинився на сходах, обернувся, піднявши обличчя до нахаби, що стояв перегоном вище, і сказав:

— Я не помру, я ще побачу, як ти помреш на моїх очах.

— Та я просто зараз тебе страчу!

— А ти що, вже просто зараз став туси Мерці? Туси сказав тільки, що має намір зректися престолу, але ще не зрікся.

— Гаразд, спочатку віднімемо в тебе язик, а коли я стану туси, тоді тебе вб’ю.

— Ну, на той час ти, мабуть, захочеш убити не тільки мене?

— Так.

— Може, повідомиш мені, кого ти схочеш убити? Адже я — твій літописець, паничу!

— Прийде час і дізнаєшся.

— Твого молодшого брата?

— Він — негідник, який не хоче змиритися з тим, що дурень.

— Дружину туси?

— На той час вона дізнається, хто розумніший.

— А як щодо дружини твого молодшого брата?

— Чорт забирай! Вона — справжня красуня, навіть гарніша від кхадоми! Вона вчора снилася мені всю ніч.

— От бачиш? Ти — розумна людина, а жодна з твоїх справ ні для кого не є дивиною, — сказав літописець, розсміявшись.

— Поговори-поговори, може, тобі легше стане перед покаранням.

І тут завжди культурний літописець вперше вилаявся:

— А я так боюся, чорт забирай!

Це були останні слова, які ми почули від нього в цьому світі.

Тхарна ще ніколи не бачила, як професійний кат виконує покарання і також не бачила, як людині відрізають язик, тож підвелась і пішла вниз. Дружина туси заговорила до свого чоловіка:

— Ти ж іще не бачив, як інший туси карає людину, хіба не підеш подивитись?

Туси похитав головою. На обличчі в нього був вираз болю — він хотів, щоб усі знали, якого великого болю зазнає людина, яка зрікається престолу.

Однак дружина туси сказала, незважаючи на все це:

— Якщо ти не підеш, то я піду — я ще не бачила, як людина, яка ще не стала офіційно туси, виконує обов’язки туси.

Договоривши, вона пішла вниз.

Дуже швидко вся будівля спорожніла.

Коли туси залишився віч-на-віч із сином-дурнем, вираз болю на його обличчі посилився. У моєму серці біль був удесятеро, а то й у сто разів більший, однак це ніяк не відображалося на моєму застиглому обличчі. Я знову підняв догори голову, щоб подивитися на небо. Надворі був вітер, тож по синьому квадратику вікна швидко пропливали хмарина за хмариною. Я не хотів бути разом із туси, який щойно зійшов зі свого місця, тож повернувся й рушив надвір. Коли вже одна моя нога була за порогом, батько раптом заговорив до моєї спини:

— Синку, хіба ти не хочеш побути трохи з батьком?

— Я не можу бачити хмари на небі, — відповів я.

— Повернися, сядь переді мною.

— Я хочу вийти. Там, надворі, є хмари, я хочу їх побачити.

Туси нічого не залишалося, як вийти за мною з кімнати й стати поруч у коридорі на одному з поверхів багатоповерхового замку та подивитися трохи на ланцюг хмар на небі. Зовні, на майдані, не було такого галасу, як буває зазвичай, коли карають людину. Потужне сонячне проміння накривало натовп, немовби блискучий золотий купол. І натовп під цим куполом мовчав, не видаючи жодного звуку.

— Так тихо, — сказав туси.

— Ніби в світі й не існує родини Мерці.

— Ти ненавидиш мене?

— Ненавиджу.

— Тобі ненависно, що ти дурень?

— Я не дурень!

— Однак ти схожий на дурня!

— Ти — дурніший за мене, а він — ще дурніший за тебе!

Батько похитнувся й сказав:

— Мені паморочиться в голові, я не можу встояти.

— То падай, — відказав я. — Навіщо ти здався тепер, коди є новий туси?

— О Небо, який же ти безсердечний, чи ж ти, зрештою, мій син?

— А чи ти, зрештою, мій батько?

Тоді він сам спромігся вирівнятись і сказав, зітхнувши:

— Я не хотів так вчинити, я хотів передати місце тобі, однак твій старший брат неодмінно розпочав би війну. Справи, що ти зробив, говорять про те, що ти в сто разів розумніший від нього, але я не можу бути певен, що ти завжди будеш розумним. Я не можу бути певен, що ти не дурень.

У його інтонації було щось дуже зворушливе, я хотів щось йому сказати, але не міг пригадати що.

На небі невідь-звідки з'явилася темна хмара й заступила сонце. Саме в цей момент натовп на майдані дружно видихнув: «Ех…», і здалося, що цілий замок захитався від цього звуку.

Я ще ніколи не чув, щоб так багато людей голосно зітхали під час роботи ката. Я думаю, туси теж ніколи не чув, тому він злякався. Ще я думаю, що він вирішив змінити своє рішення. Я пішов униз, і він рушив слідом за мною. Він хотів, щоб я чесно сказав йому, чи я, врешті-решт, розумна людина, чи дурень. Я обернувся й усміхнувся йому. Я дуже тішився з того, що можу отак обернутись і усміхнутись йому. А він повинен був дуже цінувати цю мою усмішку. Він знову заговорив, стоячи на три сходинки вище свого дурного сина. Він зворушливо сказав:

— Я знаю, що ти можеш зрозуміти, що в мене на душі. Щойно ти почув, як зітхає простолюд — ніби земля під ногами захиталась. Коли вони, мов божевільні, підхопили тебе й понесли, зрівнявши з землею ячмінь, я злякався, справді злякався. Навіть твоя мати злякалась. Це в той день я вирішив ще за життя поступитися місцем твоєму старшому брату. Я хотів бачити, як він заспокоїться на тому і як ти спокійно житимеш під ним.

У цю мить у моїй голові раптом зринула одна думка й на язику відчувся біль, мов від поколювань голкою. Я зрозумів, що літописець вже знову втратив свій язик і цей біль передається від нього. Відтак я сказав:

— Я також не бажаю говорити.

Після цих слів біль на моєму язику пройшов.

37. Я мовчу

Я раптом вирішив більше не говорити.

Мій друг Вангбо Єшей ще раз, і тепер назавжди, втратив свій язик. Він втратив його через мене. Навіть якщо в цьому світі й станеться якесь диво, він уже не зможе втретє заговорити. Цього разу кат вирвав його язик з коренем. Коли я прийшов на майдан, хмари на небі вже розсіялись і сонячне проміння знову освітило землю. Літописець лежав під горіхом, тримаючи в роті унікальні ліки родини Аїрів для зупинки крові, й нерухомо дивився на небо. Підійшовши ближче, я побачив, що з нього тече піт, тож пересунув його далі в тінь дерева.

— Мовчати краще, я теж не хочу говорити, — сказав я до нього.

Коли він дивився на мене, з кутиків його очей витекли дві великі сльозини. Я простягнув палець і вмочив його в сльози, відчувши їхню сіль.

Обидва Аїри саме прибирали свої інструменти. На іншому боці майдану, у величезній тіні, що її відкидала кам’яна стіна замку, стояли й розмовляли мій старший брат і моя дружина. Старший панич раз по раз шмагав батогом по коноплях, що буяли за рогом стіни; Тхарна також виглядала схвильованою й постійно потирала однією рукою іншу. Може, вони обмінювались думками про щойно побачену сцену, коли інша людина втратила свій язик? Я вже не хотів розмовляти, тому не міг приєднатися до них. Однак дружина туси, мабуть, відчувала інтерес до їхньої розмови, тож попрямувала туди. Однак ті двоє розійшлися, не чекаючи, поки вона до них наблизиться, й пішли нагору. Моя дружина жодного разу не подивилась у мій бік, перш ніж піднятись. Однак мати кинула на мене поглядом. Її погляд був таким самим, яким я дивився в цей момент на Вангбо Єшея.

У цей час я побачив, як з-за рогу важкої мурованої стіни замку висунулось якесь гаспидське обличчя. Мені здалося, що я побачив у ньому щось важливе для себе. Так, з першого погляду на це обличчя було видно, що його власник дуже довго не розмовляв із людьми, і навіть в думках сам із собою. Коли це обличчя, самотніше, ніж місяць, висунулось із-за рогу ще раз, я розгледів поза самотністю ще й ненависть. Тоді я відразу ж згадав, хто це. То був месник родини Мерці, він прийшов поквитатися за померлого батька. Він вирушив сюди ще тоді, коли я був на кордоні, але чомусь дістався замку тільки сьогодні. Мати вже збиралась увійти в замок і перед цим ще раз обернулась і кинула на мене поглядом. Однак, оскільки я вже вирішив не розмовляти, то мені не було необхідності повідомляти їй новину про те, що з'явився вбивця, до того ж убивці не становлять небезпеки для жінок.

Я сидів під горіхом і дивився, як витягується тінь, що її відкидав замок у післяобідню годину, а також дивився на світлу осінню долину. Спочатку Вангбо Єшей був поруч, але потім два кати забрали його. Нарешті сонце сіло за гори і в долині зашурхотів вітер. Птахи масово поверталися додому, танцюючи на вітрі, мов розідране на клапті рядно. Прийшов час вечеряти, і я навпростець попрямував до їдальні.

Усі вже зібралися там і лагідно мені усміхнулися. Я подумав: це, мабуть, тому, що я знову став сумирним дурнем. Усі наввипередки почали щось говорити до мене, однак я твердо вирішив не казати ні слова. Старший брат говорив до мене, але обличчя його весь час було повернуте до Тхарни, що сиділа поруч зі мною:

— Якщо ти, братику, так і мовчатимеш, то навіть Тхарна почне вважати тебе дурнем.

Потім він додав, звертаючись до своєї незрівнянно чарівної невістки:

— У дурнів злість завжди накопичується всередині, вони її не вміють висловити.

В очах Тхарни засвітились зелені вогники. Я подумав, що це — через нахабство мого брата, однак несподівано ці її очі звернулися до мене:

— Ну тепер ти більше не зможеш сказати, що ти не дурень?

Я почав пригадувати всі події від самого початку й не міг згадати, коли це я їй казав, що я не дурень. Однак я вже вирішив не розмовляти з іншими.

— Якщо він не хоче говорити — не змушуйте його, — сказав батько. — Він також чоловік у родині Мерці, і він зробив для нашої родини багато такого, чого ніхто з нас ніколи не робив. Мені дуже прикро бачити його в такому стані.

Потім усі підвелись і розійшлися, але я залишався сидіти на своєму місці.

Батько також лишився сидіти. Він сказав:

— Моя дружина не покликала мене, коли виходила. Твоя — також не покликала тебе.

Я мовчав.

— Я знаю, що ти хочеш повернутися на кордон, — сказав батько, — однак я не можу дозволити тобі цього. Якщо ти справді дурний, то повернення туди нічого не змінить, а якщо ти не дурень, тоді буде тільки гірше — тоді брати Мерці можуть взятися за найкращу зброю й підуть один на одного війною.

Я мовчав.

— Кульгавий управитель надіслав людей, щоб вони забрали тебе й повернулися, — повідомив він мені, — однак я відправив їх назад. Я не можу все доручити тобі, адже хоча ти й виконав красиво певні справи, однак я не можу бути певен, що ти — розумна людина. Я більше схильний думати, що то було диво й тобі допомагав дух, однак я не можу приймати рішення на підставі дива.

Я підвівся й пішов, покинувши його одного в їдальні. Туси низько-низько опустив голову.

У кімнаті моя гарна дружина саме розчісувалась перед дзеркалом і її довге волосся блищало в світлі ліхтаря. Я робив усе можливе, щоб моє відображення не з’явилось у дзеркалі поряд із її милим личком.

Вона посміхалася собі в дзеркало й зітхала до обличчя в ньому. Я якомога тихіше ліг у ліжко. Потім вона заговорила. Вона сказала:

— Тебе цілий день не було поруч зі мною.

Поза товстим кам'яним муром гуляв вітер, розворушуючи опале листя й суху траву.

— Ніхто в світі не повірить, що поруч із такою гарною жінкою, як я, хоча б один день не було чоловіка.

Вітер гуляв над річкою, що несла теплу воду. Однак коли він здіймав з теплого лона річки бризки, вони відразу ж ставали холодними. Таким чином і вся вода день за днем ставала прохолоднішою, аж поки одного вечора здійняті вітром краплі води не впали назад крижинками. Так наступала зима.

— Твій старший брат мав розмову зі мною, він все-таки цікавий чоловік, попри те, що зазнав поразки на війні.

Тхарна все ще розглядала себе з усіх боків у дзеркалі. Я лежав на ліжку і споглядав картину приходу зими, що явилася перед моїми очима. З полів уже все зібрали. Чорні клушиці[135] й білі голуби[136] збирались у зграї й крутилися з криками в повітрі, танцюючи по всьому небу. Однак попри це зимі все одно бракувало запалу, оскільки річка, оскільки її потік, що надавав усьому жвавості, були скуті кригою і лежали під її шаром.

— Хто б міг подумати, що ти й справді перестанеш розмовляти! — сказала Тхарна, посміхнувшись.

Вона нарешті полишила дзеркало й сіла на краю ліжка, продовжуючи говорити:

— О Небо, що робити, коли в цьому світі знаходиться дурень, який перестає розмовляти?

У цей момент пролунав стук у двері й Тхарна знову накинула одяг та сіла перед дзеркалом.

До кімнати, відсунувши двері, увійшов старший брат і сів на краю мого ліжка. Він сидів до мене спиною, а Тхарна сиділа перед дзеркалом спиною до нас обох. Брат, дивлячись на жінку в дзеркалі, сказав:

— Я прийшов провідати брата.

Відтак вони почали розмову в дзеркалі.

— З того не буде жодної користі, адже він більше не розмовляє, — сказала Тхарна.

— Це ти не дозволяєш йому чи він сам не говорить?

— Мабуть, у всіх чоловіків Мерці не все гаразд з головою?

— Я не такий, як він.

Вони, напевне, ще багато про що переговорили, я ж ненадовго занурився в сон, а коли прокинувся, вони саме прощалися. Тхарна все так само сиділа перед дзеркалом, спиною до старшого панича. Той, уже підійшовши до дверей, ще раз обернувся й сказав:

— Я буду часто провідувати брата. У дитинстві я дуже любив його. Але потім, коли він захотів стати туси, він почав мене ненавидіти. Однак я все одно буду до нього приходити.

Тхарна вже заплела розпущене волосся в косу, а тепер, залишаючись перед дзеркалом, почала її розплітати.

Уже за вікном старший панич сказав:

— Лягай спати й не переживай, що тобі ні з ким буде поговорити, адже замок великий, а ти — така гарна!

Тхарна засміялася.

Старший брат також засміявся за вікном і сказав:

— Молодший брат справді дурень, якщо не говорить із тобою! У світі немає жінки, прекраснішої за тебе.

Під звуки його кроків, що повільно віддалялися, Тхарна дмухнула на каганець, і кімнату залило місячне сяйво. Осінні ночі були вже доволі прохолодними, однак Тхарна не боялася, вона стала перед ліжком і почала по черзі скидати одяг, потім ще трохи постояла, чекаючи, коли зникне звук кроків за вікном, і вже тоді лягла в ліжко.

— Дурнику, — сказала вона, — я знаю, що ти не спиш, тож не прикидайся.

Я лежав не рухаючись.

Тоді вона посміхнулась:

— Ну що ж, почекаємо до завтрашнього ранку, якщо ти й тоді не говоритимеш, тоді будемо вважати, що ти насправді перестав говорити.

Уранці я прокинувся пізніше звичайного й коли відкрив очі, Тхарна вже вбралася й причепурилася: вона була вся в червоному й сиділа в яскравому сонячному світлі, що лилося крізь двері. О Небо, якою ж красивою вона була! Вона сиділа там, ніби квітка, яку можна побачити тільки уві сні. Побачивши, що я прокинувся, вона підійшла до ліжка, нахилилась і сказала:

— Я весь час чекала, поки ти прокинешся. Вони кажуть, що жінка повинна чекати, поки чоловік прокинеться. До того ж є іще твої численні запитання, чи не так? Інакше ти стаєш іще дурнішим.

Попри те, що ця красуня схилилась до мене, я тримав губи міцно стиснутими.

— Якщо ти й далі не говоритимеш, то справді станеш цілковитим дурнем, який не знає ні хто він, ні де він. Тож краще тобі заговорити.

У моєму роті, постійно закритому через те, що я спав цілу ніч і ще через те, що я не хотів розмовляти, накопичилося смердіння. Коли я видихнув його, вона закрила ніс і вийшла. А я, ніби якась тварина перед смертю, широко відкривши рот, продовжував видихати смердюче повітря. І тільки коли воно закінчилось, я почав задавати собі питання: хто я? де я? Я лежав у ліжку й думав, думав, дивлячись у обплетений сіро-чорним павутинням куток, притрушений порохом і чадом, і згодом усі ці речі повністю проникли в мою голову.

У цей день я ходив скрізь із усмішкою сновиди на обличчі, щоб знайти якесь місце, яке б нагадало мені, де я. Однак усі картини перед очима здавалися сном — вони були знайомими і, водночас, чужими. Замок туси був високим і величним, але якщо відійти далі й кинути на нього поглядом, він видавався дещо похиленим, зблизька ж було видно, що над землею навіть каміння в його фундаменті дещо прогнило. Мені згадалась історія про мудрого Аку Тонпу[137]. Колись він прийшов до святого місця, яке також було розташоване на майдані. Він хотів покепкувати з одного поважного монаха, тож наказав тому бідоласі обійняти флагшток у центрі майдану. Монах не вірив, що флагшток може впасти, однак все таки пішов його підтримувати. Флагшток був високим, і розумний монах, обіймаючи його, задивився в небо. Він побачив у глибині його хмаринки, що майоріли, мов прапори. Зрештою, флагшток почав рухатись, і тільки напруживши всі свої сили, монаху вдалося втримати його, щоб він не впав. Якби трохи згодом хмари не проминули, монах би зовсім виснажив себе під тим флагштоком. Тепер, коли я дивився на небо, стіна замку так само почала на мене тиснути. Однак я не кинувся її підтримувати, оскільки я не був розумною людиною. Так хмари пливли й пливли по небу, а стіна над головою падала й падала, але зрештою ми всі залишились неушкодженими. Відтак я розсміявся прямо в небо.

Ворог родини Мерці, той самий месник, що хотів був накласти на мене руки на кордоні, знову визирнув з-за рогу, однак загадковий вираз на його обличчі жодним чином не сприяв тому, щоб у мене прояснилося в голові. Він причвалав до мене й сів поруч, потім відкинув полу свого одягу, щоб показати мені ті свої мечі, якими колись розмахував переді мною, й сказав:

— Я вб’ю твого батька й старшого брата.

Я засміявся.

Вбивця стиснув зуби і непомітно зник.

Мати завела мене до своєї кімнати й дмухнула на мене кілька разів опійним димом, тоді в моїй затуманеній голові трохи прояснилося. Мати, заплакавши, сказала:

— Не бійся, мій дурненький синку, ти ж поруч із матір’ю!

Вона знову дмухнула на мене димом. Опій справді гарна річ, адже я майже відразу заснув. І уві сні весь час безтурботно літав. А коли прокинувся, вже знову був ранок.

— Синку, — сказала до мене мати, — якщо ти не хочеш говорити з іншими, говори принаймні зі мною.

Я тільки дурнувато усміхнувся до неї.

По обличчю дружини туси покотилися сльози:

— Якщо не хочеш говорити до них — говори до мене, я ж твоя мати!

Я одягнувся й вийшов з її кімнати. Позаду мене мати сиділа на підлозі, тримаючись обома руками за груди. У мене в грудях теж заболіло, тож я зупинився в очікуванні поки біль мине. Адже нема такого болю, щоб не минув, і цей мій теперішній біль так само. Він, мов гостра стріла, пронизав мої груди, ненадовго зупинився в моєму серці, що сильно калатало, й вийшов зі спини, полетівши кудись, мов птаха.

Якщо спуститися поверхом нижче кімнати туси й повернути за ріг, була моя кімната. Коли я підійшов туди, позаду мене опинилися двоє прислужників і налякали мене, раптом заговоривши. У цей час на сході саме сходило сонце. Я підстрибнув, а коли приземлявся, майже притоптав ногами свою тінь.

Соднам Г'ялцен сказав до мене:

— Паничу, чому ти не спиш разом із Тхарною? Учора ввечері старший панич приходив відвідати її, й вона співала.

Аїр застережливо підняв палець: «Ш-ш-ш…»

З кімнати почулися звуки, які свідчили про те, що Тхарна підводиться з ліжка і вдягається, що шовк торкається її шкіри, а босі ноги ступають по килиму. Коли почувся шурхіт гребінця зі слонової кістки по волоссю, Тхарна знову заспівала. Я ще ніколи не чув, як вона співає.

Я узяв із собою обох прислужників і пішов униз. На майдані я не зупинився, а відразу ж попрямував до пагорбка, на якому жила родина ката. Запах лікарських рослин у їхньому дворі дарував людині справжнє полегшення, тож у мене в голові прояснилося. Я згадав, що вже колись був тут. І я пам'ятав, що бачив кімнату, в якій зберігається одяг мертвих людей. Коли ми опинилися під тією самотньою кімнатою, прислужники принесли драбину. Аїр сказав, що часто приходить сюди і вже заприязнився із кількома вбраннями.

Соднам Г'ялцен розсміявся. Його голос останнім часом зробився дещо грубішим, тож тепер його регіт був схожий на гугукання нічних птахів у великому лісі. Він сказав:

— У тебе що, як і в панича, не все гаразд із головою? Хіба можна заприязнитися з одягом?

Аїр розсердився; його нерішучий зазвичай голос раптом став надзвичайно переконливим. Він сказав:

— У мене, як і в панича, з головою все гаразд, а цей одяг — незвичайний, його залишили люди, що померли на страті, тож у ньому живуть їхні душі.

Соднам Г’ялцен простягнув руку, щоб помацати одяг, однак його рука раптом зависла в повітрі, а дихання зробилося важким.

Аїр сказав, розсміявшись:

— Що, злякався?

Соднам Г'ялцен схопив у жменю одне вбрання червінькового кольору, й відразу ж у кімнаті заметушилося багато порошинок. Хто б міг подумати, що одне вбрання містить стільки пороху? Ми аж зайшлися кашлем, схопившись за животи, а всі решта вбрання в кімнаті, що мали червоно-чорні сліди крові на своїх шиях, закачалися в повітрі, ніби й дійсно в них мешкали чиїсь душі.

— Вони незадоволені, що я привів сюди чужих, тож ходімо звідси, — сказав Аїр.

Ми вибрались із заповненої порохом кімнати на сонце. Соднам Г'ялцен все ще тримав у руках те вбрання, що схопив його в жменю в кімнаті. То було справді гарне вбрання, я навіть не пам’ятаю, щоб десь бачив такий чистий червіньковий колір. Цей колір був таким яскравим, ніби вбрання тільки вчора пошили. Однак не встигли ми ще як слід запам’ятати, яким то був той червіньковий колір, як він потьмянів на сонячному промінні і збляк, прямо на наших очах ставши зовсім іншим червіньковим кольором. Цей новий колір був ще більш дивовижним, адже збігався із старими слідами крові на горловині. Мене охопило нестримне бажання вдягти це вбрання, і я не відмовився від свого наміру[138] навіть коли Аїр благав мене на колінах. Хоча в цьому вбранні я почувався стиснутим, ніби мене хтось міцно обійняв, але все одно не хотів його знімати. Тоді Аїр насмикав трохи зілля й заварив його, після чого дав мені одним духом випити. Відтак відчуття того, що моє тіло міцно зв'язане, минулося. Натомість я усвідомив, що злився з цим одягом в одне ціле.

Це вбрання також не хотіло говорити, тобто, іншими словами, я реалізував його бажання знову ходити в цьому світі, а воно — послухалося мого наміру підтримувати мовчанку.

Тепер усе, що я бачив, було так чи інакше забарвлене у червіньковий колір. Річка, гори, замок, дерева, суха трава — усе було вкрите легким червіньковим серпанком, ніби їхній колір саме тьмяніє й перетворюється на колір застарілої крові.

Дружина туси лежала на тахті для куріння опію. Побачивши мене, вона сказала:

— Який дивний одяг! Щось я не пам'ятаю, коли це тобі його прикупили?

Коли мене в цьому одязі побачила Тхарна, жвавий вираз зник з її обличчя, мов туман на сонці. Вона зажадала, щоб я перевдягнувся. Задля цього вона перевернула догори дном усю шафу з одягом, однак усе, що вона витягала звідти, я топтав ногами. Зрештою, вона всілася на купу різнобарвного одягу із таким негарним обличчям, мов то був камінь, що стримів із води, і сонячне проміння його геть висушило. Повторюючи: «Це — нестерпно! Це — нестерпно!», вона, нарешті, вибігла з кімнати.

Я у червіньковому одязі сидів у своїй кімнаті й дивився на серцевину золотої квітки на килимі, коли раптом побачив у ній Тхарну, що бігла безлюдними коридорами замку, поки не заскочила в кімнату старшого панича. Той якраз, так само як і я, сидів, підібгавши ноги, на килимі, коли чарівна дружина молодшого брата, хитаючись, постала перед ним і впала йому на груди. Власне, вона впала тому, що не могла втриматися на ногах, і своїм ліктем при цьому сильно вдарила молодшого туси в ніс. Тож коли йому на груди впала гарна жінка, разом з тим йому з носа потекла кров. Молодший туси був романтичною людиною, тож не очікував, що його відносини з найкрасивішою в світі жінкою почнуться саме так.

— Ти вдарила мене до крові.

— Обніми мене, обніми мене. Не дай мені боятися.

Молодший туси міцно обійняв її, і кров з його носа закапала на її обличчя. Однак Тхарна не зважала на це.

— Ти забила мене до крові, — сказав молодший туси.

— У тебе потекла кров? У тебе дійсно потекла кров! Значить, ти — справжня людина, я більше не боюся.

— А хто не справжня людина?

— Твій брат.

— Він же дурень.

— Він лякає людей.

— Тобі не потрібно боятися.

— Обніми мене.

У цей час старший туси також сидів у своїй кімнаті. Останні дні він постійно думав, коли ж офіційно передати своє місце старшому сину, який зазнав поразки у війні. Коли він додумався до того, що вже не хотів більше думати, то напився до туману в очах. Раптом його охопило непрохане бажання. Останніми днями він був сам-один, ніхто не приходив його відвідати. Тож він із своїм непереборним бажанням, що, можливо, востаннє вибухнуло в його житті, пішов до кімнати дружини. Пані лежала на тахті й ковтала дим. Її обличчя за пеленою цього диму здавалося вирізаним із паперу. І те обличчя посміхнулося до нього. Старший туси не міг втриматися на ногах, тож із болісним виразом на обличчі впав на коліна перед тахтою. Пані подумала, що туси хоче змінити свою думку, тож сказала:

— Ну що, жалкуєш?

Старший туси простягнув руку, щоб відкинути полу одягу дружини, й видав при цьому звіриний рик. Проте цей звук, а також запах спирту, що йшов з рота туси, викликали в неї болючі спогади, тож вона зіштовхнула старого зі свого тіла й сказала:

— Ти — бидло! Ти вже змусив мене отак народити сина! Котися звідси!

Туси нічого не хотів говорити, адже його мучило пекуче бажання. Відтак він пішов до кімнати Янгджоми. Та саме медитувала, дихаючи щоразу глибше й довше, коли до неї вдерся туси.

У цей час моя дружина також лежала, притиснута тілом старшого брата.

Мене ще раз пронизав біль. Він, мов стріла, увійшов у груди, ненадовго затримався в серці, а потім, мов птаха, цвірінькаючи, вилетів зі спини.

Чоловіки й жінки в цих парах так шматували одне одного серед білого дня, що аж розхитали замок. Я, закривши очі, розхитувався разом із замком. Здалеку долинув гуркіт грому й замок захитався ще дужче. Тож спочатку я сидів там і розхитувався з боку в бік, ніби дерево на вітрі, а потім почав підстрибувати знизу вгору, мов ячмінна зернина в ситі.

Коли підстрибування припинилося, до кімнати заскочили Санг’є Дролма і її срібляр. Срібляр був сильною людиною, тож я й незчувся, як опинився в нього на спині. Незабаром ми вже були на зовнішньому майдані. Мій батько і його третя дружина, а також мій старший брат і моя дружина майже голі повибігали з кімнат під пильні погляди людей — ніби навмисне так, щоб заявити всім, що цього разу землетрус викликали вони своїм шаленством серед білого дня. Натовп унизу вигукнув: «Хе!..» — і це було дуже схоже на звук, що долинав з-під землі перед землетрусом, — хоча й глухий, але всі відчували його ні з чим не зрівнянну силу.

Обидві пари спинилися на сходах, наштовхнувшись на цей звук, і не наважувались спускатися далі. Тільки тепер вони усвідомили, що постали майже голими перед натовпом. Для туси це не мало великого значення, адже він був із своєю третьою дружиною, а от з моїм старшим братом було інакше, адже він був разом із гарною дружиною свого молодшого брата. Якраз у той момент, коли вони не могли вирішити, що їм робити спочатку — повернутися до кімнати й одягтися чи бігти вниз рятуватися, з надр землі піднялася наступна хвиля ще більш потужних поштовхів.

Земля знову захиталась і в повітря скрізь піднялася курява. Обидві пари на горі будинку хитавицею кинуло на підлогу. У цей момент почувся сильний шум, ніби над головами в нас розверзся водоспад, — це обвалився один кут високої зброярні в замку Мерці. З неба, мов у розірваному сні, посипалося каміння й шматки деревини, а глина, що склеювала це каміння й дерево в міцну фортецю, під час цих коливань перетворилась на стовп куряви, що піднявся аж до неба. Усі розтягнулися на землі, проводжаючи очима в небо цей вертикальний стовп. Я подумав, що, дивлячись на цю куряву, всі ніби бачать, як у небі зникає щось, що належало родині Мерці. Коли курява розсіялась, зброярня, хоч і без одного кута, по-старому стриміла в блакитному небі, явивши тепер свої закурені внутрішні стіни. Якби земля струсонула її ще пару разів, вона би, напевне, впала.

Однак хитавиця пішла кудись далі.

А здійнята нею курява спала.

Туси Мерці й старший панич знову постали перед нами вже в опорядкованому одязі, однак обидві жінки десь зникли. Вони вийшли перед замок і сказали до натовпу, що простягнувся на землі: вставайте, поштовхи вже пройшли. Коли я підводився, старший брат навіть підтримав мене й сказав:

— Поглянь на себе, ти завжди мішаєшся із прислугою, навіть обличчя в тебе все в землі.

При цьому він витягнув з-за пазухи шовкову хустинку й витер обличчя молодшого брата-дурника, після чого розгорнув хустинку переді мною: так, на ній дійсно виявилося чимало пороху.

Брат-дурник підняв руку й відважив йому ляпаса.

Тоді на його обличчі розумної людини повільно проступив синьо-червіньковий відбиток руки. Він, зі свистом втягуючи прохолодне повітря, схопився рукою за те місце на лиці, яке боліло, й сказав:

— Дурню, я щойно жалів тебе, через те, що твоя дружина — непорядна жінка, однак тепер я радію, тепер я радію, оскільки я мав твою дружину!

Він хотів завдати болю своєму молодшому брату, який становив колись для нього величезну загрозу. Зазвичай такий біль навіть розумну людину перетворював на дурну, а що вже казати про мене. Однак сьогодні все було інакше, адже я вдягнув червінькове вбрання. Тож тепер я відчув силу цього вбрання, і вона змусила мене повернутись і піти нагору, незважаючи на цього зухвальця. Я попрямував до своєї кімнати й зайшов усередину. Тхарна, як і раніше, сиділа біля дзеркала, однак уже без того замріяного виразу на обличчі, який був у неї до землетрусу. Її мимоволі охопило тремтіння:

— О Небо, звідки взявся цей холодний вітер?

Я почув свій голос:

— Котися з моєї кімнати, адже ти більше не моя дружина. Чалапай звідси до нього.

Тхарна повернулась і я був радий побачити на її обличчі страх. Однак вона вдавала, що вона спокійна й, посміхнувшись, сказала:

— Чому ти все ще в цьому дивному одязі? Давай його змінимо.

— Котися звідси.

Тоді вона заплакала:

— Зніми свій одяг, він мене лякає.

— А спати з братом свого чоловіка ти не боялася?

Вона впала на ліжко і, потайки дивлячись одним оком на мене, іншим заплакала. Мені це не сподобалось, адже я хотів, щоб вона плакала обома очима.

— Напиши листа своїй матері, — сказав я, — і розкажи, як ти почувалася, коли під час землетрусу стояла голою перед людьми.

Вона не кохала мене, однак і не мала стільки мужності, щоб піти жити до старшого панича в родині туси. Навіть якби вона й наважилась, боюся, що розумний старший панич теж не мав би стільки мужності. Коли я послав людину, щоб покликали літописця, вона справді заплакала обома очима.

— Який та жорстокий! — сказала вона. — Щойно рот відкрив, як почав говорити такі жорстокі речі!

Так, я знову почав говорити! Причому відразу ж сказав таке, чого ніколи не міг сказати раніше. Це мене дуже потішило.

Розділ X

38. Вбивця

Тхарна хотіла лягти в ліжко, однак я скинув її ногою.

Вона, мов кішка, скрутилась калачиком на підлозі на килимі, прибравши надзвичайно жалісливого вигляду. Вона сказала:

— Я не хочу ні про що думати і я не можу думати так багато, я хочу спати.

Однак вона так і не заснула, а той негідник, який незабаром мав стати туси Мерці, теж не прийшов відвідати свою коханку. У молитовні на горі лами читали священні книги, тож звідти розносилося гудіння, ніби над головами в нас монотонно котив хвилі якийсь потік. Час від часу в нього вплітався бій барабану або литавр, мов на річкових хвилях починали шумувати баранці. Завжди, коли тільки на цій землі щось траплялося, у монахів з'являлася робота. Якби в світі не було негараздів, то й священнослужителі не існували б. Однак поки що їм не потрібно було турбуватися про своє існування, адже траплялося щось постійно.

Я сказав Тхарні:

— Обидва туси сьогодні ввечері мають справи, тож не прийдуть по тебе.

Тхарна скрутилась на килимі в клубочок і тільки підняла голову на це, нагадавши мені змію. І ця прекрасна змія сказала до мене:

— Чому ти завжди завдаєш болю жінці, особливо якщо це вродлива жінка?

Вона прибрала такого невинного й зворушливого вигляду, що навіть я повинен був повірити в її чистоту. Я не міг більше з нею говорити, до того ж це я припустився помилки, а не вона.

Помилкою було те, що я заговорив, адже коли я мовчав, я все-таки мав певну силу, а коли відкривав рот, відразу ж опинявся в невигідних умовах під час розмови з тими всіма розумними людьми. Я вчасно засвоїв урок і з головою накрився ковдрою, більше нічого не говорячи. Я ненадовго заснув і побачив уві сні, що нібито став туси. Потім ще побачив землетрус: увесь замок трусило від земних поштовхів і його накривала величезна пелена куряви, а коли курява розсіялась, замку вже не існувало. Я прокинувся, навіть трохи спітнілий, і вийшов помочитись. Раніше служниця допомагала мені мочитися в мідний чайник, однак відтоді, як я почав спати разом із чарівною донькою туси Ронггонг, я більше не випорожнявся в кімнаті. Вона вимагала, щоб я ходив до нужника. Втім, встати вночі й пройтися трохи надворі теж було добре — можна було послухати звуки, схожі на капотіння дощу, які ти сам же й спричиняв, а також подивитись на зорі й місяць на небі. Навіть якщо місяця й зірок не було, річка ввечері також могла мерехтіти тьмяним світлом. Однак з того дня, як туси Мерці оголосив про намір зректися престолу, я більше не ходив до нужника: я ж дурень, то мені й необов'язково діяти за правилами розумних людей. Цієї ночі так само — я вийшов з кімнати й пустив цівку сечі прямо в просвіт у перилах на сходах. За певний час на кам'яних плитах внизу почувся такий звук, ніби хтось плескав у долоні. Я вже натягнув штани, а сеча все ще падала на кам'яні плити. Я не пішов одразу ж до кімнати, а вирішив пройтися по поверхах замку, поки він стояв, огорнутий нічною тишею.

Не те, щоб я сам хотів піти, а мене ніби штовхав той червіньковий одяг, що був на мені. Я навіть побачив того вбивцю. Він уже багато днів вештався тут по фортеці та її околицях. Тепер він стояв перед вікном туси. Мої кроки налякали його, й він побіг, але його квапливі кроки розбудили туси, і той вискочив з кімнати з рушницею в руках та вистрелив один раз у напрямку, де зник силует убивці. Побачивши, що неподалік стою я, він знову підняв рушницю й націлився в мене. Я стояв не рухаючись, як мішень для нього. Несподівано він злякано скрикнув і повалився на землю. У багатьох вікнах засвітилося, і з кімнат повибігали люди. Старший панич також вибіг, тримаючи рушницю. Хтось допоміг туси підвестися і коли він встав, то тремтячим пальцем вказав на мене. Я подумав, що він, разом із своїм розумним сином, хочуть вбити мене. Однак скидалося на те, що старший брат мене зовсім не бачив. Все більше людей вибігали з кімнат і оточували наляканого туси.

Коротше кажучи, батько прийняв мене за того бідолаху, якого він наказав убити. Так сталося тому, що на мені був червіньковий одяг.

Через цей одяг, який я носив після відвідин родини ката, він прийняв мене за людину, яка померла багато років тому, тобто за духа. Слід сказати, що більшість злочинців перед стратою підкорялися законам родини туси, однак цей чоловік у червіньковому одязі — ні. Тож його душа не зазнала перевтілення, а залишилась на землях туси Мерці, чекаючи нагоди. Чоловіку в червіньковому одязі пощастило, адже дурний син родини Мерці створив йому таку нагоду, і то дуже гарну. Отак туси Мерці й побачив не мене, а іншу людину, яку він колись убив. Убивати людей туси не боявся, але побачивши в місячному світлі людину, яка померла багато років тому, він дуже злякався.

Втім, трохи пометушившись, усі вони повернулися до своїх кімнат.

Тхарна ж дійсно була незвичайною жінкою — вона не пішла поглянути, що там за гармидер зчинився на вулиці, але, скориставшись моєю відсутністю, залізла в ліжко й заснула. Тепер була моя черга вирішувати, чи лягати в ліжко, чи ні. Зауваживши мій безпорадний вигляд, вона сказала:

— І ти лягай поруч, в цьому нема нічого такого.

Тоді я, ніби й справді в цьому не було нічого такого, заліз у ліжко й ліг поруч із нею.

Ця ніч так-сяк минула.

Уранці, щоб побачитися з усіма, потрібно було йти до їдальні. Я пішов. Батькова голова була перев’язана шовковою хустинкою — учора вночі він розбив собі голову. Він сказав до свого розумного сина:

— Подумай, чому це раптом одразу сталося так багато дивних подій?

Однак старший панич мовчав, зосередившись на їжі перед собою.

Тоді туси сказав до своїх двох дружин:

— Чи я припустився якоїсь помилки?

Янгджома ніколи нічого не казала.

Мати ж подумала й сказала таке:

— Цього я не знаю, однак слід сказати твоєму синові, що стати туси не означає робити, що заманеться.

Тхарна зрозуміла, що йдеться про її вчинок із старшим братом, тож ледь не вдавилась. Вона не очікувала, що в родині Мерці можуть так відверто обговорювати гидкі події в родині.

— Благаю вас, пані, — звернулась вона до моєї матері.

— Я вже прокляла тебе. Подивимось тепер, чи зможеш ти стати дружиною нового туси.

Після того вона ще спитала мене:

— Ти хотів би щось зробити, синку?

Я похитав головою.

Батько сказав, простогнавши:

— Досить, замовкніть. Я вже старий і слабшаю день за днем. Ви ж не хочете, щоб я помер раніше, ніж передав престол.

Старший брат сказав йому на це, посміхнувшись:

— Якщо ти так хвилюєшся за це, то чимшвидше передай мені владу офіційно.

— Чому я міг побачити померлих людей? — знову стогнучи, спитав батько.

— Можливо, вони тебе вподобали, — відповів йому старший брат.

— Ти бачив мене, — зауважив я батькові.

Він трохи ніяково посміхнувся до мене й сказав:

— Ти смієшся з мене, бо я вже навіть людину від духа відрізнити не можу?

Розмовляти з такими самовпевненими людьми про щось — тільки марно витрачати зусилля. Я підвівся й навмисне розправив свій червіньковий одяг перед туси, проте він того не побачив. Він сказав до прислуги:

— Відведіть мене до кімнати, я хочу повернутися до себе.

«Запам'ятай цей день, адже туси більше не вийде», — так говорили до мене очі літописця, коли він підвівся в своєму кутку, після того як усі розійшлися, й пильно подивився на мене.

— Ти вже одужав? Так швидко? — спитав я.

На його обличчі ще були сліди страждання, однак очі говорили до мене: «Я не міг бути відсутнім, адже тепер — час важливих подій». Він узяв зошит і ручку, які я подарував йому, й підійшов до дверей. Там він знову кинув на мене погляд, який казав: «Запам'ятай, сьогодні — дуже важливий день».

Літописець не помилився: починаючи від того дня, туси більше не виходив із своєї кімнати. Коли в Вангбо Єшея в роті ще був язик, я питав його, що таке історія. Він сказав мені, що історія — це така наука, яка допомагає людині ще з учора знати, що буде сьогодні й завтра. Хіба то не наука лам, спитав я. Він відповів, що це — не ворожіння й не молитви до духів. Я вірив йому. Туси Мерці більше не виходив. Удень він спав, а вночі, причому цілими ночами, у його вікні горіло світло. І до нього постійно бігали служниці, не маючи ні хвилини перепочинку. Зрідка до нього заходили обидві його дружини, а я жодного разу не зайшов, так само як і його спадкоємець. Іноді, коли я вставав серед ночі помочитись, я залишався постояти під зорями й дивився, як бігають туди-сюди служниці. Тоді я думав, що батько захворів. Однак у нього мала бути якась дивна хвороба, що потребувала багато води, адже служниці безперервним потоком носили йому з кухні внизу миску за мискою гарячу воду. У кімнаті вона швидко вистигала, а холодну її виливали, і коли виплеснута з мисок вода падала з висоти на кам'яні плити внизу, у нічній тиші цей звук здатен був налякати людину.

Я радів, коли бачив, що моя зрадлива дружина боїться цього звуку. Коли миска води гучно розліталась унизу на друзки, її тіло мимоволі здригалося, навіть уві сні. У таких випадках я щоразу закликав її не боятись, а вона казала:

— А хіба я боюся? Мені нема чого боятись.

— Я не знаю, чого ти боїшся, але я знаю, що боїшся.

— От йолоп! — лаялась вона, однак у голосі її бриніла принада.

Коли я виходив помочитись, то все одно вдягав той червіньковий одяг, що належав людині, яку було страчено. Якби мене спитали, чому мені так подобався цей одяг, я б відповів, що останнім часом почуваюся так, ніби потрапив у руки ката й мені дуже тяжко.

Коли я призвичаївся до того моторошного звуку, з яким служниці виливають униз воду, я перестав зауважувати звук падіння своєї сечі.

Так непомітно пройшов час і зима минула, вже можна було знову зустрічати весну. Того дня, коли я встав уночі, Срібна річка[139] на небі повільно оберталась, мов величезний дракон, який щойно отямився після сну. Цей дракон завжди трохи змінював положення свого тіла, коли наставав час зміни сезонів. Потік Срібної річки обертався дуже повільно, зміни за одну-дві ночі були майже непомітні. Я випустив цівку, однак не почув жодного звуку. Але без нього я не був певен, що помочився. А не впевнившись у цьому, я ніяк не міг повернутися до кімнати й знову заснути.

Унизу величезна будівля замку затуляла все світло, яке йшло з нічного простору. Я розтягнувся на землі і, мов пес, почав носом шукати сліди своєї сечі. Однак собаки, стріпуючи ніздрями, винюхують усе навколо в пошуках компанії, а я, на відміну від них, шукав свій власний запах. І, зрештою, знайшов. Я все-таки помочився, але слуги, які доглядають за хворим туси, вилили воду з таким гучним звуком, який поглинув звук мого сечовипорожнення. Відтак я зі спокійним серцем видихнув і підвівся, щоб іти нагору. І от у цей момент згори прямо мені на голову вилилась величезна миска води, я спочатку відчув, як щось тепле збило мене з ніг і тільки потім почув моторошний звук.

Я скрикнув і повалився на землю. З кімнати туси вибігли багато людей і помчали вниз, а в моїй кімнаті навіть згас ліхтар, який там горів, тож було темно й тихо. Мабуть, та моя зрадлива жінка знову побігла до кімнати старшого панича.

Слуги завели мене до кімнати туси й зняли з мене той червіньковий одяг, з яким я останній час не розлучався. Цього разу я не міг чинити їм опір, адже одяг узявся тонкою крижаною кіркою.

Несподівано для мене Тхарна також увійшла до кімнати.

— Я обшукала все внизу, — сказала вона. — Куди ти ходив?

— Мочитись, — відказав я, тріпочучи, мов собака, ніздрями.

Усі на це розсміялися.

Крім Тхарни. Вона скрутила червіньковий одяг, що лежав на підлозі, й викинула його з вікна. Мені здалося, що при цьому я почув розпачливий крик людини, яка перебуває на межі зі смертю, і побачив чиюсь душу, що розкрилась на холодному вітрі суворої зимової ночі, ніби прапор, ніби той червіньковий одяг.

Тхарна сказала до людей, що були в кімнаті:

— Він сам по собі не є таким дурним, це одяг зробив його таким.

У моєму серці ще раз зринуло кохання до неї — так, я від самого початку знав, що такої краси більше не знайдеш в світі, тому якої б помилки вона не припустилась, варто тільки їй схаменутися, і я все їй вибачу.

— Діти, — раптом заговорив туси, — я дуже радий бачити вас такими.

Згадайте тепер, що я не бачив його від самого того сніданку. Він усе ще не передав престолу старшому братові і не зробився таким уже немічним, як я думав. Так, він постарів і волосся його посивіло, але тільки й усього. Обличчя його зробилося повнішим, ніж раніше, і ще більше побіліло. Раніше то було обличчя твердої, сміливої людини, а тепер воно перетворилось на обличчя якоїсь бабці. Єдине, що підтверджувало наявність у нього хвороби (точніше, йдеться про спосіб, яким він переконав себе, що хворий), було те, що майже все його тіло з голови до ніг було обкладене мокрими гарячими рушниками. З одягу на ньому майже нічого не було, однак він увесь був прикритий гарячими рушниками, тож над ним звідусіль піднімалась пара.

Батько сказав до мене голосом, ще більш схожим на голос хворого, ніж у самого хворого:

— Підійди сюди, синку, до ліжка свого батька.

Сівши перед ним, я помітив, що в його ліжку щось змінилося. Раніше ліжко туси сягало певної висоти, однак тепер його ніжки трохи підпиляли, тож воно перетворилося на низький лежак. Крім того, його перетягнули з кутка на середину кімнати.

Батько підняв руку й додолу впала пара рушників. Він поклав свою ватну руку мені на голову й сказав:

— Я завдав тобі збитків, синку.

Потім він підкликав жестом Тхарну. Вона відразу ж упала на коліна, наблизившись до нього.

— Повертайтесь на кордон, коли схочете, — сказав батько. — Ваше місце там. Я дарую вам те місце й десять селищ як весільний подарунок.

Батько хотів бути певним, що після його смерті я не буду нападати на нового туси Мерці.

— A якщо він нападе на нас? — спитала Тхарна.

Батько скинув з чола гарячий рушник і сказав:

— Тоді все буде залежати від того, чи мій молодший син дійсно дурень, чи ні, — і ще додав, звертаючись до Тхарни: — А також від того, котрий із моїх двох синів тобі дійсно подобається.

Тхарна опустила голову.

Батько усміхнувся до мене:

— Твоя дружина — найкрасивіша в світі!

Сказавши це, батько від душі чхнув. Під час розмови деякі припарки на його тілі охолонули, тож його оточили служниці, а ми з Тхарною відступили назад. Батько махнув рукою, давши зрозуміти, що відпускає нас, і ми вийшли з кімнати. Коли ми повернулись до себе й лягли в ліжко, внизу знову почувся моторошний звук падіння води на плити.

Тхарна закотилась мені на груди й сказала:

— О Небо, нарешті ти скинув той дивний одяг!

Так, я розлучився із червіньковим одягом і тепер не міг позбавитись неясного відчуття втрати.

— Ти не почуваєш ненависті до мене? — знову спитала Тхарна.

Я дійсно не відчував до неї ненависті. Можливо, тому, що скинув із себе одяг, у якому перебував дух невинно загиблої людини. Син-дурник у родині туси і його дружина вже давно не мали близькості. Тому коли вона закотилась мені на груди, неясне почуття втрати зникло. Я забажав Тхарну. І оволодів нею з усією силою і шаленством, що їх надавали мені кохання й ненависть до неї. Ця жінка зовсім не переживала через свою помилку. Вона розбещено кричала в ліжку, а коли наситилась, голою скрутилась калачиком у мене на грудях і заснула. Зовсім так, ніби вона ніколи не кидалась в обійми іншого чоловіка — мого брата й суперника — у важкий для мене час. Заснувши, вона дихала спокійно й рівно.

Я намагався зрозуміти, що ж таке є жінка, однак у моїй голові було вже стільки всього, що більше нічого туди не вміщалось. Я розтермосив Тхарну:

— Ти спиш?

— Ні, не сплю, — відповіла вона, усміхнувшись.

— Коли ми повернемось на кордон?

— Перш ніж туси Мерці змінить свою думку.

— Ти дійсно хочеш поїхати зі мною?

— Дурник ти! Хіба ж я не твоя дружина? І хіба це не ти наполягав, щоб узяти мене за дружину?

— Однак… ти… і…

— І твій старший брат, так?

— Так, — ледве вимовив я.

Вона засміялась і надзвичайно щиро спитала мене:

— Хіба ж я не найвродливіша жінка у світі? От чоловіки завжди й намагаються завоювати мою прихильність. Тож завжди знайдеться чоловік, який колись та мене зачепить.

Перед такою відвертістю мені нічого було сказати.

Вона ще додала:

— Я ще кохаю тебе.

Коли вродлива жінка, переспавши з розумним чоловіком, який мав стати туси, все одно продовжувала кохати мене, що тут можна було сказати?

— Ти ще не хочеш спати? Я цього разу вже напевне засну.

Сказавши це, вона повернулась і дійсно заплющив. Я теж заплющив очі. І саме в цей момент перед моїми очима з’явилося те червінькове вбрання. Воно було там, хоч я закривав очі, хоч відкривав. Я бачив, що коли Тхарна викинула його з вікна, воно розгорнулось на вітрі, мов прапор. Однак оскільки воно було мокре, то, щойно розгорнувшись, відразу замерзло. І так, зашкарубле, воно впало на землю. А внизу саме стояла людина в очікуванні. Тобто внизу саме був чоловік, і вбрання якраз накрило його з головою. Він певний час борсався в ньому, проте зашкарубле вбрання все-таки приклеїлось до його тіла.

Я побачив його обличчя, і це було знайоме мені обличчя.

То був убивця.

Він прибув до замку родини Мерці вже багато місяців тому, однак ще не виконав своєї справи — напевне, йому бракувало сміливості.

Я зауважив, що його обличчя, змучене ненавистю, слабкодухістю та холодом, зробилося білішим за місяць і чутливішим за рану.

Коли стягнуте з мене червінькове вбрання вилетіло з вікна, він стояв там під стіною, дивлячись на світло, що лилося з вікна туси, й цокотів зубами від холоду. Тож коли в таку холодну погоду на нього з неба впав одяг, він не міг відмовитись від нього. Тим більше, що в цьому одязі ховалася воля ще однієї людини.

Так, дійсно, хоча дуже багато подій відбувались не на моїх очах, однак я їх бачив.

Хоча червіньковий одяг був увесь зашкарублий на морозі, коли вилетів із вікна, проте, опинившись на тілі вбивці, якого звали Дордже Лодро, він одразу ж пом’якшав, і навіть крига на його поверхні розтанула. Цей чоловік був недоладним убивцею. Він уже давно перебував тут і в нього були можливості діяти, однак він постійно розмірковував, чому він повинен діяти, тож весь час відкладав початок справи. Тепер же все змінилося й червінькове вбрання прийшло йому на допомогу; відтак два потоки ненависті до родини Мерці зібрались на тілі однієї людини. Зимова ніч була такою холодною, що кригою схопилися піхви й мечі. Так, стоячи під замком родини Мерці, що здавався незламним, він вийняв меч із піхов і почув його холодний брязкіт у нічному повітрі, від чого його аж до кісток пробрало холодом. Вбивця піднявся на верхній поверх і, суголосно з моїм бажанням, пройшовся там, холодно поблискуючи мечем. У цей момент його вибір був і моїм вибором, адже якби я був убивцею, я пішов би тим шляхом, що й він. Туси все одно мав померти, а справжню загрозу своїм розквітом становила інша людина — той, хто мав посісти місце туси. Убивця підійшов до його дверей і кінчиком меча підчепив засув: двері рипнули, мов скрикнула перелякана жінка. У кімнаті не було ліхтаря, тож убивця ступив за поріг у глибоку темряву. Він стояв нерухомо, очікуючи, поки очі зможуть щось побачити. Поступово з мороку випливла розмита біла пляма. Так, то було обличчя, обличчя старшого панича родини Мерці. Червінькове вбрання не мало ненависті до цього обличчя, його господар ненавидів інше обличчя, тому відразу ж надумав повертатися надвір. Вбивця не знав про це, але відчув, що якась таємнича сила штовхає його до виходу. Проте він стримався й підняв ніж — адже якщо цього разу не приступити до справи, можливо, він потім уже ніколи не матиме достатньо сміливості для того, щоб підняти його. Він і так на початку не мав достатньо ненависті, але так уже прийнято на цій землі, що такі люди, як він, повинні мститися за своїх родичів. Коли він вигнанцем поневірявся в далеких землях, йому не бракувало ненависті. Однак коли він повернувся й дізнався, що його батька очікував такий кінець через те, що він зрадив свого господаря, його ненависть почала поступово вивітрюватись. Та він все одно вимушений був підняти меча помсти над родиною Мерці, щоб у його холодному світлі побачити їхні злякані обличчя. Так, помста передбачає не тільки вбити людину, але й показати їй, чиїх рук це справа.

Однак сьогодні Дордже Лодро не встиг розбудити старшого панича родини Мерці, щоб повідомити йому, чий син повернувся помститися, адже червінькове вбрання потягнуло його шукати старого туси. Тому меч убивці просто опустився на неясну пляму на ліжку.

Людина в ліжку застогнала уві сні.

Коли вбивця опустив меч, у темряві щось м’яко порскнуло й ненависть залишила червінькове вбрання. Вбивця Дордже Лодро вперше вбивав людину, тож не знав, що коли меч входить у тіло, виникає такий м’який звук. Він стояв у темряві й відчував, як на всі боки поширюється запах крові. Вбита людина знову застогнала уві сні.

Вбивця вискочив із кімнати. Заюшений кров’ю меч у його руках тепер уже не виблискував. Дордже Лодро в паніці побіг сходами вниз і позаду нього летів його одяг. У фортеці було так тихо, ніби там перебили всіх людей. І тільки пришелепуватий панич родини Мерці заволав на своєму ліжку:

— Вбивство! Вбивця прийшов!

Тхарна прокинулась і міцно затулила мені рот рукою, однак я люто вкусив її і знову заволав:

— Убивство! Прийшов убивця Дордже Лодро.

Якщо хтось скаже, що після цього крику він не прокинувся, не вірте йому. Вікна, одне за одним, почали світитися. Однак коли люди розчули, що кричу я, вони знову лягли спати. І вікна, одне за одним, знову занурились у темряву. Тхарна з презирством сказала:

— Тобі що, не досить, що я — дружина дурня? Ти ще хочеш, щоб я стала дружиною божевільного?

Вона справді не підходила на роль коханки: старшого панича в родині туси було простромлено ножем у живіт, а її це анітрохи не зачепило. Я повідомив їй:

— Убивця встромив ніж у живіт старшого брата!

— О Небо, як же сильно ти його ненавидиш! — сказала вона. — Це не він украв у тебе дружину, а твоя дружина сама пішла до нього. Ти ж сам казав, що він уміє сподобатись дівчатам.

— Йому ножем прохромили живіт, і з нього потекла не тільки кров, але й сеча, — правив своє я.

Вона ж відвернулась і більше не звертала на мене уваги.

На цей час вбивця вже втік за межі замку. Там він запалив смолоскип і почав кричати на майдані, що він — син такого-то чоловіка, який загинув від рук туси Мерці, як його звати і що він повернувся помститися.

— Дивіться уважно: ось моє обличчя! Я прийшов помститися! — кричав він.

Цього разу всі повибігали з кімнат, щоб подивитись на людину, яка світить смолоскипом на своє обличчя. Продовжуючи кричати, він заскочив на коня й кинув смолоскип на землю. У темряві залунав цокіт копит і почав віддалятися.

Смолоскип повільно згас на землі й тільки тоді туси наказав їхати за вершником навздогін.

— Вже не наздоженете, — сказав я. — Краще рятуйте жертву, він ще живий.

— Хто? — вкрай зляканим голосом запитав туси.

— Авжеж не ти, а твій старший син, — сказав я, посміхнувшись. — Вбивця встромив йому ніж у живіт, і з нього на ліжко потекли кров і сеча.

— Чому ж він не вбив мене? — спитав туси.

Насправді, йому не було потреби питати про це, а мені — відповідати. Тож, зрештою, він сам знайшов відповідь:

— Так, я вже старий, тож їм немає сенсу витрачати на мене зусилля.

— Він теж так подумав, — сказав я.

— Як ти, дурень, можеш знати, що думають інші люди? — спитав батько.

— Ти змусив його боятися, — сказала Тхарна мені на вухо.

— Саме тому, що я — дурень, я й знаю, що думають інші люди, — відповів я.

Туси наказав людям відвести його до кімнати спадкоємця. Там усе було так, як я й казав — у кімнаті старшого панича стояв запах крові й екскрементів. Його кишки вже випали назовні, й він лежав, тримаючись руками за рану. Очі його були закриті, й він похоркував уві сні, причому, слухаючи це похоркування, можна було вирішити, що бути зарізаним — це надзвичайно приємна подія. Люди почали кликати його на ім’я прямо в вухо, однак він не відповідав.

Старий туси почав щось шукати очима по кімнаті, і, зрештою, його погляд застиг на моїй дружині. Я сказав Тхарні:

— Батько хоче, щоб ти його покликала.

— Так, можливо тобі вдасться повернути його до тями, — сказав батько.

Тхарна поглянула на мене, почервонівши. У мене голова почала пухнути, однак я сказав першу-ліпшу дурню про те, що слід якнайшвидше рятувати людину. Тоді Тхарна покликала його, додавши:

— Якщо ти почув, як я кличу тебе, відкрий очі.

Однак його очі залишилися щільно закритими і навіть натяку не було на те, що він намагається їх відкрити. Лама-знахар міг лікувати тільки невидимі оку хвороби, а перед такою брутальною раною він був безпорадним, тож довелося кликати катів, аби дати їй раду. Кати запхнули кишки назад у живіт і накрили рану піалою, повного ліків, а потім замотали її полотняною стрічкою. Брат перестав хоркати. Аїр-старший витер з чола піт і сказав:

— Ліки подіяли, тепер старшому паничеві вже не болить.

— Добре, — сказав туси Мерці.

Надворі вже заходилося на день. Тепер було видно, що обличчя старшого брата біле, як папір. Він занурився в сон, і на його обличчі проступив по-дитячому наївний вираз.

Туси спитав катів, чи можна буде його вилікувати.

— Якщо сеча не витече, тоді можна, — відказав Аїр-старший.

— Батько має на увазі, що старший панич може отруїтися своїми екскрементами, — уточнив Аїр.

Обличчя туси зробилося ще білішим, ніж у брата. Махнувши рукою, він сказав:

— Розходьтеся!

Люди вервечкою почали виходити з кімнати брата. Аїр дивився на мене із радісним блиском в очах; я розумів, що він радіє за мене. Тхарна міцно вчепилася в мене однією рукою — її думку я теж розумів: так, щойно помре брат, як я із повним правом стану туси Мерці. Я ж не знав, чи радіти мені за себе, чи сумувати за брата. Щодня я двічі-тричі заходив до його кімнати, однак він так і не прийшов до тями.

Весна цього року прийшла дуже швидко: щойно змінився напрямок вітру, як за два-три дні верби понад річкою зазеленіли. А ще через пару днів перед горами й по ярах забуяли в цвіту дикі персики.

Лише за якихось кілька днів куряву в повітрі прибило запашним вологим серпанком.

Брат худнув у ліжку день за днем, батько ж натомість відновлював свою бадьорість. Він більше не потребував припарок цілу ніч.

— Видно, доведеться мені нести свою ношу до кінця днів, — говорив він так, ніби в нього був тільки один син.

А той син ще не помер, як почав смердіти. Коли це тільки почалося, його дивний запах ще можна було притлумити ліками, виготовленими катом, — здебільшого то були трави з різким запахом. Однак згодом, хоча запах трав залишався так само міцним, він не перекривав бридкого запаху, що виходив з-під дерев’яної миски в брата на животі. Змішуючись, два запахи ставали такими їдкими, що ніхто не міг їх витримати, жінок починало нудити аж до запаморочення, тож тільки я й батько могли перебувати певний час усередині, причому я міг залишатися довше, ніж батько.

Того дня батько побув трохи в кімнаті й вийшов. Надворі слуги почали гнати на нього віялами кипарисовий дим, відганяючи таким чином нечистий дух, аж батько захлинувся димом і розкашлявся. У цей момент я помітив, що повіки старшого брата почали тремтіти. Він нарешті отямився й повільно відкрив очі.

— Я ще тут? — запитав він.

— Ти — тут, на своєму ліжку, — відказав я.

— Що зі мною?

— Месник, меч, меч месника родини Мерці.

Він видихнув, потім намацав у себе на животі ту дерев'яну миску й кволо посміхнувся:

— Цей чоловік не володіє мечем.

Він знову кволо посміхнувся, тепер уже до мене, однак я не знав, що слід йому сказати, тож вимовив таке:

— Я піду скажу їм, що ти прокинувся.

Усі увійшли, однак жінки все так само не могли стримати нудоти, тож обличчя старшого панича родини Мерці зовсім непомітно зашарілося від сорому.

— Це від мене смердить? — спитав він.

Коли жінки вийшли, брат спитав:

— Чому від мене смердить?

Туси стиснув руку сина й хотів пробути в кімнаті якомога довше, однак уже не витримував. Згнітивши серце, він сказав синові:

— Ти довго не проживеш, синку. Йди швидше, щоб менше мучитись.

Коли він це договорив, по його обличчю потекли сльози.

Син стражденно подивився на батька й сказав:

— Якби ти трохи раніше поступився місцем, я хоча б кілька днів побув туси. Я найбільше хочу стати туси. Однак тобі було шкода.

— Гаразд, синку, я поступлюся тобі зараз, — сказав батько.

Брат похитав головою:

— Однак тепер у мене не стане сил навіть посидіти на тому місці. Я незабаром помру.

Сказавши це, старший брат закрив очі й не відповідав, як туси його не кликав. Тож туси вийшов із сльозами на очах. Тоді брат знову відкрив очі й сказав до мене:

— Ти — не такий, як я, ти можеш чекати й не квапишся. Знаєш? Більше всього я боявся тебе. І з твоєю жінкою я переспав тому, що боявся тебе. Однак тепер мені вже нічого боятись, — і ще додав: — Згадай дитинство — я ж так любив тебе, дурнику!

Так, дійсно в ту мить минуле ожило, і я сказав:

— Я теж любив тебе.

— Я радий, — сказав він, а сказавши, знепритомнів.

Відтоді старший панич родини Мерці більше не прокидався, а через декілька днів, коли всі ми спали, він тихо відійшов.

Усі плакали. Однак ні в кого не було сліз, щиріших за мої. Хоча до цього братерські почуття ранніх літ між нами вже остаточно зруйнувалися, мене засмутили його останні слова. Тхарна теж плакала. А серед ночі вона міцно притислася до мене, заховавшись у мене на грудях. Я знав: це зовсім не означає, що вона сильно мене кохає, а означає, що вона боїться нову душу родини Мерці і що вона зовсім не так, як я, кохала старшого брата.

Мати витерла сльози й сказала до мене:

— Я дуже засмучена, однак тепер мені не потрібно турбуватися за свого дурника.

Батько знову відновився на силі.

На похоронах сина він про все клопотався сам. Його голова була білою, мов засніжена гора, однак обличчя — червоніло у відблисках полум'я, що пожирало рештки його сина. Погребальне вогнище палало на землі цілісінький ранок, а в обід прах уже вистиг і був зібраний в глек. Монахи в супроводі музики понесли його в монастир. Певний час прах повинен був утримуватись у монастирі й над ним мали виконувати належні церемонії. Поховати його в землі можна було лише після того, як живий будда Цікер оголосить, що душа покійного остаточно заспокоїлась. Так людські кістки в глеці під монотонне читання монахів «Бардо Тходол»[140] поступово вистигали.

Червоний колір більше не полишав обличчя туси. Він сказав до живого будди Цікера:

— Як слід молися за небіжчика, а я поклопочуся про живих. Знову прийшов час сіяти, тож я повинен зайнятися весняними справами.

39. На північ

Цього року третина земель Мерці були засіяні опієм, а дві третини — зерном. Інші туси зробили так само. Переживши небувалий голод, усі зрозуміли, як слід чинити.

Я пробув удома ще один рік — аж поки прах брата не поховали в родовій могилі Мерці.

Батько виявляв більше ніж будь-коли захоплення справами туси. Він був уже старий, тож жінки його не цікавили, опій він не курив, хіба що випивав трохи чангу. Він ще зменшив багато податків для народу. Срібла в замку Мерці було так багато, що воно вже туди не вміщалося. Туси Мерці досягнув такої небувалої могутності, що ніхто з навколишніх туси не мав достатньо самовпевненості протистояти нам. Народ ще ніколи не жив так спокійно й задоволено, як тепер; і ніколи ще народ і раби на землях жодного іншого туси не пишалися так, як тепер, тим, що народилися на цих землях. Одного дня я запитав батька, чи не потрібно покликати з кордону кульгавого управителя, але він, навіть не замислюючись, відповів:

— Ні, нехай буде там, адже якщо він повернеться, мені нічим буде займатися.

У той день ми вдвох пили чай.

Допивши чай, батько знову сказав:

— Хто сказав, що погано мати сина-йолопа? Перед тобою я можу говорити все, що думаю, а от перед твоїм померлим братом я так не міг.

— Так, зі мною тобі не потрібно запобігати.

Раптом обличчя батька спохмурніло й він сказав:

— О Небо, однак через тебе я вимушений турбуватися про те, що буде після моєї смерті. Родина Мерці така могутня, але не має належного спадкоємця.

— А звідки ти знаєш, що мій чоловік — поганий спадкоємець? — спитала Тхарна.

— Нехай спочатку він успадкує престол туси Ронггонг, а потім подивимось, чи він є належним спадкоємцем родини Мерці, — відповів їй батько, змінившись на обличчі.

— Ну, це залежить від того, хто помре першим — ти чи моя мати, — сказала Тхарна.

— Бачиш, дурнику, що тут говорити про управління народом, якщо ти навіть власної дружини не втримуєш? — сказав до мене батько.

Я подумав-подумав і відповів йому:

— Прошу туси дозволити мені поїхати звідси. Я хочу на кордон.

— Однак спочатку слід домовитись, що ті місця на кордоні я тобі лише позичаю, і коли туси Ронггонг помре, ти повернеш їх мені, — сказав батько.

Дружина туси розсміялась на це й сказала:

— Ви чули? Туси Мерці — невмирущий! Він збирається прожити в цьому світі тисячі років, як і срібло в його сховищах!

— Я почуваюся все міцнішим, — відказав туси.

— Ну, якщо про ці слова дізнаються інші, до тебе знову може завітати вбивця, — зауважила Тхарна до туси, — адже минулого разу він убив твого сина саме через те, що ти вдав, ніби ось-ось помреш.

Туси хотів, щоб ми вже швидше поїхали. Він дозволив мені взяти всю команду, що їхала на кордон першого разу. Проблем із двома прислужниками — Соднамом Г'ялценом і Аїром — не було, але Дролма, здавалося, не хотіла лишати свого срібляра. Я наказав покликати срібляра до себе й запропонував йому їхати разом з нами, однак він відмовився. Він розповів, що туси збирається запросити цілу команду сріблярів, аби перекувати срібло на різні вироби, і вже пообіцяв зробити його головою цієї команди. Тоді, сказав я, вам двом доведеться розлучитись, адже я не хочу, щоб Дролма завжди була куховаркою. Далі я спитав Дролму, чи хоче вона завжди бути серед прислуги на кухні, але вона тільки плакала, не відповідаючи. Я знав, що вона не хоче бути куховаркою. У день від'їзду я із задоволенням побачив Дролму із своїм скарбом за спиною серед команди. Тоді я наказав Аїру привести їй вороного коня. Крім того, я отримав від батька ще й літописця.

Коли наша команда від'їжджала звивистою дорогою, я обернувся, щоб подивитись на фортецю Мерці, і в мене виникло дивне відчуття — ніби ця велична споруда не простоїть дуже довго. Вітер доніс з-за спини голос дружини туси, однак ніхто не зміг розчути, що вона кричала. Я спитав у літописця: якщо старий туси не помре, то моя мати теж не помре?

Хіба ж буває безсмертне тіло, паничу? — спитав очима літописець.

Усі ми знаємо, що наші душі постійно перероджуються, тож коли ми говоримо про смерть, ми маємо на увазі тіло теперішнього життя. Хіба ж хтось по правді знає, що було в минулому житті чи буде в майбутньому? Я спитав у літописця:

— Чому батько думає, що не помре?

Влада, відказав той очима.

Бачите — щойно в мене з'явився літописець, як я зробився розумною людиною в цьому світі! Дорогою він склав мені вірш[141]:

Якось тебе загнуздають,

І в кутиках рота залишать пруги;

На спину поставлять сідло,

А на нього — важкі лантухи;

Але хтось заспіває для тебе

Про збитки серця твого;

Але хтось заспіває для тебе

Про світло серця твого.

Кульгавий управитель вийшов зустрічати нас аж на півдороги.

Він зустрічав мене із такими урочистими церемоніями, ніби це був туси.

— Паничу, дай я хоч роздивлюся на тебе, уже ж два роки минуло!

— Дійсно, вже стільки часу пройшло.

— З вами все гаразд?

— Санг’є Дролму я теж привіз.

Очі управителя трохи почервоніли, й він сказав:

— Паничу, ти — справжній добродій! Як добре, що ти повернувся, і добре, що у вас усіх усе гаразд.

— Який з того був зиск? — сказала Тхарна. — Ми які їхали, такі й повернулися.

— Не хвилюйтеся, пані, — сказав, усміхнувшись, управитель, — панич ще стане туси.

Ми заночували на півдорозі. Уночі земля поза шатром була залита світлом місяця. Дочекавшись, коли Тхарна засне, я вийшов пройтися під місяцем. Поза скелею неподалік холодно поблискував багнет охоронця. Коли я проходив повз намет управителя, я кашлянув, а потім відійшов трохи далі. Невдовзі з його намету хтось вийшов і пішов в інший бік. Силует був схожий на Санг'є Дролму. Я усміхнувся. Коли вона тільки одружилась із сріблярем, у мене на душі було дуже важко, однак нині те відчуття минулося. Мені подобались і вона, й управитель, тож нехай вони будуть разом. Управитель підійшов до мене й спитав:

— Я почув голос панича?

— Так, я встав подивитися на місяць, — відказав я.

— Ну то дивись, — усміхнувся він.

Я й задивився. Тут, на півночі, на високогір'ї, місяць був набагато більшим, ніж там, де розташовувався замок родини Мерці, і висів на небі так низько, що можна було дотягнутися до нього рукою. Під дзюрчання гірського струмка місяць навіть злегка розхитувався. Здавалося, голос управителя долинав з місяця:

— Щоразу, коли приходили новини від Мерці, я боявся, що ти не зможеш повернутися.

Мені не потрібно було дивитись на обличчя управителя, щоб знати, що його слова щирі, адже ніхто б не обирав для брехні таку місячну ніч.

— Я повернувся, — відповів я.

Я повернувся, проте тепер у моєму серці зачаївся біль. За цей від'їзд моя дружина зрадила мене, а мій старший брат (і мій суперник) помер. Старий туси міцно всівся на найвищому місці й дедалі більше відчував смак життя. Я покладав свої надії на дружину туси, адже вона завжди хотіла, щоб я успадкував престол туси, проте після смерті старшого брата її ставлення зробилося незрозумілим. Вона сказала, що мій батько вже більше не буде шукати собі іншої жінки, тому її синові не потрібно поспішати і так, як є, вигідно для всіх. Проте я не бачив тут ніякої вигоди. У той день, коли ми їхали, вона знову сказала мені, що не заперечує, аби я був туси Мерці, проте боїться, що моя дружина стане дружиною туси Мерці, але ж вона сама ще збирається трохи прожити і вже звикла бути дружиною туси.

Управитель покликав мене.

— Що в тебе? Кажи.

Тоді управитель вийняв з-за пазухи листа. То був лист від матері Тхарни, тусині Ронггонг. Оскільки я не вмів читати, то управитель переказав мені зміст цього листа, в якому тусиня закликала своїх доньку й зятя не поспішати повертатися до неї. Повідомивши все це мені, управитель сказав:

— Не засмучуйся, паничу!

— Що мене засмутить, так це їхня смерть, — відповів я.

Сказавши так, я узяв листа тусині Ронггонг і пішов до свого намету. Я міркував про те, що цього разу оселюся жити на кордоні. Подивившись на місяць на небі, я згадав свого дядька, який поїхав у далекі краї. Сьогодні я дуже сумував за ним, ніби він був єдиним моїм родичем. Позаду мене управитель сказав:

— Я піду спати.

— Угу, — почув я свою відповідь.

Управитель пішов, ступаючи по місячному світлу. Я підняв завісу на вході до шатра і разом зі мною туди увійшов квадратик місячного світла та впав на тіло Тхарни. Вона усміхнулась. Вона щойно прокинулась зі сну, і її усмішка зворушливо сяяла. Я опустив завісу, і її усміхнене обличчя знову занурилось у темряву, зникло з очей. Однак її сміх все ще коливався в темряві:

— Ходив до дівчат?

Я похитав головою, а лист у моїй руці зашурхотів.

— Ти повинен говорити, дурнику. Я знаю, що ти качаєш головою, але ти хіба не знаєш, що в темряві людину, яка качає головою, не видно?

Я знову підняв завісу на вході до шатра, впустивши всередину місячне світло. Тепер Тхарна не тільки могла знати, але й бачити. Вона розсміялась серед цього місячного світла й сказала:

— Ти — дуже цікава людина.

Я знову помахав листом у руці. Тхарна вміла читати, тож сказала:

— Запали каганець.

Уже при світлі каганця вона додала:

— Це — від матері.

Я влаштувався під ковдрою; вона ж, прочитавши листа, мовчала.

— Їй ми теж не потрібні, — сказав я.

— Вона пише, щоб ми не сумували за нею, — уточнила Тхарна.

— Сумувати за туси означає сумувати за його місцем, — зауважив я.

— Мати каже, що я — вже член родини Мерці, тож нам не потрібно опікуватися справами родини Ронггонг.

Іще тусиня Ронггонг писала в своєму листі, що після того, як у родині Мерці сталося так багато подій, вам є про що турбуватись, ви повинні більше допомагати в справах старому туси, який охоплений болем від втрати сина. Хоча мій зять і дурень, однак він — не звичайний дурень, іноді він може діяти, як розумна людина. Вона писала: «Я чула, що ви знову збираєтеся на північ, не хочете сидіти в замку туси, а що ви збираєтеся робити на півночі?» Наприкінці моя теща зазначала таке: «Не сумуйте за мною, голод уже минувся».

Тхарна все ще вважала, що вона завжди буде коштовною перлиною в руках матері, пустотливою донею-красунею тусині Ронггонг. Тож тепер вона промовила, із сльозами на очах дивлячись на лист: «Мати моя, тобі вже не потрібна твоя донька!»

Лист зашурхотів у її руках — вона хотіла прочитати його ще раз, але лій у каганці вже повністю вигорів і в темряві поширився міцний тваринний запах. Тхарна, притулившись до моїх грудей, сказала:

— Куди ти повезеш мене, дурнику?

— У місця, що належать нам.

— Ти допустиш, щоб найвродливіша в світі дружина зазнала образи?

— Ти станеш дружиною туси.

— Ти ж не будеш завдавати мені болю? Я — найвродливіша дівчина в світі. Ти ж чув мою пісню?

Звісно, чув. Більше того, зараз ця пісня якраз лунала в моїх вухах. Ми зайнялися тим, чим уже давно не займалися. Коли ми скінчили, її пальці продовжували мандрувати по моїх грудях. Я спитав, чи вона обмірковує лист-відповідь до тусині Ронггонг. Однак вона тільки зронила сльозу і та впала на мої груди. Оскільки ж сльози завжди пекучі, я затремтів.

— Я завдала тобі болю, коли спала з твоїм братом, так? — спитала вона.

Оце жінка! Я не очікував, що вона спитає мене про це. Навіть я, дурень, не міг би спитати про таке в інших, щоб не роз'ятрювати нічиїх ран. Тоді я хотів убити старшого брата. Згодом убивця спільними зусиллями із червіньковим вбранням порішив брата, змусивши цього негідника ще й сильно смердіти. Коли я про це згадував, мені здавалося, що це я вбив старшого брата. Однак то було лише внутрішнє відчуття, вина відчувалася тільки в душі. Я почув свій голос, що звучав дуже холодно:

— Добре принаймні, що до тебе не причепився той його гидкий запах.

— Моє тіло — запашне, понюхай, навіть не потрібно додавати пахощів.

Я понюхав.

Тоді вона продовжила:

— Не дозволяй більше іншим чоловікам зачіпати мене, дурнику.

У жінки неймовірної краси завжди знайдеться чоловік, який буде упадати за нею, це я знав. Однак якщо такі чоловіки спробують відібрати її, я докладу всіх зусиль, щоб її захистити. Та коли вона з власної волі йде в ліжко іншого — тут уже нічим не зарадиш. Вона приблизно вгадала мої думки, тож, малюючи щось пальцем у мене на грудях, недбало казала:

— Ну гаразд, не гнівайся. Коли приїдемо на кордон, нехай управитель знайде тобі дівчину. Ми з тобою вже міцно зв'язані, нерозлучні.

У мене защеміло серце — від того, що вона тільки тепер це зрозуміла.

Коли ми знову вирушили в путь, я весь час думав над цими її словами. Управитель сказав, що коли така гарна жінка так думає — це вже непогано. Я теж так вважав. А коли якусь справу з’ясуєш, їхати стає набагато легше.

Отже, я знову повернувся на кордон!

Я повинен був надати літописцю відповідну кімнату.

— Вона повинна бути недалеко від мене, чиста, зручна для занурення в свої думки, туди має потрапляти свіже повітря і яскраве проміння, чи не так? — спитав я його.

Він закивав головою, а обличчя його зашарілося. Я наважуся сказати, що відтоді, як йому вперше відтяли язика, він ще ніколи не був таким схвильованим. Він не дуже вірив, що знайде на кордоні не фортецю, а відкриту будівлю. Тим більше він не вірив, що тут може бути величезний ринок, де зібрані скарби з усього світу. Як людина, яка записує історичні події, у фортеці він писав про те, як туси оголосив передачу престолу, але так і не поступився ним, про те, як між братами точилася явна й прихована боротьба за місце туси, а також про те, яке спадкоємець туси був убитий месником, однак він відчував, що все це вже не раз було в історії. Тепер же тут, на кордоні, він побачив абсолютно нові речі, яких не бачив раніше, і його очі заблищали. Він міг усе це якнайдокладніше записати, тому я особисто провів його першим разом по галасливому ринку. Я навіть зайшов із ним до корчми месника. Тут усе було мені знайоме. Глянувши на мене, власник корчми посміхнувся, ніби я й не був відсутній два роки, а тільки вчора напився тут п'яним. Я спитав корчмаря, чи повернувся його молодший брат. Він спочатку поглянув на літописця. Я повідомив йому, що цей чоловік — без'язикий. Тоді він сказав, що люди, які вчиняють таке, завжди повинні ховатись, інакше вони не можуть вважатися вбивцями, адже в кожної справи є свої правила.

Вулиця — дуже гарна річ, коли можна сидіти в корчмі й дивитися на потік вершників і пішоходів перед очима, що здіймають куряву, простуючи туди-сюди. І хоча потрібно при цьому накривати рукою свою чарку, аби туди не потрапила курява, все одно горілка тут надзвичайно смакує. Якраз коли я розмовляв із корчмарем, увійшли два моїх прислужники й доповіли, що мене шукає управитель. Я замовив кожному з них по чарці горілки й наказав спокійно посмакувати її.

40. Гість іздалеку

Якщо пройти вулицю до північного кінця, буде річка, й управитель звів через неї прегарний дерев’яний місток. Інший кінець цього містка був якраз навпроти мого відкритого двора. Управитель чекав на мене біля того кінця.

— Вгадай, із ким ми будемо сьогодні вечеряти? — спитав він.

Я не міг того вгадати. Тоді управитель розсміявся і повів нас до їдальні. На вході стояла Санг’є Дролма в блискучому одязі й зустрічала нас.

— Оце так! — сказав я. — Я так і не став туси, а тебе, бачу, возвели в чиновники!

Вона вже підняла поли одягу, щоб стати переді мною на коліна, але я підтримав її.

— Управитель загадав мені сказати, хто буде з нами сьогодні вечеряти, — повідомив я їй.

Вона усміхнулась і прошепотіла мені на вухо:

— Паничу, не зважай на нього, адже хто не вгадає — той не обов’язково дурень, а хто вгадає — не обов’язково розумний.

О Небо! Переді мною стояв старий друг родини Мерці уповноважений Хуан Чумінь.

Його обличчя було все таким же сухорлявим, і з нього так само звисали ріденькі жовті вуса, однак очі його змінилися — вони стали набагато спокійнішими. Я так і сказав цьому гостю здалека:

— Твої очі вже не такі стомлені, як були раніше.

— Це тому, що я більше не думаю за інших, — такою щирою була його відповідь.

Я спитав у нього про командира полку Цзяна, і він повідомив мені, що той пішов воювати з червоними китайцями[142] далеко звідси й потонув там у річці.

— Але ж він, напевне, не смердів?

Хуан Чумінь витріщився на мене, адже не розумів, з якого дива я його про це питаю. Однак, зрештою, він згадав, що розмовляє з дурнем, тож розсміявся й сказав:

— На полі бою, та коли ще й спека, завжди смердить. Крім того, мертва людина — то ж таке саме падло, як собака чи корова.

Тепер нарешті господарі й гості розсілися по своїх місцях.

Я, сидячи на чільному місці, ляснув у долоні; далі Дролма, яка стояла на вході, теж ляснула в долоні, і до кімнати вервечкою увійшли служниці.

Перед кожним з нас стояла прямокутна яскраво-червона дерев’яна таця, на якій золотом були помальовані величезні квіткові бутони та дивовижної форми фрукти, що нібито росли в Індії. На кожній такій таці розташовувались китайська порцеляна та вироблені нами самими срібні столові прибори. Чарки ж були зроблені з криваво-червоного цейлонського агату. Після третьої чарки я нарешті спитав Хуана Чуміня, що він привіз цього разу. Багато років тому він привіз родині Мерці сучасну зброю і опій. А з історії відомо, що ханьці, коли приїздили в наші землі, коли нічого не привозили від себе, то мали неодмінно забрати щось у нас.

— Я привіз самого себе, — відказав Хуан Чумінь. — Я приїхав шукати притулку в панича.

Далі він відверто зауважив, що вже не міг залишатися на попередньому місці. Я спитав, чи він — червоний китаєць? Він заперечно похитав головою, а потім додав: «Однак майже родич червоних китайців».

— Китайці — всі однакові, — сказав я, — я не можу вирізнити, хто з них червоний, а хто — білий.

— Ну, то справа самих китайців, — відповів Хуан Чумінь.

— Тут для тебе знайдеться будинок, — відказав я.

Він ляснув себе по голові, і його маленькі очі заблищали, коли він сказав:

— Можливо, тут є якісь речі, що можуть стати в нагоді паничеві.

— Мені не подобається спілкуватись через посередника, — зауважив я.

— Я сьогодні ж почну вивчати вашу мову, — пообіцяв він. — Щонайбільше через півроку нам не потрібен буде перекладач, щоб розмовляти.

— А що робити з дівчатами? Я не збираюся забезпечувати тебе дівчатами.

— Я постарів.

— І не дозволяю тобі писати вірші.

— Тепер мені вже не потрібно нікого з себе вдавати.

— Це мені й не подобалось у тобі раніше. Я видаватиму тобі щомісяця по сто лянів срібла.

Тепер була його черга показати своє справжнє обличчя. Він сказав:

— Мені не потрібно твоє срібло. Хоч я й постарів, однак зможу знайти собі гроші на утримання.

Таким чином Хуан Чумінь оселився в мене. Я не питав його, чому він не поїхав шукати притулку в туси Мерці, а залишився в мене. Я вважав, що це — доволі складне питання й не хотів ставити людей в незручне становище. Тому й не спитав його.

Того дня я пішов до корчми месника. Коли я пив горілку, корчмар раптом повідомив мені, що вчора вночі повернувся його брат. Я спитав його, де перебуває вбивця зараз. Він подивився на мене, оцінюючи вираз мого обличчя. Однак я знав, що його брат перебуває зараз у цій кімнаті і його можна побачити перед піалою горілки під маленьким віконечком, якщо відсунути завісу на проході до внутрішньої кімнати.

— Йому краще піти звідси, адже є правила і я теж не зможу їх порушити.

— Брат відпустив тебе одного разу, тож і ти його відпусти, — сказав він.

Він знаджував мене підкорятися різним правилам. Коли ми приходимо в цей світ, ми виявляємо, що люди до нас наскладали цілу купу різних правил. Іноді ці правила стають путами, а іноді — зброєю, як, наприклад, правила месництва. Туси Мерці використав їхнього батька, а потім убив його, тож вони цілком природно поклялися помститися — адже такі правила. Брат корчмаря не вбив мене тоді біля річки тому, що я не був туси Мерці. Якби він убив мене, то порушив би правила й люди б його засміяли.

— Він не вбив мене, оскільки не повинен був убивати, — відказав я. — Однак тепер я повинен його вбити, оскільки він убив мого старшого брата, і якщо я не вб’ю його, зустрівши, люди мене засміють.

Корчмар нагадав мені, що я повинен бути вдячним його молодшому братові, адже завдяки його вчинку в мене з'явився шанс стати туси.

Я ж у свою чергу нагадав йому, що вони вбили людину зовсім не заради того, аби я став туси, і зауважив:

— Не знаю, як ти, але твій молодший брат — боягуз. Я не хочу його бачити.

У кімнаті рипнуло вікно і почувся цокіт копит, що поступово віддалявся до крайнеба.

— Він поїхав, — сказав корчмар. — Я збудував тут гніздо, щоб нам було де жити, коли ми виконаємо справу, яку повинні виконати. Але тепер ти, паничу, позбавляєш його домівки.

— Однак це — згідно з правилами, — посміхнувся я.

— Я думав, як і всі, що ти не зважаєш на правила, — зауважив корчмар. — Однак ми помилялися.

Ми з ним сиділи за столом, на якому відвідувачі, які носили з собою ножі, повирізали хто що — таємничі символи й заклинання, руки, птахів, портрети осіб, викарбуваних на срібних юанях, навіть якусь річ, схожу на губи. Я сказав, що це — жіноча печера, однак корчмар наполягав на тому, що це — рана. Насправді він мав на увазі, що це я поранив його. Коли він утретє сказав, що то — рана, я зацідив йому кулаком в обличчя. Коли він піднімався з землі, обличчя в нього було брудне від пороху, а з очей сипались іскри.

У цей момент увійшов Хуан Чумінь і бундючно всівся, гукаючи, щоб йому принесли горілки, та виказуючи намір передати мені кількох своїх особистих охоронців, щоб вони приєдналися до моєї команди.

— Мені нічого від тебе не потрібно.

— Хіба мені потрібно тут турбуватися про свою безпеку?

Бачите? Хуан Чумінь був справді розумною людиною. У нинішній ситуації він цілком і повністю віддавав свою долю в мої руки. Як тямуща людина він розумів, що коли хтось дійсно має намір його вбити, кілька охоронців йому не допоможуть, тож віддавши їх, він зможе не хвилюватися за себе. Натомість хвилюватися за нього буду я. Для нього ж єдиним збитком буде те, що на людях він уже не виглядатиме так значно, як людина з охоронцями. Однак то — не великий збиток, якщо врахувати, що йому не потрібно буде весь час оглядатися й спати з настовбурченими вухами. Він випив піалу горілки й скривив губи в посмішці — кілька крапель рідини впали йому на жовті вуса. Я порадив йому завжди приходити до цієї корчми, коли він схоче випити. Він спитав, з чого це я потрапив у таку залежність, що навіть пити горілку йду в одне й те саме місце? Тоді я повідомив йому, що в цій корчмі він може не платити за випите. Він знову спитав, чи це я звільнив цього корчмаря від податків?

— Ні, — відповів корчмар, — я буду записувати, а потім панич розплатиться.

— Ти що, його друг? — спитав Хуан Чумінь. — У панича дуже дивні друзі.

— Я сам не знаю, — відповів корчмар. — Напевне, тому, що мій молодший брат — убивця.

Хуан Чумінь ледь не захлинувся горілкою, а його жовте обличчя аж змінилося в кольорі.

Коли він ішов зі мною до виходу з корчми, то заточувався, ніби п'яний, і трохи заспокоївся тільки тоді, коли я повідомив йому, що той чоловік став убивцею з потреби помститися за рідних. Я ж натомість відчув, як горілка вдарила мені в голову, і на мосту від річкового вітерцю сп'яніння ще посилилося. Хуан Чумінь запропонував мені триматись за його плече.

— Його брат дійсно вбивця? — спитав він мене.

— Так, і це мені відомо, — відказав я. — Але що робиш ти, я не знаю.

Він подумав-подумав і сказав:

— Я тепер і сам не знаю, що я роблю. Давай так: я буду твоїм наставником.

Він сказав це слово китайською: наставник. У моїй дурній голові гуло, ніби там співав рій бджіл, і під це гудіння я запитав його:

— А я тоді буду ким?

Він знову подумав, а потім голосно прокричав мені на вухо:

— Нині ти поки що ніхто, однак можеш стати тим, ким захочеш.

Так, дійсно, якщо ви — син туси, однак не спадкоємець його місця, ви — ніхто. А після смерті старшого брата батько не подавав жодного натяку на те, що хоче зробити мене своїм спадкоємцем. Моя теща також написала листа, в якому говорилося, що мені зовсім не обов’язково їхати до неї. Вона писала, що оскільки в родині Мерці сталося так багато прикрих подій, вона не може віднімати в туси Мерці останнього сина й робити його своїм спадкоємцем. Однак управитель натякнув мені, що одного дня я можу посісти обидва місця туси. Наставник Хуан також роз'яснив мені це дуже чітко.

Однак, звичайно, вони сказали мені, що цього потрібно чекати.

Гаразд, відповів я, давайте почекаємо, я не поспішаю.

Так минали день за днем і місяць за місяцем. Управитель і наставник керували торгівлею й ринком, а двоє прислужників і Санг'є Дролма виконували решту повсякденної роботи. Через кілька років дурний панич родини Мерці став найбагатшою людиною на цих землях. Цю новину повідомив мені управитель, принісши одного разу зошит з розрахунками.

— Навіть зрівнявся з батьком? — спитав я.

— Перевершив, — відповів він. — Ти ж знаєш, що опій давно вже нічого не вартує. А торгівля на нашому ринку тільки-тільки починається.

Того дня я поїхав верхи на прогулянку й узяв із собою Тхарну. Дорогою я повідомив їй цю новину. Після повернення на кордон, вона більше не шукала інших чоловіків, і мене це цілком влаштовувало.

— Ти справді найбагатший серед туси? — спитала вона.

— Так, — відповів я.

— Не повірю! Тільки поглянь на людей позаду тебе — і що це за люди?!

Я подивився назад — там їхали найбільш наближені до мене люди. Тхарна, звернувшись до неба, сказала:

— О Небо! Поглянь у чиї руки ти віддало цей світ!

Я знав, що вона так говорить тому, що тішиться.

Так, дійсно погляньте: мій управитель — кульгавий, наставник — старий дід із жовтими вусами, а два прислужники, можливо, тому, що вже довго живуть зі мною, будь-яку подію зустрічають із незмінним виразом обличчя: Аїр — сором'язливо, а Соднам Г'ялцен — із люттю. Соднам Г'ялцен тепер був головою приватних охоронців, які відповідали за збір податків. Йому дуже подобався розроблений спеціально для цього стрій приватного охоронця. Дролма тепер була керівницею всіх служниць і кухарок. Вона погладшала. Для жінки її віку чоловіки вже не мають великого значення, тому вона почала забувати срібляра, а також, здається, забула й той час, коли була моєю служницею.

Тхарна спитала мене:

— Чому Санг’є Дролма не завагітніла ні від тебе, ні від срібляра, ні від управителя?

Вона поставила мені запитання, на яке я не міг відповісти. Тому я повернув їй її ж запитання й спитав її, чому вона не народить мені дитину.

Вона відповіла, що не знає поки що, чи варто народжувати для мене дитину.

— А якщо ти дійсно дурень, тоді мені теж доведеться народити дурня?

Моя вродлива дружина не переконана, чи її чоловік — дурень, подумав я.

— Якщо ж я — дурень, то твій живіт так і залишиться пустим на все життя, — відказав я їй.

— Коли я переконаюся, що ти — справді дурень, я шукатиму собі іншого чоловіка, щоб зачати доньку.

Я не вірив, що дитину можна отримати, коли схочеш, чи, навпаки, не мати, якщо не хочеш. Однак Тхарна показала мені кілька рожевих пігулок, що нібито походили з Індії. У цій країні завжди було чимало дивовижних речей, а ще й англійці привезли туди не одну чудасію. Тому якщо нам траплялася річ, що виходила за межі нашого розуміння, варто було сказати, що вона з Індії, і ми цьому вірили. Навіть мак, що прийшов до нас із китайських земель, був привезений туди англійцями з Індії сто десять років тому, як сказав наставник Хуан. Тому я вірив, що завдяки рожевим пігулкам Тхарна може не мати дитини, якщо не хоче, або ж мати хлопчика чи дівчинку — за бажанням. Так само, як ми їмо страви тієї куховарки, якої схочемо. Ось такі, нічим не прикриті, відносини були в нас із Тхарною, проте мені подобались ця щирість і відвертість. Я обожнював Тхарну за її вміння зробити наші відносини такими. Вона вміла тримати такі справи під контролем. І ще вона вміла обирати час, щоб говорити про такі справи.

Ми вже доволі довго їхали верхи, і нас у спини підганяв вітер. Нарешті ми зупинились на невеличкому пагорбку. Перед нами розстилалося в усій своїй силі широке, трохи горбисте високогірне плато. У небесній височині завмер орел, простягнувши крила, й не рухався. У цю мить усі конкретні речі зробились абстрактними, а справи, що зазвичай пронизували болем до кісток, проминали, лише злегка зачепивши шкіру, ніби гаряча куля, що потенційно становить небезпеку для життя, але наразі тільки обпекла трохи волоски.

— Тільки погляньте, про що ми говоримо! — зауважила моя дружина.

Дивлячись на розлогий пейзаж перед очима, я відчував, що моє серце може вмістити все, тож сказав:

— Це не має значення.

Тхарна усміхнулась, показавши низку рівних білих зубів, і сказала:

— Коли повернемось, ці слова знову стануть для тебе болем.

І що за жінка — все знає!

Так, дійсно ці слова, якщо прокинутись серед ночі в кімнаті, могли викликати біль у моєму серці й поступово визріти там в отруту. Однак зараз, коли вітер штовхав по небу хмари, зсуваючи їх у купи й клубки, і прихиляв до землі безмежну трав’яну зелень, слова переставали щось важити. Ми поговорили ще багато про що, однак усе те розвіяв вітер, і воно навіть тіні не лишило в моєму серці.

Раптом Тхарна змахнула батогом і помчала назад. Вона поїхала справити потребу. Соднам Г'ялцен теж махнув батогом і під'їхав до мене. За останні роки він виріс і мав тепер міцну шию й великий кадик. Він сказав мені, дивлячись у бік:

— Я колись уб’ю цю відьму!

Брунатний одяг митаря надавав його обличчю ще більшої серйозності.

— Не хвилюйся, паничу, — продовжив він. — Якщо вона справді буде поводитись, як курва, я уб’ю її замість тебе.

— Якщо ти вб’єш мою дружину, я уб’ю тебе, — відказав я.

Він мовчав. Загалом він не дуже добирав слова, коли розмовляв із господарем. Соднам Г’ялцен був небезпечним типом. І управитель, і наставник казали, що такі люди, як він, можуть знайти застосування тільки в такого господаря, як я. А який я господар? Спитав я в них. Наставник, погладжуючи свої жовті вуса, зміряв мене з голови до ніг, покивав головою, потім похитав головою. А управитель сказав, що повторювати за іншими дуже легко. Він також додав, що господар — це не туси, тому не потрібно боятись, що господар у чомусь запідозрить зраду.

Повернулась Тхарна.

Того дня я ніби побачив туманні, але прекрасні перспективи, тому подав приклад іншим високо підняти свої батоги й помчати по долині щодуху, підганяючи своїх коней. Перед ними сполохано розліталися зграї птахів, а земля піднімалась нам назустріч, і після кожного такого підйому перед нами відкривався захоплюючий пейзаж.

Того дня я також отримав листа з китайського міста, яке називається Чунцін[143]. Лист був від мого дядька. Того разу, коли він повертався з Індії, його завданням було не тільки взяти посаг нашої родички, яка одружилась із бідним англійським бароном, але й зустріти панчен-ламу, який повертався з китайських земель[144] у Тибет. Проте майстер дорогою пішов у нірвану, тож дядько повернувся в китайські землі.

Лист від дядька був у двох примірниках — один тибетською, інший — китайською мовами. Однак зміст обома мовами був однаковий. У листі дядько пояснював, що він робить таким чином для того, щоб ніхто не зміг викривити той зміст, передаючи його мені. Йому було відомо про мій грандіозний успіх на кордоні й він знав, що я маю великі кошти, тож просив позичити йому трохи срібла. Оскільки японці повинні були ось-ось програти, то всім слід було зібратися на силі, щоб вони-таки нарешті програли і молитви великого вчителя панчен-лами здійснилися. Але всі повинні були стиснути зуби й зібратися на силі, щоб перемогти найжорстокішого монстра в цьому світі. Він також казав, що коли перемогу в війні буде отримано, він повернеться в Індію й віддасть борг усіма своїми дорогоцінними каменями. Крім того, тоді всі дядькові речі будуть належати мені, його племіннику. Він збирався переписати заповіт і замість імені нашої англійської міс вписати моє ім'я. У листі також зазначалося, що якщо племінник буде сприймати ці гроші як особистий внесок у державу, він буде дуже гордий з того і буде пишатися родиною Мерці.

Я наказав їм підготувати коней, щоб доправити срібло до міста під назвою Чунцін, як то зазначив дядько в своєму листі.

Однак наставник Хуан сказав, що не потрібно такого клопоту — адже якщо ми збираємося тривалий час займатися торгівлею, то возити туди-сюди срібло не дуже зручно, тож краще нам відкрити банкірський дім. Відтак ми відкрили в себе банкірський дім. Наставник Хуан написав якусь записку, і мої люди з тим папірцем, на якому стояла червона печатка нашого банкірського дому, поїхали до Ченду[145]. За словами наставника Хуана, мій дядько міг таким чином отримати десять тисяч срібних юанів у будь-якому місці Китаю. Згодом ми отримали від дядька листа, в якому він підтвердив, що дійсно отримав таку суму. Відтоді, коли наші люди їхали в китайські землі торгувати, вони вже не везли з собою купу срібла. Так само й люди з тих земель, коли прибували сюди, не брали з собою купу срібних юанів, а лише паперові записки тих банкірських домів, що співпрацювали з нашим банкірським домом. Наставник Хуан став начальником банкірського дому.

Літописець сказав, що це — найбільш важлива подія.

— Усі події, що не траплялися раніше, важливі? — спитав я.

— Важливі події — вони самі по собі важливі.

— Ці твої слова для моєї голови зовсім неважливі.

На це мій літописець розсміявся. За останні роки його характер ставав дедалі спокійнішим. Він займався тільки тим, що записував події. А коли роботи не було, він ставив перед собою піалу наливки з медом і сидів на сонечку, смакуючи її. Згодом, коли в нашому дворі виросли посадовлені нами тополі, він перемістився з веранди під розлогу тінь цих тополь.

Сидячи під деревами, він сказав:

— Як повільно тече час, паничу!

— Так, дійсно час не поспішає, — відказав я.

Мої нарікання почув управитель і не погодився:

— Що ти таке кажеш, паничу! Зараз час іде набагато швидше, ніж раніше! Сталося так багато подій, про які ніхто й подумати не міг! Раніше для таких подій знадобилося б років п'ятсот, ти знаєш? А то, мабуть, і ще більше, паничу. А ти кажеш, що час не поспішає!

Літописець погодився із словами управителя.

Мені нічого було сказати й нічого було робити, тож я пішов вулицею до корчми випити горілки.

Власник корчми вже доволі добре мене знав, однак його ім’я до сих пір мені було невідоме. Я давно казав йому, що наші відносини з ним не схожі на відносини месників. Він відповів, що їхня помста спрямована на туси Мерці, а не на панича, який займається на кордоні торгівлею, збирає з ринку податки й відкрив банкірський дім.

— Однак настане день, коли я стану туси, — зауважив я.

— Ну от тоді ми й будемо тобі мститися, — розсміявся він, — але до того часу ще дуже далеко.

Людям, які тут живуть, властиво сприймати ось-ось очікувані події як дуже далекі. Я запитав його, чи відчуває він, що час біжить дедалі швидше?

— Тільки погляньте! Час! Панич почав турбуватися про час! — посміхнувся корчмар.

У його мові відчувалася справжня насмішка, тож я, звичайно, плеснув горілкою йому в обличчя. Тоді він сів і залишався певний час нерухомо, хотів щось сказати, однак чомусь не міг, ніби в нього виникла проблема з головою і це заважає йому висловитись. Нарешті він витер горілку з обличчя й сказав:

— Так, час тепер іде швидше, ніж раніше, ніби хтось підганяє його батогом.

41. Повільно й швидко

Дні на кордоні минали безтурботно.

Усі ці роки я мешкав в одній і тій самій кімнаті. Прокидаючись щодня, я бачив одну й ту саму стелю, тож навіть із закритими очима чітко уявляв кожний візерунок дерев’яного різьблення вгорі. За вікном завжди була та сама горбиста земля. Я бачив звідти тисячі ранків і тисячі вечорів, тож прокидаючись так щодня від сонячного проміння, що світило крізь одне й те саме вікно, я виявив, що ті два моїх давніх питання більше не турбують мене.

Не пам’ятаю вже, коли сталась та подія — два чи три роки тому.

Того ранку Тхарна дивилась на мене допитливим поглядом, спираючись однією рукою на подушку. Побачивши, що я прокинувся, вона лягла ще нижче, допитливо зазираючи мені в очі. Її груди ковзнули по моєму обличчю, і в ніс ударив сильний запах жінки. Вона продовжувала дивитися мені в очі, ніби могла через них побачити моє тіло всередині. Я ж відчував тільки запах її тіла. Вона спала зі мною в одному ліжку вже так багато років, однак я ніколи не звертав уваги на те, що вранці, коли у вікно проникає сонячне проміння й падає на ліжко, її тіло може набувати такого зворушливого запаху, їй не потрібно було парфумів, від неї й так гарно пахло. Однак зазвичай вона використовувала багато ароматів, тож я думав, що її тіло смердить так само, як і в інших жінок.

Від запаху тіла Тхарни в людини голова йшла обертом і мозок закипав. Я почав часто й сильно дихати, ніби хтось раптом стиснув мою шию й почав душити. Тхарна засміялась, і її обличчя почервоніло. Одна її рука, мов змія, ковзнула по моїх грудях на живіт і накрила мого твердого й гарячого братика. Я подумав, що він обпече їй руку, однак вона здригнулась і вимовила: «Хе!» Після того її тіло почало пашіти жаром. Тхарна була вправним вершником. Тож опинилась на мені дуже легко, мов сіла на коня. І помчала разом зі мною до далекого небокраю, піднімаючись і опускаючись, ніби дійсно мчала на коні.

Я не розумів, що це проносилось перед моїми очима — справжні речі чи лише кольорові бульбашки. Я почув, що кричу, як баский кінь.

Вершник на коні теж кричав.

Потім і вершник і кінь упали. Нас склеював піт, однак потім він висох. З вулиці у віконне скло билися декілька бджіл і дзижчали.

— Ми зовсім забули про твої питання, — сказала Тхарна, притиснувши свої губи до мого обличчя.

— Я знаю, де я, і я знаю, хто я.

Тхарна рвучко сіла на ліжку, і її обличчя та груди зворушливо засвітились у вранішньому світлі. Вона голосно запитала:

— Знаєш, хто ти?

Я вистрибнув з ліжка, став на килимі й голосно відповів.

— Де ти?

— У місці, де очікую на престол туси!

Тхарна теж вистрибнула з ліжка, відкинувши головою ковдру, і ми ще півдня пролежали голими, обнявшись, на килимі. Саме того дня вона пообіцяла, що більше не їстиме протизаплідних пігулок. Я спитав її: а якщо я дійсно дурень, що тоді? Я запитував цілком щиро.

— Не страшно, — відповіла вона, — в світі немає такого дурня, щоб чекав стати двома туси.

Я з самого початку сприймав людей поруч як розумніших за себе, тим більше це стосувалося вродливої Тхарни. Якщо назвати людину розумною означає для неї найвище ствердження, то я, анітрохи не сумніваючись, оголошу її найрозумнішою людиною в світі. Однак я хотів розповісти зовсім не про це, зовсім не про особливо приємний випадок сексу між чоловіком і дружиною, для яких час тече дуже повільно. Хоча мене дражнив запах жіночого тіла, однак я все-таки хотів сказати, що мені важко відразу ж починати зі справи, про яку йдеться. Я наведу приклад для порівняння. Я бачив на озері, як злітають лебеді. Їхня мета — злетіти й піднятись у небо. Однак спочатку вони повинні тягти свої неповороткі до неймовірності тіла й з усієї сили бити крильми та гребти лапами, розганяючись на воді, щоб, зрештою, злетіти в небо.

Отже, я хотів сказати, що одного дня я почав перейматися тим, як повільно минає час на цій землі.

Мені дуже хотілося обговорювати з іншими питання, якими я переймався. Можливо, таке бажання виникло в мене тому, що мені не так легко було перейнятися якимось питанням. Літописець і наставник Хуан, а також іще кульгавий управитель були гарними суперниками в обговоренні питань. Проте літописець завжди був на голову вищий за інших. І от саме в цей момент час почав прискорюватись. За результатами обговорень я був схильний погодитись із думкою літописця. Він вважав, що коли час прискорюється, це зовсім не означає, що сонце починає ходити по небу швидше, і якщо вимірювати час сходом і заходом сонця, він завжди буде незмінним. А от якщо вимірювати час подіями, тоді його швидкість весь час буде різною. На думку літописця, чим більше відбувається подій, тим швидше йде час. А коли час прискорюється, в людини починає голова йти обертом і темніє в очах, як і тоді, коли їдеш на спині в швидкого коня. Я почав розуміти сутність подій з того року, коли в родині Мерці вперше висіяли мак, тож уже звик до того, що постійно всупереч прийнятим правилам відбуваються якісь дивовижні події. Однак за ті роки, що минули після смерті старшого брата, крім того, що я збирав на кордоні податки й відкрив банкірський дім, на землях туси, можна сказати, більше нічого й не відбулося. Після тривалого напруження, спричиненого шалом вирощування опію, а потім найдовшим та наймасштабнішим в історії краю голодом, ці землі розслабились, ніби породілля, і занурились у важкий сон. А туси, ніби ведмеді під час зимової сплячки, кожен заховався у своїй фортеці й не показувався звідти.

Тож на кордоні серед достатньо великої кількості людей, що крутилися тут, не було жодного туси, який би приїхав відвідати мене. Вони й хотіли б, адже тут було багато такого, чого їм варто було б повчитися, однак боялися, адже зазнали великих збитків, посадивши опій слідом за туси Мерці. Тож після голоду вони уникали нас і не хотіли їхати до мене.

Однак у цьому не було нічого видатного, й мої підлеглі вказували мені на блискучі перспективи: прийде той день, коли я одночасно стану і туси Мерці, і туси Ронггонг. Вони також зазначали, що єдину доньку тусині Ронггонг я здобув власною мудрістю, а потім мені ще й пощастило, коли вбивця вбив мого старшого брата.

Найбільше я тішився з того, що дядько часто пише мені листи. І посилав йому один за одним чеки через банкірський дім.

Від дядька ж я отримав дві фотографії.

На одній з них він був разом із покійним панчен-ламою. На другій, що прийшла після того, як він отримав від мене перший чек, він був разом із кількома білими китайськими генералами[146]. Вони стояли на рівній місцині, зарослій невисокою травою, а за спинами в них були розставлені якісь великі речі. Наставник Хуан повідомив мені, що то літаки, або ж залізні птахи, що можуть з неба кидати на голови людей патрони й ядра. Я спитав у наставника Хуана, скільки літаків можна купити на чек у десять тисяч юанів? Мабуть, тільки одне крило, відповів наставник Хуан. Я тоді наказав йому виписати ще десять тисяч, адже мені подобалось, що в небі над Китаєм буде два моїх залізних крила. Дядько писав, що раніше китайський імператор був і нашим імператором, тож тепер китайський уряд — це також і наш уряд[147]. Наставник Хуан зауважив на це, що коли війну буде виграно, ця країна знову стане потужною.

Я спитав його, чи можна якось так зробити, щоб дядько теж мене побачив.

Купити фотоапарат, відповів він, то й уся справа. У ті дні, що я чекав на фотоапарат, мені здавалося, ніби час став іще повільнішим і один день був довшим за три. Нарешті фотоапарат прибув. Наставник Хуан виписав також і фотографа. Відтоді час пришвидшився. Ми зробили велику кількість фотографій у різний час і в різних місцях. Усі просто схибнулися на тому. Однак фотограф не збирався надовго тут затримуватись, тож я наказав Аїру навчитись у нього мистецтву фотографії. Серед моїх улюблених слуг кат був єдиним ремісником, то хто ж, як не він, повинен був вчитися фотографувати? Літописець також просився в мене, однак я не дав згоди. Він сказав, що це також історія. Але я не погодився. То — лише ремесло, і не потрібно залучати до нього рук, що тримають перо.

Тепер давайте я розповім смішну історію.

Одного разу Аїр з дивним криком вибіг із чорної кімнати фотографа; його обличчя було скривлене від жаху.

Соднам Г'ялцен спитав, чи не зазіхнув фотограф на його тепленький зад? Річ у тім, що фотограф ніколи не залицявся до жінок, тому казали, що йому, напевне, подобаються чоловіки. А Аїр невідомо чому завжди подобався чоловікам, яким подобались чоловіки. Однак із такими людьми навіть жінка, якій трапився небажаний чоловік, не могла б закричати так неприємно, як він. Однак того дня справа була зовсім не в цьому. Коли він вискочив з кімнати, він вигукнув:

— Там демони! Там демони! Вони з’являються на папері, який майстер вимочує в воді!

Наставник Хуан розреготався й сказав, що то не демони, а поява засвіченого на негативі зображення людини. Трохи згодом я сам пішов подивитись, як фотограф проявляє плівку. Коли на папері в світлі ліхтарика повільно з'являвся силует людини, я міг сказати тільки, що це — трохи дивно, але аж ніяк не страшно. Проте мій майбутній кат був так наляканий, що аж у штани напудив. Хтось посміявся з нього, назвавши боягузиком. Але ж він жодного разу не затнувся, коли виконував покарання. Пізніше Аїр все-таки вивчився ремеслу фотографа, тож його вчитель міг їхати. Проте заходячи до темної кімнати, Аїр завжди просив когось у компанію.

Відтоді, як у нас з'явився фотоапарат, час почав пришвидшуватись. Свою першу світлину я надіслав дядькові в Чунцін.

Я не знав, який зараз рік, так чи інакше то було небувало спекотне літо. Дядько написав мені листа, в якому пропонував чекати до осені, поки спаде спека, а потім приїхати до нього. Наставник Хуан сказав, що визвольну війну незабаром буде виграно, країна об'єднається і зміцніє. За ті кілька десятків років, що не було імператора, наші туси не знали, до кого пристати, однак ця ситуація має невдовзі завершитись. Управитель же сказав таке: твій дядько хоче познайомити тебе з кількома великими чиновниками. Ці люди опинилися поблизу наших земель через війну, і коли вона закінчиться, вони залишать ці місця, тоді, щоб зустрітися з ними, доведеться далеко їхати. На думку літописця, якщо об’єднати ці дві думки, вийде якраз те, що хотів сказати мій дядько. Поки я чекав на прихід осені, час знову сповільнився.

У Тхарни захоплення фотографуванням не зменшувалось. Через це, а також через завзяте спілкування з кравцями, вона дуже рідко турбувала мене.

Люди почали казати, що на панича знову найшла недолугість, адже вони могли тільки бачити, що я сторопіло дивлюся на горизонт, але не знали, що це я хочу першим побачити прихід осені, побачити, як перша паморозь вкриє кору дерев блискучим одягом. Тоді я мав намір вирушати.

Однак раптом туси Мерці надіслав людину з листом. Відтоді, як я залишив фортецю, ми не мали звісток один про одного. Лист туси Мерці був коротким: він запитував, що я роблю на кордоні. У листі-відповіді, на думку всіх, не потрібно було згадувати про майбутню поїздку в Чунцін на зустріч із дядьком, достатньо було лише повідомити про фотоапарат. Оскільки його лист був коротким, мені не було потреби писати довший. Дуже швидко від туси Мерці прийшов наступний лист, в якому говорилося, що моя мати скучила за мною, а також додавалося питання, чому син туси, отримавши таку дивовижну річ, не запросив батька розділити радість знайомства з нею? Нехай іде до біса, сказала Тхарна. Усі знали, що вона примхлива жінка, однак я не міг чинити так, як вона. Я знав, що лист іще не завершено, тож наказав людині читати далі. У своєму листі туси писав ще багато пустопорожніх слів, а насамкінець запитував, чи не можу я повернутися до фортеці й сфотографувати пані. «До речі» в листі ще було написано так: «До речі, ми зможемо обговорити справи майбутнього, я відчуваю, що дійсно постарів».

Він уже відчував одного разу, що постарів, однак потім відновив свої життєві сили.

Тож я вирішив не повертатися, а тільки відрядив до фортеці Аїра з фотоапаратом.

Аїр фотографував їх кілька днів, а коли зібрався їхати, туси знову сказав йому, що вже старий, не має колишньої сили й мудрості. Тоді Аїр сказав:

— Пане, панич наказав мені спитати, якщо він помре, ти зможеш ще раз помолодіти?

Невдовзі Аїр знову повернувся до нас із своїм фотоапаратом і сором’язливим виразом обличчя.

Він привіз від туси листа, сповненого нарікань. У листі говорилося, що якби я повернувся цього разу, він міг би обговорити зі мною майбутнє туси Мерці, однак я вирішив не повертатися, отже, це мене не турбує майбутнє родини Мерці, а не його. Того дня я отримав ще одного листа, однак написаного не дядьком, а одним китайським генералом.

У листі говорилося, що мій дядько, великий патріот від тибетців, зник без вісті, коли поплив кудись на кораблі й потрапив під бомбардування з японського літака.

Я думаю, що китайці все-таки дуже схожі на нас. Наприклад, коли стається щось погане, то прямо казати про це — неприємно, так можна завдати прикрощів іншій людині, тож можна сказати про це іншими словами, трохи приємніше, так, щоб не зачепити нерви. От вони й не написали мені прямо, що дядька розбомбили й він помер, що навіть його тіла тепер не знайдеш, а вжили тільки два вдалих слова: пропав без вісті.

Можливо, саме через ці два слова я й не відчув сильного болю, тож сказав іншим:

— Він влаштував собі похорон у воді.

— Паничеві не варто дуже побиватися.

— Тепер нам не потрібно їхати до Чунціну.

— Ми ж не знаємо, з ким нас хотів познайомити дядько.

— Генерал у листі не запрошував нас.

— Я не хочу більше виділяти їм гроші на купівлю літаків.

Через кілька днів японці капітулювали.

Казали, що короткі на зріст японці піднялись на якийсь корабель і визнали себе переможеними[148]. А дещо згодом між червоними китайцями й білими китайцями знову почалася війна[149]. Обличчя наставника Хуана пожовтіло ще сильніше й він почав кашляти, причому іноді навіть відхаркував кров’ю. Він казав, що це не через хворобу, а через любов до цієї держави. Я не знав, чи він говорить це щиро, однак я знав гіркоту від втрати дядька. Іноді, коли я дивився на його фотографію, мені починало пекти очі, а потім з них бігли й капали сльози. Я вигукував: «Дядьку!» — і тоді мені пекло навіть кишки.

Він не відповідав мені, а залишався на фотографії, показуючи посмішку заможної людини. Він не встиг навіть повернутися до Індії. Спершу він казав, що коли повернеться до Індії, то перепише заповіт і передасть мені в спадок усе своє дорогоцінне каміння, що зберігається в Англійському банку Калькутти. Пару разів Тхарна навіть казала, що бачила те каміння уві сні. Однак тепер усе пропало, адже усі їх, згідно з невиправленим заповітом, отримає дружина бідного англійського барона.

Через це моя дружина відчувала глибоку прикрість, що ми не виїхали до Чунціну трохи раніше.

А не виїхали ми раніше тому, що боялися тамтешньої спеки. У родині Мерці був випадок, коли один з наших предків поїхав до Нанкіну, однак помер дорогою від спеки. Тому всі туси, які їхали в китайські землі до імператора, вирушали восени, а поверталися весною, щоб уникнути вбивчої жари китайського літа. Однак, гаразд, я не хочу більше про це говорити. Я хочу тільки сказати, що після смерті дядька час знову прискорився. Коли ставалась одна подія, за нею відразу ж наставала й друга. При цьому і час, і події тільки прискорювались, ніби вже ніколи не могли сповільнитись.

Розділ XI

42. Про майбутнє

Протягом зими я все глибше й глибше занурювався в скорботу за дядьком — очі в мене сльозились навіть від вітру й було тоскно на душі.

Батьки продовжували писати мені сповнені нарікань листи. Необізнаній людині збоку могло здатися, що це пришелепуватий син зовсім забув про своїх батьків, закинутих у старому, схожому на фортецю замку, а не вони самі змусили мене покинути родину.

Я не хотів зважати на них.

Одного разу, коли я лежав у ліжку й дивився на небо за вікном, я знову згадав дядька й по моїх щоках потекли сльози. І от раптом я побачив його. Він сказав мені, що його понесла велика вода, а потім його душа дісталася широкого моря. Тепер, коли світить ясний місяць, він може йти, куди схоче. Я спитав, чи це означає, що в нього виросли такі крила, як у літака. У відповідь я почув, що душа може потрапити в будь-яке місце й без крил. Він сказав мені, що не потрібно так сильно побиватися, адже в роду Мерці від самого його заснування, мабуть, ще не було людини, щасливішої за нього. З того дня скорбота зникла з мого серця.

Прийшло чарівне літо, і коли я знову згадував дядька, то вже не сумував, а уявляв, як-то може виглядати море.

Тхарна захотіла дитину, й ми вже довго та старанно працювали над цим. Коли ми тільки почали жити разом, вона боялася зачати сина-дурника, тому ковтала багато рожевих пігулок. Тепер же вона почала непокоїтись через те, що не могла зачати від мене сина. Через це наше ліжко по завершенні дійства виглядало руїнами. Завжди вона заводила мене, і чим більше я не хотів, тим завзятіше вона діяла. Щоразу, коли я бачив її наполегливе і водночас налякане обличчя, у мене пропадав будь-який настрій. Однак вона все одно, мов змія, заводила мене. Це зовсім не означало, що вона почала дужче мене кохати, ніж раніше, ні, просто вона все більше переконувалась у тому, що я — не такий уже й дурний дурень. Вона тільки хотіла затягти собі в живіт мою кістку й кров. Її піхва зовсім висохла від цього нетерпіння. Шерхка й суха, вона була схожа на печеру, в якій терпить прочанин, а не на місце, що дарує людям радість. Адже ніхто не забажає йти до місця, з якого вириваються жадібні язики полум’я.

Сьогодні вона знову витягла мене в долину. Для того, щоб викликати в мені бажання, вона станцювала мені танок живота, звабливо поводячи очима. Вона розкидала скрізь по траві свій одяг. Я почав. Але відчувши сухість усередині, вийшов з неї, не чекаючи, поки випорсне життєдайний дощ. Я сказав їй, що нетерпіння й ті індійські пігулки зовсім висушили її внизу.

Вона, плачучи, позбирала з землі свій одяг і натягла його на себе абияк.

Коли гарна жінка плаче, неприбрана, вона викликає до себе співчуття. Тож хоча в мене ще пекло між ногами, я, взявши обома руками її обличчя, сказав:

— Тхарна, проблема не в тобі, а в мені. Це в мене не виходить. Тож пошукай собі іншого хлопця і спробуй із ним, добре?

Хоча її обличчя було закрите розпущеним волоссям, я бачив, як у її очах промайнув блиск.

Вона посиділа певний час нерухомо, потім тихо промовила:

— Тобі не болить серце, дурнику, говорити таке?

Я помацав свої груди: там дійсно не було вже того відчуття, що охопило мене, коли вона тільки що переспала з моїм братом. Я свиснув, і до нас підбігли двоє коней. Ми сіли на них і вирушили в дорогу. Мені казали, що спати з жінкою, в якої суха піхва, — то суцільне страждання. Я не знав, правда це чи ні, однак дуже добре відчував, що вона мене стомила. Сидячи верхи на коні, я спитав Тхарну:

— Навіщо тобі син? Подивись на моїх батька й матір — вони так мріють, щоб у них не було сина.

— Це тому, що вони постаріли й скоро помруть, тож бояться, що в них хтось відніме престол раніше, ніж настане той день.

Ми їхали певний час мовчки, слухаючи тільки розмірений цокіт копит по дорозі. Потім Тхарна знову спитала мене, чи не боліло в мене серце, коли я говорив ті слова.

Я сказав, що в мене вже пройшло те відчуття, яке виникло після того, як вона переспала з моїм старшим братом.

Тхарна гірко розплакалась. І плакала майже всю дорогу. Її скиглення було таким слабким, що навіть коні стишили крок під його звуки. Крім того, за нами вчепилась ціла зграя бджіл і бабок — напевне, плач Тхарни був дуже схожий на дзижчання їхніх товаришів.

Однак коли ми заїхали в поселення, комахи розлетілись, — мабуть, повернулися до свіжої трави в долині.

Так, тепер люди почали називати ринок поселенням. Це поселення мало тільки одну вулицю. Узимку тут залишалися тільки будинки з саману, а влітку з обох кінців вулиці додавалося чимало наметів, тож вулиця ставала довшою. Зазвичай на вулиці постійно стояла курява. Однак сьогодні було не зовсім так. Адже кілька днів тому пройшли непогані дощі, тому глиниста поверхня вулиці зробилась рівною і слизькою, мов дзеркало, і в неї чітко впечатались окремі сліди схожих на гирло чашки кінських копит. Усі люди, які траплялися на вулиці, кланялись мені. Тхарна раптом сказала:

— Дурнику, ти більше не кохаєш мене.

Вона говорила так, ніби це вона завжди кохала мене, а не я її. Такими є жінки — не слід сподіватися, що вони не будуть викривляти події навіть на вимогу.

Розглядаючи схожі на гирла чашки кінські копита на дорозі, я сказав:

— Ти ж хочеш мати сина? Але я не можу дати тобі сина, сина-дурника.

Бачите? Я теж казав не зовсім те, що думав. Такими є чоловіки. А я ж, зрештою, ще й дурень… Тож я додав:

— Люди кажуть, що спати з жінкою, яка не має вологи внизу, — саме страждання.

Тхарна дивилася на мене, і її очі наповнювались слізьми, зволожуючи її чорні й довгі вії. Потім вона люто шмагонула свого коня й помчала додому. У ту мить моє серце відчуло біль.

Удома Тхарна не пустила мене до кімнати. Мені довелося довго стукати, перш ніж вона подала голос і зажадала від мене пошукати собі іншого місця для спочинку. Управитель і Санг'є Дролма порадили мені ще раз покликати її, тоді вона, мовляв, відчинить двері. Однак я не став її більше кликати, а наказав Санг'є Дролмі облаштувати мені іншу кімнату. Ми ж не бідняки, в яких немає зайвих кімнат і ліжок з матрацами! Відтак кімнату дійсно було дуже швидко облаштовано. Коли я увійшов, усередині все було новим — срібні прикраси, килим, ліжко. Шовк на ліжку, курильниця й картини аж блищали. Зауваживши мій дещо безпорадний вигляд, Санг'є Дролма запалила індійську ароматичну паличку з міцним запахом. Хоча знайомий аромат перебив чужий запах нових речей, однак я все одно залишався трохи безпорадним. Тоді Санг’є Дролма сказала, зітхнувши:

— Ти такий же, як був і раніше, паничу!

А чому я повинен був змінитися?

Дролма сказала, що коли я засну в незнайомому оточенні, то, прокинувшись уранці, знову не знатиму, де я. Тож вона запропонувала знайти мені дівчину. Я не дозволив. Тоді вона запитала, що я робитиму вранці, коли, прокинувшись, не знайду нікого, хто б відповів на мої запитання. Я наказав їй залишити мене.

— Нині дуже відповідальний час, паничу, тож не втни знову дурниці, — сказала вона.

Я відповів, що мені просто не потрібна жінка.

— О Небо! — сказала вона тихим голосом. — І що ця вродлива відьма зробила з нашим паничем?

Вона покликала управителя і ще наставника Хуана. Ми з ними досягли згоди про те, що жінок мені не потрібно, але слід покликати двох моїх прислужників, нехай вони сплять на килимі, щохвилини готові виконати мої накази. Увечері наставник Хуан злегка посміхався, погладжуючи свої вуса, а управитель попереджав двох прислужників, що він їх стратить, якщо тільки панич буде чимось незадоволений. Він говорив це з таким виразом обличчя, ніби звертався до двох малих дітей, хоча насправді вони давно вже виросли. Я не знав, скільки їм років, так само, як і не знав, скільки років мені. Однак ми всі вже виросли. Тож слухаючи попередження управителя, Соднам Г'ялцен тільки розреготався, а Аїр спитав:

— Це ж я — кат, як же ти збираєшся мене стратити?

— А я що, не маю рук, аби теж так вчинити? — розсміявся управитель.

— Але в родині Мерці так не прийнято, — зауважив Соднам Г’ялцен.

— Але ж є іще старий Аїр, чи не так? — наполягав управитель.

Обидва прислужники, коли були зі мною, завжди дивилися на інших зверхньо. Однак уночі вони все ж не наважилися заснути першими — чекали, поки засну я. Проте через певний час їхні шиї вже не втримували їхні голови, тож, зрештою, пильнувати лишився я один. Слухаючи гучне хропіння своїх прислужників, я почав хвилюватися про те, що, прокинувшись завтра вранці, не знайду, в кого спитати, хто я і де я, якщо до мене знову прив’яжуться ті старі питання. Обидва прислужники розтяглися на підлозі прямо в одязі, тож і я, не роздягаючись, влігся на ліжку. На диво, вранці, коли я прокинувся, обидва хлопці постали переді мною належно вдягнені й голосно заявили:

— Паничу, став нам свої запитання!

Проте я знав, хто я і де я, тож сильно розчарував їх.

Уночі я бачив уві сні свого батька, туси Мерці.

Після обіду я знову повернувся до своєї кімнати спати. Однак щойно я ліг, як почув рипіння сходів угорі й унизу. Мені майнула думка, що то має бути той самий гість, якого я бачив уві сні. Коли голоси назовні стихли, двері моєї кімнати рипнули й відчинились. Мені на мить засліпило очі світлом, але відразу ж кімната знову занурилась у темряву — це широка фігура туси застрягла в дверях і повністю загородила світло. Дійсно, це був той самий гість, якого я побачив уві сні.

— Батьку, відійди від дверей, — сказав я, — інакше день для мене зміниться ніччю.

Він розсміявся, і сміх видав, що в нього в горлі стоїть мокротиння, яке він не може викашляти. Він пішов до мене, і його кроки видали, що він сильно погладшав, і якщо так триватиме й далі, то невдовзі він уже не зможе сам пересуватися.

Він ішов повільно, але дружина туси поспішала вперед нього. Біля ліжка вона нахилилась і притулилась губами до мого чола. Як моя жінка висохла внизу, так і надзвичайно вологі губи моєї матері висохли. Її сльозинки великими краплями падали на моє обличчя.

— Скучив за своєю матінкою? — спитала вона.

Мої очі теж трохи зволожились.

— Ти радий, що до тебе приїхали батьки? — спитала вона.

Я підскочив з ліжка й міцно обійняв цю стару схудлу жінку. Старий туси розняв нас, говорячи:

— Синку, я прибув до літнього палацу родини Мерці, щоб провести тут літо.

Цікаво, правда? — туси назвав своїм літнім палацом місцину, якою я керував уже багато років. Підлеглі розхвилювалися, адже подумали, що старий туси знову хоче відправити мене кудись в інше місце. Соднам Г’ялцен розкричався, що вб’є цього стариганя заради мене. Тхарна також сказала, що якщо її чоловіка тут не буде, вона вимушена буде повернутися до матері.

Побачивши, що його поява тут так усіх збурила, ніби в тихе озеро кинули великий камінь, туси надзвичайно зрадів.

Він сказав мені:

— Ти — мій син, ти — майбутнє туси Мерці.

Це означало, що він офіційно визнає мене спадкоємцем туси Мерці.

Підлеглі, почувши це, нарешті заспокоїлись.

Я ж, ставши спадкоємцем, не мав тепер що робити, тож пішов на вулицю випити горілки.

Корчмар повідомив мені, що його брат утік до китайських земель і записався до лав китайської армії. У листі брат написав йому, що вони незабаром виступають у похід бити червоних китайців. За роки поневірянь брати побували в багатьох місцях у китайців та в інших народів. Корчмар заявляв, що вони з братом вільно говорять щонайменше трьома мовами і можуть порозумітися шістьма-сімома мовами.

— Шкода, — зауважив я на це.

— Іноді я думаю, що якби ти не належав до родини Мерці, то ми б з братом пристали до тебе й працювали на тебе. Не знаю, чи зможе повернутися мій брат, адже він не дуже хоче мститися, а хоче чесно й відкрито вбивати людей, тому й записався солдатом і пішов на війну, — сказав корчмар. — Тож тепер прийшла моя черга вбивати туси Мерці.

Я повідомив йому, що туси Мерці приїхав сюди.

— Гаразд, то я нарешті вб'ю його і по всьому, — коли він це говорив, на його обличчі з'явився засмучений вираз.

Я спитав його, чому він так засмутився.

— Якщо я вб’ю твого батька, тоді ти вб’єш мене — хіба ж то не буде дійсно по всьому?

— А якщо я не вб’ю тебе?

— Тоді я вб’ю тебе, адже ж тоді ти станеш туси Мерці.

Корчмар попросив мене привести туси до нього в корчму випити горілки.

— Ти поспішаєш з усім покінчити?

— Я спочатку хочу зблизька роздивитися свого ворога, який убив мого батька.

Однак я знав, що він все-таки хоче розквитатися з ним.

Через декілька днів, коли туси й обидві пані вдосталь насолодилися мистецтвом фотографування в виконанні Аїра, я узяв його в поселення, щоб показати, як Соднам Г’ялцен зі своїми людьми збирає податки і як люди отримують срібло на підставі папірця в банкірському домі, яким завідує наставник Хуан.

Вже після того ми увійшли в корчму. Її власник поставив перед туси піалу горілки дуже темного кольору. Проте я знав, що в його корчмі такої горілки немає, тож вкинув у цю піалу дохлу муху. Звісно, що в такому випадку туси покликав корчмаря замінити йому горілку. Коли той ніс нову піалу, я вилив рідину зі старої прямо йому на ноги. Рідина пропалила його шкіряні чоботи.

Батько випив горілку й пішов.

Корчмар охопив руками попечені отруйною горілкою ноги й застогнав.

— Паничу, ти що, боїшся, що я, отруївши твого батька, відразу ж і тебе вб’ю? — спитав він.

— Ні, я боюся, що мені відразу ж доведеться вбити тебе, а ти ж навіть сина не маєш, щоб за тебе помстився. Тож давай швидше одружуйся й народжуй по собі месника.

— Але ж тоді це не буде вважатися по всьому, — сказав він, розсміявшись. — А мені потрібно так, щоб дійсно з усім покінчити. Я ж казав: треба, щоб було по всьому. — Потім він ще спитав мене: — Знаєш, скільки ми з братом зазнали лиха через те, що наш батько одного разу помилився? Тому я не буду народжувати сина для такого самого лиха.

Мені зробилося шкода його.

Коли я вже виходив, він додав позаду мене:

— Паничу, так ти змушуєш мене вбити тебе відразу ж після твого батька.

Я навіть не обернувся, але про себе подумав, що цей бідолаха багато язиком патякає. Так і його молодший брат — ніколи б не вбив мого брата, аби не допомога того фіолетового одягу, що належав невинно загиблій душі. У минулому вбивці-месники не роздумували так багато. Отже, якщо правду говорять, що за останні роки світ сильно змінився, то це — яскраве тому свідчення.

Увечері, коли я вже збирався спати, до мене увійшов батько. Він сказав, що сьогодні я врятував йому життя, а завтра вранці він збирається відрядити людину вбити того чоловіка й спалити його корчму, хоча там і немає чого палити. Я навів туси декілька аргументів, чому так не слід робити.

— Це — так само, як і ти не віднімаєш в мене престол туси, хоча можеш відняти? — спитав туси, подумавши трохи.

Я теж подумав, що дійсно тепер нема нічого, що завадило б мені отримати місце туси Мерці, однак я дійсно сам не маю намірів змушувати його звільнити це місце.

— А от твій старший брат так би й зробив, — сказав батько.

Однак брата вже було вбито. Я не став говорити, що тоді він не збирався насправді поступатися йому своїм місцем, я тільки сказав:

— Я — твій інший син. У нього була одна мати, а в мене — інша.

— Гаразд, — сказав батько, — зробимо по-твоєму: я не вбиватиму того чоловіка. Зрештою, це ж твої землі.

— Ну, це — твій літній палац, туси Мерці, — сказав я. — Якщо ти не хочеш, щоб я перебував тут, я поїду шукати собі інше місце.

Батько раптом розчулився, міцно схопив мене за руку й сказав:

— Знаєш, навіщо я приїхав сюди, синку? Я знаю, що довго не проживу, тож давай восени повернемося разом. Коли я помру, ти станеш туси Мерці.

Я хотів щось сказати, однак він закрив мені рот рукою:

— Не потрібно казати мені, що ти не хочеш бути туси або що ти — дурень.

Коли батько говорив зі мною, Тхарна в своїй кімнаті співала, і її пісня розносилась далеко в нічному просторі. Батько послухав хвилинку, а потім раптом запитав мене:

— Що ти думаєш робити, коли станеш туси?

Я думав, думав, працював головою, але ніяк не міг згадати, що потрібно робити, коли стаєш туси. На моєму обличчі з'явився розгублений вираз. Так, дійсно раніше я тільки хотів стати туси, але зовсім не думав, що я робитиму, коли займу це місце. Я почав ретельно міркувати над тим, що ж я отримаю, коли стану туси. Срібло? Жінок? Розлогі землі? Натовп слуг? Але я вже здобув усе це, і то без значних зусиль. Владу? Так, владу. Однак не можна сказати, що я нині не маю влади. До того ж владу отримують зазвичай для того, щоб отримати більше срібла, жінок, ще розлогіші землі й ще більшу кількість слуг. Тобто це означало, що мені немає сенсу ставати туси. Тож дивно, що я все-таки хотів ним стати. Я думав, що місце туси надає ще якісь, невідомі мені, переваги. Інакше чому б це я так хотів ним стати?

— Переваги ти правильно назвав, — сказав батько, — а поза тим — тільки безсонні ночі, про що навіть свого сина потрібно попереджати.

— Я цього не боюся, — відказав я.

— Чому?

— Тому що в мене не буде сина.

— Не буде сина? Звідки ти це знаєш?

Я хотів розказати йому, що Тхарна внизу висохла, тож не зможе народити сина, однак раптом почув свій голос, який говорив таке:

— Тому що твій син — це останній туси.

Батько злякався. А я знову повторив:

— Незабаром настане той час, коли вже не буде туси!

Далі я ще багато говорив, однак сам уже не пам'ятаю що. У наших краях часто трапляються випадки, коли в когось вселяється божество, яке не має свого притулку, й починає пророкувати майбутнє. Такі божества — пророки. Вважається, що в них переходять люди, які за життя вважалися відступниками, наприклад, такі, як літописець Вангбо Єшей. Після смерті їхні душі нікому не служать, тож можуть стати божествами-пророками. Тому я й не знав, чи це я говорю, чи таке ось божество, що вселилось у мене.

Туси Мерці став переді мною на коліна й сказав:

— Скажи, будь ласка, звідки те божество, що пророкує?

— Тут немає божества. Усе сказане — думки твого сина, — відказав я.

Батько підвівся, і я почав обтрушувати йому коліна, ніби до них пристав порох. Насправді ж у кімнаті було чисто, оскільки щоранку приходив слуга і ретельно підмітав усе віничком, зробленим з хвоста білого яка. Проте я все одно обтрусив неіснуючий порох з батькових колін. Вміння бути дурнем дуже корисне. На обличчі туси роздратування від розіграшу змінилося посмішкою. Він сказав зітхнувши:

— Я не певен, дурень ти, зрештою, чи ні, однак я певен, що щойно ти сказав дурницю.

Проте я дійсно дуже чітко бачив картину кінця — як усі туси, що сперечаються між собою за землі, раптом зникли, а замок туси розвалився, і над ним піднялася схожа на гриб курява. Коли клуби куряви розсіялись, на землі вже нічого не було.

Туси Мерці вважав, що його син сказав дурницю, однак насправді в душі він вірив моїм словам, тільки не наважувався визнати того вголос.

Він ще повідомив мені, що живий будда Цікер ворожив йому і сказав, що його час прийде цієї зими.

— Накажи йому поворожити ще раз, — сказав я, — адже якщо всі туси скоро зникнуть, ти можеш померти трохи пізніше й не турбуватися про передачу свого місця.

— А ти як думаєш — скільки ще є часу? — дуже серйозно спитав мене батько.

— Приблизно десять років, — відказав я.

Тоді батько зітхнув і сказав:

— Якби три чи п'ять років, я б, можливо, ще протримався, а десять — то дуже довго.

Тоді я подумав, що, можливо, й три-п'ять років. Однак як би там не було, я того дня відчув кінець, саме відчув, а не побачив. Я відчув, що в майбутньому світі не тільки не буде туси Мерці, але й узагалі не буде туси. Зникли ж ті вожді, які були на цих землях до появи туси. Однак що ж постане після туси я не побачив. Я бачив тільки, що замок туси похилився і заклубочився курявою, а коли курява спала, вже нічого не було. Так, зовсім нічого. Я не побачив на землі навіть жодного сліду звіра чи птаха. Тільки шар пороху вкривав усе, ніби покривало з пухкого шовку. Озирнувшись на людей навколо мене, я побачив, що вони з головою занурились у свої справи, тільки мій китайський наставник і без’язикий літописець дивляться у роздумах на небо. Вони міркували про справи, що не мали стосунку до навколишнього, — вони думали про майбутнє. Я розповів їм про свої відчуття.

Літописець сказав, що всьому на світі приходить останній день. У його очах відображалося моє застигле обличчя й рухливі хмарки на небі.

Наставник Хуан говорив із закритими очима. У його питанні вчувалося здивування:

— Так швидко? Справді? Це швидше, ніж я розраховував.

Він відкрив свої зовсім порожні очі, провів долонею по своїх жовтих вусах і сказав, що спочатку, коли країна була сильною, то багато земель роздали туси, а потім, коли країна знову стала сильною, виникла необхідність знищити туси. Однак тепер країна зробилася слабкою і маленькою, тож туси змогли проіснувати ще зайвих пару сотню років. Порожні очі наставника Хуана раптом спалахнули:

— Паничу, але ж твої слова означають, що лишилося чекати тільки десять років і ця країна знову стане могутньою!

— Можливо, навіть і десяти років не потрібно буде, — сказав я.

— Чи зможу я, дідуган, побачити той час? — спитав наставник.

Мені не хотілося відповідати на його запитання, тож я в свою чергу запитав його, чому, коли держава сильна, не може бути туси. Він сказав, що він ніколи не вважав панича родини Мерці дурнем, однак що стосується цієї справи, то навіть найрозумніші люди на цій землі її не втямлять. Тому що жоден туси ніколи серйозно не думав про те, що таке держава і що таке нація. Я поміркував над його словами і вони видалися мені правильними, адже я спілкувався з багатьма туси, однак ніколи не чув, щоб вони обговорювали такі питання.

Ми знали тільки, що туси — це правителі серед гір.

Наставник сказав, що одна цілісна й сильна країна може мати тільки одного правителя, який у жодному разі не може дозволити іншим називати себе правителями, навіть якщо йдеться про якогось маленького землевласника.

— Ти, паничу, не турбуєшся про зміни, тому що ти вже не живеш в епоху туси, — сказав він.

Я йому не повірив, адже я знав, що навколо мене повно туси, отже, я живу все-таки в епоху туси, до того ж і сам очікую посісти це важливе місце.

Проте ще більш важливо, що я побачив тільки, як зникли туси, але я не побачив майбутнього.

А хто ж любить майбутнє, яке не може роздивитися?

43. Вони постаріли

Насправді дуже багато людей вірили моїм словам про те, що в туси немає майбутнього.

Вони вірили не тому, що це пророцтво вийшло з моїх вуст, а тому, що літописець і наставник Хуан також погоджувались із моєю думкою. Відтак усі були глибоко переконані в правоті цих слів.

І найпершим переконаним був туси Мерці.

Хоча він робив вигляд, що не вірить, управитель повідомив мені, що старий туси найбільше переймається таємничими пророцтвами. І дійсно — одного дня батько сказав мені:

— Я зрозумів — ти не дурень, а святий, інакше чому б тоді небо відправило тебе в цей світ?

Тепер туси Мерці вірив, що моя місія — завершити якусь епоху.

Останнім часом батько весь час важко зітхав. Людина — дуже цікава істота: він очевидно вірив, що все, що стосується туси, зрештою, перетвориться на порох, однак при цьому його розбирала прикрість, що він не зможе до останнього сидіти на цьому високому місці. Він зачудовано дивився на мене й белькотів щось на зразок: «І як це мені випало ростити такого сина?»

На це запитання мені було важко відповісти. Відтак я в свою чергу запитав його, навіщо він народив мене дурником.

Уже зовсім немічний, він раптом вигукнув мені в обличчя:

— Чому ти теперішнього не бачиш, а бачиш майбутнє?

Дружина туси, яка замість нього мене, дурника, й народила, також уже втратила колишню красу, однак у порівнянні з туси, який тепер дуже швидко старів, виглядала значно молодшою. Вона сказала до чоловіка, який зістарився, мов її батько:

— Ну нарешті ти роздивився: що ж іще може бачити мій син, як не майбутнє?

Я почув, як сказав до нього:

— Шановний туси, завтра бери свою дружину, своїх підлеглих і охоронців і повертайся до своїх місць.

Я повідомив йому, що тут — не літній палац туси, а місце, що належить тому майбутньому, яке не можна було роздивитися. У майбутньому, коли всі замки туси зникнуть, тут постане нове місце, яке й належатиме до епохи, в якій немає туси. Воно буде розростатися й ставати дедалі більш гарним.

Туси Мерці закляк.

Звісно ж, я не мав на увазі, щоб він їхав одразу ж. На той момент я вже написав запрошення кільком сусіднім туси приїхати сюди зустрітись із ним, і відрядив із цими запрошеннями кількох людей на швидких конях. Я називав цю зустріч «останнім святом туси». Запрошення було написане з моїх слів таким чином: Із радістю запрошуємо туси такого-то прибути до такого-то місця на останнє свято туси. Хоча звучало це дивно, однак жоден з туси не сприйняв слово «останнє» як загрозу, тож отримавши запрошення, всі вирушили в дорогу.

Найпершою прибула моя теща. Вона була все такою ж молодою і її все так само супроводжували чотири чарівні охоронниці. На поясі в неї з одного боку висів меч, а з другого — був пришпилений револьвер. Я, згідно з етикетом, розстелив їй під ноги килим і спустився вниз разом із її донькою зустрічати її. Вона зійшла з коня, повторюючи ім’я своєї доньки, і, навіть не глянувши на мене, пішла разом із Тхарною нагору. Невдовзі звідти донісся гіркий плач моєї дружини. Туси Мерці розлютився і зажадав від мене порішити свою тещею. У такому випадку, сказав туси Мерці, «ти станеш туси Ронггонг і ніяка сила тобі в тому не завадить».

Я сказав йому, що я сам собі буду на заваді.

Він глибоко зітхнув і сказав, що я тільки те й роблю, що чекаю на престол туси Мерці. Ніби всі ці роки я сидів, як бовван, і не розширював земель туси Мерці, не збудував на цьому прикордонному пустирі галасливого поселення, яке вже не належало епосі туси.

Коли прийшов час обідати, плач нагорі стих. Тусиня не мала наміру спускатись. Я наказав Дролмі, щоб вона із групою служниць віднесла тусині розкішний обід. Протягом наступних трьох днів згори почулася тільки одна фраза тусині — щоб добре піклувалися про її коней. Білозуба й ясноока служниця, яка передавала згори цей наказ, повідомила, за які великі гроші буяй куплені в Монголії коні її господині.

Я сидів під пекучим сонячним промінням і, мружачись, дивився на сонце, коли вона це кричала, тож наказав привести до мене цих монгольських коней.

Обидва прислужники відразу ж зрозуміли, що я хочу зробити, тож поспішили вивести до мене тварин. Пролунали кілька пострілів, і монгольські коні тусині попадали на землю, стікаючи кров’ю. Гільзи, що вискочили з дула рушниці, просвистіли й упали перед будинком. А управитель поніс тусині срібло — в кількості вдвічі більшій, ніж коштували її коні.

Служниця, яка передавала наказ, злякалась, тож Соднам Г’ялцен схопив її за руку, погладив і сказав:

— Якщо я вб’ю твою нетямущу господиню, панич, напевне ж, віддасть мені в нагороду тебе.

Служниця кинула на нього гнівний погляд.

— На той час, — сказав я їй, — якщо мій митар тебе захоче, то для тебе це буде найбільше щастя.

У служниці обм'якли ноги, і вона впала переді мною на коліна.

Я наказав їй повертатись, а коли вона пішла, голосно вигукнув за її спиною так, щоб мене почули всі люди в цьому великому будинку:

— Перекажи своїй господині, щоб вона не хвилювалась — вона отримає ще кращих коней, коли буде повертатись.

Я зовсім не мав попередньо задуманого плану так вчинити, однак моя витівка подіяла.

Увечері тусиня спустилась до столу разом із Тхарною. Вона все ще не мала наміру спуститися до розмови зі мною, однак терпляче точила ляси із туси Мерці та його дружиною. Тхарна ж весь час дивилася на мене — спочатку крадькома, а потім відкрито. У її погляді очевидним був виклик, але за ним ховався страх.

Після вечері тусиня махнула рукою, і її підлеглі привели ту служницю, що сподобалась Соднаму Г’ялцену. Її вже відшмагали батогом. Тусиня повернулась до мене із сяючим усмішкою обличчям і сказала:

— Ця негідниця неправильно передала мої слова, тож тепер я накажу її вбити.

— А які саме слова моєї шанованої тещі вона передала неправильно? — перепитав я. — Вона казала, щоб я добре годував твоїх коней. Чи, може, ти просила переказати, щоб тих дорогих тварин заморили голодом?

Тусиня, тільки ще сильніше заскреготівши зубами, наказала іншим трьом служницям виштовхати свою товаришку й покінчити з нею.

Тоді до кімнати заскочив Соднам Г’ялцен, мій митар, і впав переді мною на коліна. Я наказав йому підвестися й сказати, в чому справа, однак він не хотів.

— Панич знає, що мені потрібно, — сказав він.

— Ця дівчина — наречена мого митаря, — сказав я до тещі.

— Митаря? — перепитала вона, холодно посміхнувшись, — а що це за посада така — митар?

Потім вона ще додала, що тут у мене дуже багато речей, які вона не розуміє і які їй не подобаються.

Я сказав, що ніхто й не очікує, що тутешні справи та й загалом цей світ, який тільки твориться, будуть усім подобатись.

— Не важливо, який він там, у біса, чиновник, але ж він тільки чиновник, — тусиня повернула обличчя до туси Мерці, який колись спав із нею в одному ліжку, й додала: — Твій син не розуміє правил, адже ця незграба — лише служниця, лише рабиня.

Туси Мерці було прикро почути ці слова.

Тусиня завжди вороже ставилась до мене. Я запросив її сюди лише для того, щоб усі туси могли зустрітися востаннє, а вона ж ніби заприсяглася ворогувати зі мною. Останніх кілька років туси почувалися в повній безпеці, тож, можливо, вважали, що гарні часи тільки починаються. Однак тепер я збирався завдати трохи прикростей цій тусині, яка зберегла своє місце й пережила голод завдяки моїй пшениці. Я повідомив їй, що з усіх людей, які мене оточують, тільки Тхарна — донька тусині — має високе походження, усі ж решта — вихідці з прислуги. Я покликав старосту всіх служниць Санг'є Дролму, потім ката і за сумісництвом фотографа Аїра, а також свою особисту прислужницю — ту доньку конюха — й розповів тусині історію походження кожного з них. І всі ці слуги не боялися посміхнутися до іншого господаря з гідністю, властивою людям вищого класу. Цього разу тусиня аж заходилась від злості.

— Ти дійсно хочеш бути з цим чоловіком? — спитала вона в тієї служниці.

Служниця закивала головою.

— Якщо я вибачу тобі всі твої провини… — почала знову тусиня.

Однак служниця рішуче підійшла до Соднама Г’ялцена, стала позаду нього й перебила її:

— Я ні в чому не завинила.

Аїр підняв фотоапарат і відразу ж почувся вибух, а потім усе залило білим сліпучим світлом. Тепер моя теща неабияк злякалась і її нажахане обличчя так і відбилось в об'єктив фотоапарату. Після фотографування тусиня заявила, що завтра ж їде додому.

Я нагадав, що сюди в гості можуть ще завітати інші туси.

Тоді вона сказала до туси Мерці:

— Спочатку я думала, що, приїхавши сюди, зможу поспілкуватися з тобою, однак ти постарів і зовсім утратив наснагу. Але якщо будуть інші туси, я їх почекаю, щоб розважитись разом.

Вона говорила з такою інтонацією, ніби всі ті туси були її давні близькі друзі.

Очевидно, туси почуваються дуже самотньо на своєму високому місці.

Коли в людини з'являється срібло, вона або перестає спати, або, коли спить, тільки й бачить уві сні, як її хтось грабує. Коли з'являються жінки — це теж стає проблемою, адже якщо попадеться гарна жінка, вона зможе керувати тобою, а якщо погана — вона не зможе розбудити бажання, що спить у надрах її товстого тіла. І насамкінець туси постаріє, а те його місце, що сповнює чоловіка самовпевненості, дуже швидко замре назавжди. От і туси Мерці, який тепер обріс салом, дивився безпорадним поглядом на тусиню Ронггонг, яку колись приваблював як чоловік. Вони обоє постаріли.

Настала ніч.

Тепер тусиня здавалася значно старішою, ніж уранці. Мої мати й батько — також. Адже вранці вони були щойно вбрані, крім того, що важливіше, вранці людина почувається бадьорою. А от після обіду, коли її обличчя сіріє від пороху й виявляється накопичена роками втома, вона показує своє справжнє обличчя. Оскільки й Мерці, й Ронггонг із нетерпінням очікували на приїзд інших туси, слуги намостили їм м'яких підстилок нагорі, на найбільш відкритому для сонця місці, й обидва туси сіли на тих підстилках, щоб дивитись удалечінь. Що ж стосується дружини туси, то вона насолоджувалась опієм у своїй кімнаті. Вона якось сказала, що в китайських землях на її батьківщині багато людей залишали свої родини без копійчини заради такого невеличкого захоплення. Однак членам родини Мерці не потрібно було турбуватися про те, що одного дня через кілька ковтків диму їхнє голе тіло викинуть просто на вулицю. Тому вона хотіла максимально насолодитися таким щастям. Я запропонував наставнику Хуану більше спілкуватися з матір’ю, тож два китайці таким чином могли своєю мовою поговорити про справи в них на батьківщині.

Коли стояла гарна погода, щоразу рівно опівдні над річкою здіймався вітер.

Цей вітер віяв прямо на літній палац туси Мерці, тож слуги шикувалися на його шляху і своїми тілами загороджували вітру шлях. Кожного дня до нас прибували гості. Приїхали майже всі туси. Серед них, звичайно ж, був і туси Лха Шопа. Він був родичем родини Мерці, крім того, в роки голодомору, коли я тільки почав будувати тут поселення, він жив у мене досить довгий час. Я повинен сказати, що серед усіх туси він був єдиний, хто вмів займатися торгівлею. Коли він із своїми людьми й кіньми з’явився на горизонті, всі інші туси, які вже прибули до нас, спустились униз зустрічати його. При цьому вони зовсім затоптали червоний килим, що його розстеляли перед гостями, тож я наказав своїм людям винести новий.

Туси Лха Шопа перетнув занурене в обідню дрімоту селище й виїхав на дерев'яний місток. Він став ще огряднішим. Тож спочатку всі побачили якийсь роздутий лантух на спині в коня. І тільки коли кінь під'їхав ближче, я зміг роздивитись між тим схожим на лантух тілом і капелюхом з широкими крисами привітне обличчя мого друга.

Зверніть увагу: перед ним стояли більшість місцевих туси, однак він тільки трохи підняв перед ними капелюха. Я ж колись відняв у нього значну кількість земель, однак щойно зійшовши з коня, він міцно обійняв мене, ми стукнулись чолами, притулились щоками і потерлись носами. Потім усі почули, як туси Лха Шопа, ледь не захлинаючись своїм голосом, промовив:

— Гей, мій друже! Мій друже!

Туси Лха Шопа уже не міг самостійно піднятись на горішній поверх. Тоді підлеглі взяли в наставника Хуана гарне крісло і посадили в нього туси Лха Шопу та понесли нагору. Однак навіть сидячи в тому кріслі, він продовжував міцно тримати мене за руку й казав:

— Бачиш, я ще маю силу в спині, щоб сидіти на коні, й силу в руках, щоб триматися за свого друга.

Я повинен сказати, що цей туси має бути зразком для всіх інших туси.

Туси, який приїхав в останній день, був юнаком, якого ніхто не знав. Він виявився новим туси Вангбо. Він їхав далеко в об'їзд з наших південних кордонів, тож йому знадобилося більше часу, ніж іншим. Найкоротший для нього шлях пролягав через землі туси Мерці, але він не наважився туди їхати. Почувши це, туси Мерці розреготався, однак його сміх дуже швидко перейшов у жорстокий кашель. Туси Вангбо не звертав великої уваги на туси Мерці, адже він вважав його суперником померлого туси Вангбо, а не своїм.

— Сподіваюсь, у нас знайдуться спільні теми для розмови, — сказав він мені.

Я налив йому в піалу горілки, запрошуючи таким чином говорити далі.

— Нам слід закопати ненависть у землю, а не носити її в животі, — сказав він.

Управитель спитав, чи він хоче попросити про щось панича.

Туси Вангбо розсміявся й попросив виділити йому шматок землі в поселенні, щоб він також міг займатися тут торгівлею. Туси Мерці заперечно захитав до мене головою. Однак я погодився на прохання туси Вангбо. Він заявив, що буде вчасно платити мені податки.

— Навіщо мені стільки грошей? — запитав я. — Якби китайці ще воювали з японцями, я б, як мій дядько, купував літаки. Однак японці вже програли, то що ж мені робити з грошима?

— Хіба китайці не воюють тепер між собою? — спитав хтось.

— Наставник Хуан говорить, що ця війна буде останньою в Китаї, — сказав я.

Туси почали питати в наставника Хуана, хто переможе — червоні китайці чи білі китайці.

— Не важливо, хто, — сказав наставник Хуан, — однак на той час туси вже не зможуть жити так, як нині. Не зможуть визнавати кожен сам себе найвищим правителем.

— Якщо ми всі об'єднаємось, скільки нас є, то хіба не зможемо перемогти одного китайського правителя? — почали питати туси.

Наставник Хуан розреготався й сказав до дружини туси Мерці, також китаянки:

— Ви чули, пані, яку маячню говорять ці люди?

Однак туси ніяк не хотіли з тим змиритися, а тусиня навіть схопилась за меча, щоб убити мого наставника, але інші туси її стримали.

— Чи є ще чоловіки серед туси? — заволала вона. — Вони всі вимерли!

44. Зустріч туси

Кожен день туси проводили разом — сиділи й точили бесіди про те, про се.

Одного дня управитель спитав мене, з якою метою я запросив сюди всіх цих людей.

Тільки тоді я почав міркувати над цим питанням. Так, дійсно, чи я запросив їх тільки для того, щоб вони зустрілися ще раз із своїми друзями й ворогами перед смертю? Якщо це так, тоді ніхто в світі не повірить, що є такий добродій, або ж подумає, що цей добродій — дурень, навіть якщо цей дурень іноді може вчинити найрозумнішу в світі справу. А якщо не так, тоді я ніяк не міг вигадати, навіщо запросив цих людей.

Оскільки ж я сам не міг знайти відповідь, я пішов попитати людей навколо, проте всі вони казали по-різному.

Тхарна, холодно й жорстоко посміхнувшись, сказала, що я мав намір показати себе перед обома жінками родини Ронггонг.

Її відповідь була неправильною.

Ще я спитав наставника Хуана, але він відповів мені зустрічним запитанням:

— Ти знаєш, паничу, чому я опинився в таких умовах, як оце тепер? Тому що я теж, як і вони, вважав себе розумною людиною. Інакше мене б не чекав такий кінець.

Моє запитання викликало в нього дуже прикрі спогади. Він висловився витончено: є родина, але нема туди вороття, є країна, але немає в ній місця. Він бачив своє майбутнє. Він сказав, що в майбутньому, який би колір не переміг, — він на сцену вже не вийде. Він так і сказав: «мого виходу не буде». Він був проти того, щоб червоні й білі китайці воювали, однак війна між ними все ж почалася. Якби білі перемогли, йому б не знайшлось місця тому, що він належав до червоних. А якби червоні перемогли, він би не міг назвати, що зробив для них. Я й не думав, що наставник Хуан може бути таким засмученим. Я спитав його, кому належали уподобання мого дядька — білим чи червоним китайцям?

Він сказав, що білим.

— Гаразд, тоді мені також будуть подобатись білі китайці, — сказав я.

— Це — справедливо, — відповів він, — однак боюся, що твої уподобання помилкові.

Коли він це сказав, у мене по спині пішов холодок, однак надворі світило яскраве сонце, тож я не міг у присутності інших людей затремтіти.

— Ти, паничу, не поспішай обирати якийсь колір, — сказав наставник, — ти ж іще молодий, не те що я — навіть якщо помилюсь у вподобаннях, уже то не матиме значення. А твої справи якраз ідуть угору.

Проте я вже визначився із власною думкою — мені подобався дядько, тож я хотів стояти на його боці.

Потім я пішов до літописця. Він із головою занурився в письмо. Почувши моє питання, він дуже повільно підняв голову. Я зрозумів його думку по очах. Він був містиком, тож я не очікував від нього бодай якоїсь реальної відповіді. Його очі дійсно говорили тільки таке:

— Долю неможливо пояснити.

Соднам Г'ялцен був дуже незадоволений тим, що я не прийшов до нього спитати, тож знайшов мене сам і сказав:

— Паничу, хіба ти не запросив сюди всіх цих людей, щоб їх убити?

— Ні, — цілком впевнено відповів я.

— Ти дійсно не маєш таких намірів? — спитав знову він.

— Ні, — відповів я, однак цього разу не так упевнено.

Якби Соднам Г’ялцен і далі наполягав, я б, напевне, дійсно віддав наказ убити туси, однак він тільки гмукнув, роздувши ніздрі, й нічого більше не сказав. Він кипів усередині від злості, тож почав кричати на кількох своїх підлеглих, виділених йому спеціально для того, щоб збирати податки. Так, у мого митаря був запальний характер. Він весь час жив сподіваннями вбивати людей і завжди заздрив своєму найкращому другові Аїру, якому від народження було призначено вбивати людей. Він якось сказав, що це несправедливо, коли одній людині від народження призначено бути тим, а не іншим, як, наприклад, Аїру від народження призначено бути катом. Тоді хтось спитав його, а чи це також несправедливо, що туси вже народжується туси? Однак тут він не наважився щось відповісти. Управитель колись пропонував мені вбити його, однак я не погодився, впевнений у його відданості. І сьогоднішня подія ще раз підтвердила це. Дивлячись на те, з яким розчарованим виглядом він лишає мене, я справді хотів притягти сюди когось із туси й дати йому змогу вдовольнити своє прагнення.

Після цього невеличкого епізоду я вже не запитував себе, навіщо я запросив до себе туси.

Того дня я пив горілку разом із усіма туси і кожен з них підійшов до мене цокнутись і випити до дна, крім туси Мерці й туси Ронггонг, які не виказали жодного наміру до цього. Коли минуло два кола, я це став їх припрошувати, а налив собі сам і пив сам. Найбільш близькі до мене туси Лха Шопа і туси Вангбо почали переконувати мене більше не пити, вони казали, що пан господар уже достатньо сп'янів.

— Нехай він п’є, — сказав батько, — адже мій син не сильно змінюється — п’яний він чи ні.

Він сказав це для того, аби показати, що справжній господар тут — він.

Однак це тільки він так думав, але не інші. Коли він це сказав, лише тусиня показала схвальну усмішку.

Насправді обидва туси самі вже давно були напідпитку.

— Його син — дурень, — сказала тусиня, — а моя донька — дівчина рідкісної вроди. Самі подивіться — чи він не дурень, коли не тямить на близьких стосунках? — далі тусиня закрила келихом обличчя й схопила молодого туси Вангбо, говорячи йому: — Давай я віддам свою доньку за тебе.

Далі туси Ронггонг, міцно тримаючи туси Вангбо за руку, спитала його:

— Ти ще не бачив моєї доньки?

— Відпусти мене, — відказав їй туси Вангбо, — я бачив твою доньку, і вона дійсно вродилася надзвичайно красивою.

— Чому ж ти відмовляєшся від неї? Хочеш узяти її за дружину — бери, а не хочеш узяти за дружину — побався а нею просто так.

Коли тусиня говорила, вона одним оком, не моргаючи, дивилась на туси Вангбо, а іншим, примруженим, — на туси Мерці. Продовжила вона зовсім уже розгнуздано:

— Усі знають, що мені подобаються чоловіки. Моя донька — така ж.

Мій новий друг туси Вангбо заговорив уже дещо іншим голосом:

— Прошу тебе, відпусти мою руку, мій друг може побачити.

Я лежав на килимі, поклавши голову на коліна однієї з служниць, і дивився на небо. Я думав про те, що мій новий друг збирається зрадити мене. Однак я не відчував болю на душі, тільки боявся, що всі події на тому зупиняться й далі нічого не буде. Я дуже хотів, щоб щось сталося, адже коли так багато туси збираються разом, завжди повинно щось трапитись.

Туси Вангбо дихав важко й напружено.

Гаразд, мій новий друже, думав я про себе, можеш мене зраджувати. Однак небо, мабуть, хотіло мені догодити, інакше Тхарна не з'явилась би раптом у цей час у галереї й не почала б співати. Співала вона протяжно, і її голос линув у височінь — поза хмари й під самісіньке небо. Я не знав, це вона співає для натовпу чи для долини, однак я знав, що з обличчя в неї світиться сама чарівність. Їі існування від самого початку було звабою. Один мудрець сказав, що такі жінки — або вир, або отрута. Звичайно, це було сказане для людей з нормальними розумовими здібностями, такими ж, як у цього мудреця. Вочевидь мене туди не слід включати. Тож я не боявся зради; я тільки думав, чи знайдеться хтось, хто оступиться й упаде в той вир, або хтось, хто, закинувши голову, проковтне солодку отруту. Я крадькома дивився на туси Вангбо: на його обличчі дійсно з’явився такий жах, як буває в людини, яка падає у вир чи тримає перед собою отруту.

Зараз він мав поводиря — ним була моя теща.

— Жінка, яка співає — то моя гарна донька, однак цей дурень не спить із нею в одному ліжку і навіть не живе з нею в одній кімнаті!

Я хотів повідомити їх про те, що джерело, яке робило її жінкою, висохло. Однак я стримав свої вуста.

Туси Вангбо пробурмотів сам до себе:

— О Небо! Як же мій друг міг так вчинити?

— Твій друг? Я не розумію, чому шановні туси вважають його своїм другом? Він же не туси, він же дурень!

Далі тусиня заговорила таким привабливим голосом, як у підлітка, а така привабливість — переконлива сама по собі, незважаючи на зміст висловлювання. Тим більше, якщо зміст — теж звабливий:

— Коли я помру, престол перейде її чоловіку. Але щоразу, коли я згадую, що цей пришелепуватий стане туси Ронггонг, я не можу заснути. І от через те, що я так довго не спала нормально, я постаріла, на моєму обличчі з’явилися зморшки, й чоловікам я вже не потрібна. Однак ти ще такий молодий — як сонце, що тільки-но зійшло на небо.

Я повинен був ще послухати, про що вони говорять, однак заснув, розморений теплим сонячним промінням.

Прокинувся я вже по обіді.

Тусиня холодно посміхнулась, дивлячись на мене, й сказала:

— Хіба ми, всі туси, не твої гості? Чому це ти прямо перед нами засинаєш?

Я хотів вибачитись, однак сказав таке:

— А ти чому не можеш повернутися в свої землі й убити першого-ліпшого, хто раптом засне перед тобою?

— Тільки погляньте, як цей дурень обходиться із своєю тещею, — сказала тусиня. — Він не тямить, наскільки красива його дружина, і не тямить, що теща потребує поваги!

Наступні її слова повинні були стати іскрою, що запалила би полум’я:

— Він хоче, щоб я повернулась додому? Так я не поїду! Він же сам мене запросив! І всіх нас запросив! Для цього він повинен був мати якусь справу, інакше — то його велика провина, що він знічев’я відволік нас, туси, від керування великою кількістю земель і людей!

Ці слова тусині змусили інших туси підняти свої важкі з похмілля голови.

Туси Вангбо відвернувся, не наважуючись зустрітися зі мною поглядом.

Тоді все-таки виступив туси Лха Шопа:

— Я теж туси, однак я, зазвичай, нічого не роблю, — сказав він. — Я вважаю, що в туси нема ніякої роботи.

Інші туси розреготались і почали говорити, що він не здатен бути туси, тож нехай поступиться своїм місцем більш підходящій персоні.

Туси Лха Шопа не знітився й не розгубився на це, а сказав, посміхаючись, що відтоді як став туси, він дійсно нічого не робив.

— Самі подумайте своїми головами, — сказав він, — землі вже наші предки розмежували, збіжжя люди сіють у землю, а коли приходить осінь, самі приносять у замок визначену долю — і це правило також ще колишні туси встановили. Вони все вже зробили, тож нинішнім туси нічого не залишилося.

Хтось йому заперечив, зауваживши, що от знайшов же собі заняття туси Мерці — сіяти опій.

Туси Лха Шопа, хитнувши опецькуватою головою, сказав:

— Ох той опій! То — недобра річ!

Потім він ще похитав головою до мене й повторив:

— Дійсно, опій — то погана річ!

А до тусині сказав таке:

— Через опій ми втратили багато добрих речей.

— Я нічого не втратила, — відповіла тусиня.

На це туси Лха Шопа посміхнувся й сказав:

— Я втратив землі, а ти втратила доньку.

— Мою доньку було видано заміж, — відказала тусиня.

— Ну, хіба ми не знаємо, що в руках жінки-туси краса — то найкраща зброя?

Туси Ронггонг зітхнула й замовчала.

— Так чи інакше, — продовжив туси Лха Шопа, — я тоді почав міркувати, як і ви, і через це заморив голодом чимало народу та втратив багато земель.

— Я хотів би дізнатись, що б ви хотіли тут робити, а не обговорювати минулі події, — сказав я.

Тоді туси забажали, щоб я вийшов ненадовго і дав їм змогу обговорити, що їм слід тут робити. Я подумав, що нехай вони вирішують це, якщо я сам не знаю, що слід робити.

— Але обережно, — сказав я, — а то останнім часом туси дуже легко припускаються помилок.

Після того я спустився вниз і пройшовся по вулиці разом із літописцем. Заодно й розповів йому про події, які щойно сталися. Я вважав, що всі вони варті того, щоб їх записати.

Він погоджувався з моєю думкою. Його очі говорили:

— Коли туси тільки щойно з'явились, усі їхні рішення були правильними, але тепер, яке б рішення вони не прийняли, воно якщо не помилкове, то принаймні не має жодного значення.

Я погуляв по вулиці якомога довше, перш ніж повернутися. Однак туси все одно так і не прийняли свого рішення. Частина з них хотіли чимось зайнятися, інші ж — не хотіли нічого робити. Крім того, справи, якими б хотіли зайнятися перші, сильно відрізнялись. Ті, хто нічого не хотіли робити, казали:

— Вдома робити нічого, а тут — весело, тож побавимось іще кілька днів.

Туси Вангбо твердо вирішив щось зробити, і в його спокійних і щирих очах загорівся вогник піднесення.

Я відрядив людину запросити акторів і наказав спорудити сцену.

Також я наказав звести намет на галявині та встановити перед ним кулемети, рушниці, автомати й пістолети — щоб той, хто радітиме, міг постріляти досхочу.

Однак я все одно не розумів, навіщо запросив сюди всіх цих людей.

Через цю справу я дійсно напружував мізки, однак як не думав, не міг вигадати причину, тому просто перестав про це думати.

А моя чарівна дружина тим часом знову протяжно заспівала.

45. Отрута квіток сливи

Гості почали звинувачувати мене, що я не знайшов їм заняття.

Я спочатку хотів сказати їм, що справи не обов’язково потрібно шукати, вони трапляться самі собою, коли прийде час. Потрібно тільки чекати. Взагалі людина повинна вміти чекати. Однак нічого не сказав.

Нарешті мій посланець привів театральну трупу.

Я повинен сказати, що це була дуже дивна трупа — не тибетська, але й не китайська. Акторами були жінки різних національностей. Я наказав звести для них велику сцену, проте вже через три дні всі вистави в них закінчилися. Тоді вони притягли на сцену болонку й змусили її ходити по колу та витягати квіти з-під своїх спідниць. Проте й ця вистава через три дні припинилася. Очільниця трупи сказала, що в нинішні буремні часи вона і її дівчата не мають місця, куди податися, тож хочуть оселитись у цьому спокійному місці. Я не відмовив їй у її проханні. Відтак спочатку наказав своїм людям звести намет для них на вулиці й разом з тим почати будувати глиняний будинок на іншому її кінці. Очільниця трупи особисто перевіряла роботи. Будинок було зведено дуже швидко — менше ніж за десять днів уже височів його каркас. То була достатньо велика споруда. Її перший поверх займала велика зала, в якій були широкі сходи, що вели нагору. Якщо піднятись ними, то можна було потрапити в довгий і темний коридор, по обидва боки якого розташовувались малесенькі кімнатки. Дівчата цілими днями ходили без діла, поширюючи вулицею свій срібний сміх. Одяг у них не дуже прикривав їхні тіла, тож я сказав очільниці, що потрібно пошити дівчатам одяг. Ця вже літня, але чуттєва жінка розреготалась і сказала:

— О Небо, як же мені подобається це місце, що ніяк не може прокинутись зі сну, і цей пришелепуватий хлоп'яга, який не бачив світу!

Коли відбувалась ця розмова, ми сиділи у великому наметі й точили ляси. Очільниця ще й поцілувала мене в губи — не в якесь інше місце, а саме в губи! Я підстрибнув, немов обпечений вогнем.

Дівчата розреготались. Серед них була одна великоока й броваста писана красуня — вона, регочучись, раптом всілась мені на коліна.

Очільниця наказала їй облишити мене, говорячи, що вона — брудна. Однак я бачив, що шкіра в неї на шиї й грудях — біла, а відкритий пуп — рожевий, тож не розумів, що іще слід вважати чистотою, якщо не це. Дівчина й не подумала відразу ж вставати, натомість її рука обвилась навколо моєї шиї, після чого вона приліпила свої товсті губи до моїх губів, аж я ледь не задихнувся.

Очільниця направила до мене іншу дівчину, яку вважала чистою. Коли ця дівчина підійшла до мене, інші дівчата почали гиготіти. Очільниця витягла з моєї кишені срібний юань і сказала:

— Це — ціна, мої дівчата мають свою ціну.

Вона витягла з моєї кишені десять срібних юанів, порахувала їх і поклала назад п'ять, а ще чотири — кинула в яскраво-червону скриньку із золотими візерунками, один же, який лишився, вона віддала своїм дівчатам, сказавши:

— Сьогодні я запрошую, ходіть купіть собі цукерок на вулиці.

Дізчата вибухнули сміхом і висипали надвір, мов розворушене бджолине гніздо.

Очільниця почепила собі на пояс ключ від скриньки з грошима, після чого сказала:

— Теслі саме кладуть підлогу, тож піду подивлюся. А ти, паничу, якщо будеш задоволений, нагороди дівчину двома грошима на пудру.

З кімнати, де йшов ремонт, долинав запах хвої з домішками парів спирту. Жінка, яка сиділа в мене на колінах, також змушувала моє серце сильно калатати.

Мій чоловічий орган заворушився, однак тіло було розморене, як і погода зараз.

Дівчина виявилась дуже вправною, вона зняла з мене одяг, причому мені навіть не довелося підводитись. Я лежав нерухомо, дозволивши їй зробити всю справу. У неї дійсно все виходило дуже добре; я не зробив жодного руху, але з голови до ніг відчував приємність. Потім ми вдвох, так і не одягнувшись, лежали й розмовляли. Тоді я нарешті дізнався, що вони ніякі не актори, а жінки, які торгують своїм тілом. Я виявився їхньою першою оборудкою. Я спитав її, чи є в них чим зарадити усім тим старим туси, які ще мають бажання до жінок, але вже не мають сили? Вона відповіла, що є. Добре, сказав я, тоді від сьогодні можете з ними торгувати, адже що в цих пройдисвітів є, так це срібло…

Уночі туси насолоджувалися жінками за гроші.

Наступного дня, коли старигані знову зібрались разом, вони всі просто сяяли. Дехто навіть запитав мене, чому наші жінки не такі вправні.

Тусині ж довелося самотньо спати в порожній кімнаті, тож вона прийшла з великими колами під очима й люто сказала до мого батька:

— І що за родина ви, Мерці: твій старший син приніс опій, а дурний син — привів цих жінок!

— Ну а ти що принесла? — спитав її туси Мерці. — Ти теж принеси нам щось.

— Я не вірю, що жінки чимось відрізняються, — сказала тусиня.

— Замовкни, — сказали їй всі туси разом. — Кожна жінка — не така, як інші.

Тільки туси Вангбо нічого не казав. Жінка, яка співала нагорі, була для нього недосяжною, а от дівчата в наметі — цілком реальними й неперевершено красивими.

Тепер в усіх туси ніби пелена з очей упала й вони почали говорити:

— Туси Мерці запросив нас для того, щоб ми мали змогу насолодитись цими чарівними дівчатами.

Наставник Хуан сказав, що ці дівчата звуться повіями, а їхній намет — то будинок розпусти.

Начальниця цього будинку сказала мені:

— Для тебе, паничу, в мене є окремо дві дівчини. До інших навіть не торкайся.

— Чому?

— Усі ті дівчата брудні й хворі.

— А яка в них хвороба?

— Така, що від неї гниє й відпадає чоловічий орган.

Я ніяк не міг уявити, як це та річ може гнити й відпадати, тоді начальниця покликала двох дівчат і наказала їм підняти переді мною спідниці. О Небо! В однієї з дівчат там зовсім не було губів — сама тільки дірка, а в іншої — навпаки, там ніби виріс великий гриб і поширював такий сморід, як від дохлого яка.

Того вечора у моїй голові крутилися думки про те, на що може обернутися людина в тому будинку, і я ніяк не міг збудити в собі інтерес до жінки. Тому залишився один удома. А всі туси пішли до будинку розпусти. Сон до мене не йшов, тож я підвівся й покликав до себе наставника Хуана випити чаю. Я спитав у нього, що то за хворобу мають усі ті повії. Він відповів: «Сифіліс — отрута квіток сливи[150]».

— Сифіліс?

— Паничу, — сказав наставник, — опій привіз я, однак сифіліс — не я!

Із схвильованого виразу на його обличчі я зрозумів, що сифіліс — то жахливо.

— О Небо, — сказав він, — якщо тут і це з'явилося, то чого тут тільки нема!

— Інші туси того зовсім не бояться, — сказав я. — Коли будинок розпусти буде добудовано, ніхто з них не схоче повертатися.

Кожна дівчина в будинку розпусти мала нагорі свою кімнату. А у великій залі внизу щовечора запалювали яскраві ліхтарі. Нагорі скрізь розносився запах дівочого тіла, а внизу — спирту, а ще м'яса й зеленого горошку, що кипіли в казані. По центру великої зали стояв ручний патефон, а поряд із ним — труба. З нього цілими днями линули пісні.

— Нехай ходять, — сказав наставник, — їхній час уже минув, тож нехай заразяться сифілісом, нехай відчують щастя, а ми краще займемося своїми справами.

Наставник Хуан розповів мені ще багато історій про сифіліс, а коли він завершив, я, сміючись, сказав йому:

— Я тепер щонайменше три дні до їжі не зможу торкнутися!

— Люди думають, що гроші — шкідливі, — сказав наставник Хуан, — однак вони й зрівнятися не можуть із опієм, а сифіліс ще гірший за опій. Проте я хотів сказати тобі зовсім не це.

Я спитав, що ж він хотів мені сказати.

— Вони прийшли, паничу!

— Вони прийшли?!

— Так, вони прийшли!

Я спитав наставника, хто такі вони. Він сказав, — китайці. Я розсміявся, адже він говорив так, ніби він сам — не китаєць, ніби моя мати — не китаянка, чи всі ті мешканці багатьох крамниць у моєму поселенні й кілька дівчат у будинку розпусти — не китайці. Послухати його, так можна було подумати, що я в житті ніколи не бачив китайців. Але ж я сам був сином китаянки!

Проте він із дуже серйозним виразом пояснив мені:

— Я маю на увазі, що прийшли китайці, які мають колір!

Тепер я зрозумів. Коли сюди приходили китайці, які не мали кольору, їхньою єдиною метою було заробити грошей, так само, як і в торговців, або ж вони могли шукати тут притулок, як, власне, й сам наставник Хуан. Однак з тими, що мали колір, все було інакше. Вони хотіли й наші землі забарвити у свій колір. Так, наприклад, казали про білих китайців — якщо червоним вдавалося досягти успіху в війні, вони ще більше хотіли забарвити кожний шматок землі в колір, який самі обожнювали. Ми знали, що на їхніх землях через війну вже був повний розгром і безлад. Кожна партія купців, які прибували сюди, привозили газети, тому що в мене був мій мудрий наставник, який любив газети, як опій. Якщо в нього не було газети, він хвилювався й нервував, а коли отримував її, то ставав засмученим. Він завжди повідомляв мені: «Боротьба між ними стає дедалі запеклішою. Дедалі запеклішою».

У минулому наставник Хуан був депутатом сенату провінції, а через те, що виступав проти війни з червоними китайцями, опинився в нинішній ситуації. Проте, коли червоні китайці отримали перемогу, він теж не зрадів. З того часу в наших місцях люди почали переказувати, що незабаром прийдуть китайці. А мій літописець вважав, що коли люди в щось вірять, воно неодмінно станеться. Навіть якщо спочатку воно здається повною дурницею. Однак коли багато людей говорять на одну й ту саму тему, це виходить так, ніби вони одночасно читають одне й те саме заклинання, виявляючи до неба спільну волю. Наставник ще додавав, що вони міцно охоплюють одне одного за пояс — так, що не можуть навіть руки вивільнити.

Отже, тепер він раптом повідомив мені:

— Вони прийшли!

— Вони хотіли б зі мною зустрітись? — спитав я в наставника.

Наставник розсміявся й сказав, що так мислить справжній господар.

— Гаразд, — сказав я, — нехай приходять. Подивимось, чи нам сподобається той колір.

Наставник, продовжуючи сміятись, сказав:

— Ти говориш таким тоном, паничу, ніби жінка, яка набирає собі атлас на сукню.

Він також сказав, що ті люди прийшли потайки і вони ні з ким не хочуть зустрітись. Вони навіть поки що не хочуть, щоб люди знали, що вони — китайці, які мають колір.

Тоді я спитав, а як же він про них дізнався.

— Я ж твій наставник, хіба ж я не мушу знати? — сказав він.

Його тон мені не сподобався. Він же, помітивши, що я змінився на обличчі, сказав:

— Хіба ти, паничу, забув, що твій наставник у минулому теж мав колір? Тому я впізнав їх, як тільки побачив.

Я спитав, що ці люди збираються робити. Наставник же сказав мені йти відпочивати, додавши, що ці люди поки що нічого не збираються робити. Вони будуть робити тільки те, що ми їм дозволимо і вони будуть обережнішими за всіх решту людей у поселенні. Вони прийшли тільки подивитись, ознайомитись.

Я пішов відпочивати.

Поки я не заснув, у мене в голові крутилося: «сифіліс» або «вони». Думаючи про «них», я вирішив завтра піти разом на вулицю й спробувати визначити, які китайці мають колір.

Наступного дня я прокинувся пізно й на душі в мене було порожньо, тому з'явилося відчуття, ніби чогось бракує. Однак я не міг зрозуміти чого, хоча й відчував, що чогось таки бракує. Я спитав у підлеглих, чого сьогодні бракує, й вони почали оглядати все, наприклад, прикраси на моєму тілі або розставлені скрізь у нашому будинку коштовні речі, після чого повідомили мені, що все на місці.

Зрештою, Соднам Г’ялцен зауважив:

— Сьогодні пані не співає.

Тоді всі почали говорити:

— Вона кожного дня сиділа на горі й співала, а сьогодні не співає.

Так, раніше, щойно сходило сонце, Тхарна сідала за різьбленими перилами нагорі й починала співати. Спочатку вже були такі моменти, коли я відчував, що час прискорюється, причому летить все швидше й швидше. Самі подумайте, скільки подій сталося за цей проміжок часу: туси приїхали, сифіліс з'явився, ще й кольорові китайці прийшли! І тільки коли моя дружина починала співати, високо піднявши голову, щоб звабити молодого туси Вангбо, я знову відчував, що час сповільнюється й повертається до тієї швидкості, яку людині важко витримати.

Сьогодні, коли вона припинила спів, я відчув запаморочення в голові і час знову прискорився.

Туси ще не повернулися з будинку розпусти на вулиці. Коли я вийшов надвір у супроводі слуг, тусиня, зброя якої в будинку розпусти не діяла, кинула на мене підступний і задоволений погляд. Навколо було дуже тихо, однак моє серце калатало так, як свистить у вухах вітер, коли скажено мчиш на коні.

З будинку розпусти вийшли туси й пішли нам назустріч. Вони поверталися відпочивати. У новому будинку на вулиці час ішов навпаки: вони провели шалену ніч, споживаючи під музику м'ясо й горілку, а тепер, зморені, йшли спати. Дивлячись на їхні ліниві тіла, я подумав, що щось трапилось. Потім я згадав учорашню розмову з наставником Хуаном, тож пішов із своїми людьми пройтися вулицею. Я хотів перевірити, чи вдасться мені впізнати тих кольорових китайців, які потайки прийшли сюди. Перед мостом ми зустрілись із групою туси, які вийшли з будинку розпусти. Я помітив, що в багатьох із них носи стали червоніші, ніж раніше. Я подумав: так, вони підхопили сифіліс від тих дівчат.

Тоді я розсміявся.

Я сміявся з них через те, що вони не знали, що є на тілі в цих дівчат.

Розділ XII

46. Люди, які мають колір

На вулиці я побачив кількох новоприбулих китайців, однак не міг зрозуміти, хто з них має колір. Я тільки визначив, що в двох нових магазинах прикажчики, вдягнені в тибетський одяг, насправді є китайцями. У корчмі, яку я часто відвідував, господар спитав мене, що я шукаю на вулиці. Я розказав йому.

— Думаєш, вони намажуть кольором обличчя? — спитав він. — Той колір вони носять у серці.

— Ну тоді я їх не впізнаю.

Відтак я сів там випити горілки. Ще я пожартував із ним, сказавши, що якби його молодший брат був тут, він би якраз у ці дні наклав руки на туси Мерці й помстився йому.

— Якщо та помста неодмінно має відбутися, то зараз для неї — найкраща можливість, — сказав я.

Корчмар зітхнув і сказав, що не знає, куди втік його брат.

— Але ж і ти можеш це зробити, — сказав я.

— Якщо я дізнаюся, що брат уже помер, або він не схоче продовжувати цю справу, тоді я за неї візьмуся. Таке ми з братом встановили правило.

Від іншого їхнього правила в мене по спині пробігав холодок: якщо туси Мерці помре перше, ніж вони до нього дістануться, то наступний туси Мерці, тобто я, автоматично стане об’єктом їхньої помсти, адже вони повинні вбити справжнього туси Мерці, тільки тоді помсту за їхню родину буде зараховано.

Я тоді злякався й запропонував відрядити людей, які б допомогли братам порішити з туси Мерці. Корчмар розсміявся й сказав:

— Друже мій, ти справді дурень, інакше чому ти не здогадався вбити мене й мого брата?

Дійсно, така ідея не спадала мені на думку.

— Відтак, — сказав корчмар, — тобі теж не потрібно хвилюватися, що я колись тебе вб'ю.

Він провів мене аж за двері й там додав:

— Ти, паничу, маєш багато справ, тож повертайся й займайся ними.

Поки ми тут з ним говорили, прийшла очільниця будинку розпусти, щоб запросити мене до себе. Вже здалеку почувся сміх дівчат і рипуча музика з патефону, а в обличчя війнуло жаром, що мав запах вареного м'яса з горошком. Я сів у великій залі внизу, однак їсти нічого не схотів, мені також не хотілося чіпати дівчину, яка сиділа в мене на колінах. Я відчував у повітрі запах сифілісу. Я просто сидів, у мене на колінах сиділа чиста дівчина, й ми слухали очільницю, яка розповідала смішні історії про туси в будинку розпусти. Навіть її підлеглі дівчата, слухаючи про кумедні події, що сталися з ними ж самими, почали дурнувато гиготіти, однак мені вони не здавалися смішними.

Я спитав в очільниці будинку розпусти про китайців, які мають колір. Вона розсміялась і сказала:

— Мають вони колір чи ні, білі вони чи червоні, — у мене тут усі стають однакові. — Вона ще сплюнула на землю й додала: — Тьху на них! Чоловіки, якого б кольору вони не були, нічим не відрізняються один від одного. Окрім панича, звичайно.

— А що таке з паничем?

Вона витягнула з зубів нитку м'яса, скинула її на землю, давши щиглика, й сказала:

— Таких, як панич, чоловіків — ніби й дурних, але й не зовсім дурних, — я не знаю.

Вона говорила таким тоном, ніби бачила в житті чоловіків усіх можливих кольорів. Фу, смердюча сифілітичка!

Я вийшов з того великого будинку розпусти й щосили плюнув на землю.

Здалеку безмовно налетів маленький вихор і здійняв у повітря куряву, аркуші паперу й сухі травинки по всій вулиці, прямо під ясним сонцем, тож вони залопотіли в повітрі, як розгорнуті прапори. Багато людей почали плювати в його напрямку, водночас ховаючись від нього. Адже всі казали, що у вихорі живуть злі сили. А ще казали, що людська слина найбільш отруйна, її навіть злі сили бояться й тікають. Проте вихор тільки набирав сили. Зрештою, з великого будинку вибігли декілька дівчат і підняли свої спідниці, показавши вихору квіти сифілісу між своїми стегнами. Тоді вихор упав на землю й зник. У мене на душі було порожньо. Я подумав, це тому, що я не знайшов кольорових китайців, інакше порожнє місце швидко б заповнилось.

Якраз коли я почав шукати, куди зник буревій, мене знайшли мої слуги.

Моя дружина втекла з туси Вангбо.

Соднам Г'ялцен із великою групою людей сіли на коней і поїхали навздогін, не очікуючи мого наказу. Їхній загін вилетів, як вихор. Вони мчали на південь без перепочинку три дні, однак так і не помітили жодних слідів туси Вангбо й моєї дружини. Повернувшись із пустими руками, Соднам Г'ялцен наказав установити на подвір’ї ганебний стовп й доручив Аїру прив’язати себе до нього. Я не відчував болю, однак лежав на ліжку крижем і не міг підвестися. Щойно я закривав очі, як мені являлося прекрасне обличчя Тхарни. І от знизу почувся пронизливий свист батога, що розриває повітря, а потім переді мною знову з’явилась, скориставшись нагодою, моя колишня служниця, яку також раніше звали Тхарною. Минуло вже багато років, які вона прожила серед слуг, тож поступово віддалялась від мене. Тепер же вона знову із своїм комариним писком почала крутитись навколо мого ліжка. Вона закликала господаря не засмучуватись й без упину проклинала ім'я Тхарни. Я б відважив ляпас цій жінці з малими руками й ногами, з вуст якої, втім, вивергалося так багато бруду, однак мені не хотілося піднімати руку. Тоді я наказав їй котитися звідси й додав:

— Інакше я віддам тебе сліпому на одне око чоботарю.

Вона впала на коліна й сказала:

— Благаю тебе не робити цього! Я не хочу народжувати раба!

— Тоді йди звідси! — сказав я.

— Не потрібно віддавати мене за іншого чоловіка, — сказала вона. — Я належу тільки тобі і навіть якщо я тобі не потрібна, я все одно пам'ятаю, що я — твоя жінка.

Ті слова обпекли моє серце, я хотів щось сказати, проте вона вже причинила двері й пішла — знову до команди слуг.

Знизу нарешті почувся крик Соднама Г'ялцена, якого били батогом.

Це надало мені сил підвестися, я спустився вниз і наказав Аїру припинити шмагання.

Це вперше Аїр виконував покарання для мене. І хто б міг подумати, що першою жертвою буде Соднам Г'ялцен! Коли мотузку рознизали, його тіло безвільно ковзнуло по стовпу вниз. Там навколо стояли туси й насолоджувалися професійністю ката родини Мерці в справі шмагання батогом. Тусиня Ронггонг хотіла щось сказати, однак глянувши мені в очі, а потім — на батіг у руці Аїра, проковтнула свої слова. Так само й туси Мерці. Тепер єдиним моїм справжнім другом серед усіх туси лишався туси Лха Шопа. Він теж хотів щось сказати, однак я не дав йому. Тому що в тому не було сенсу. Я повідомив усім цим туси, як відповідь на їхнє запитання про те, навіщо я їх запросив, що зробив це, аби вони побачили, як жінка з родини Ронггонг зрадила мене. Тож завтра всі, хто хоче їхати, можуть виїжджати. Причому вони всі вже мають подарунки від мене.

Туси розвели руками, показуючи, що не отримували від мене подарунків, — вони ж не знали, що моїм подарунком для них був сифіліс.

Туси приготувалися їхати. Тож по черзі прийшли попрощатись зі мною — засмученим господарем. Туси Лха Шопа сказав:

— Це ж вона, її мати, наказала їй звабити туси Вангбо. Ти, паничу, не повинен відпускати її.

Хто б міг подумати, що коли туси по черзі від'їжджатимуть, Тхарна раптом повернеться. Вона приїхала, ледве тримаючись на коні. Курява на обличчі моєї дружини була кольору золи після великого пожарища. Вона дуже спокійно сказала мені:

— Бачиш? Я в цьому житті все-таки залишилась твоєю жінкою. Я повернулась.

Коли вона переспала із тоді ще живим старшим паничем родини Мерці, вона теж поводилася так само. Я хотів щось їй сказати, однак так нічого й не сказав. Тільки отетеріло дивився, як вона пройшла повз мене й почала підніматися нагору. Туси всі дивилися на мене, а я дивився, як розкуто Тхарна йде сходами. У такий момент її мати не повинна була виходити, однак ця стара відьма вийшла. Вийшла, щоб зустріти свою чарівну доньку. І раптом помітила, що на обличчі її чарівної доньки не залишилось жодного блиску. Все вигоріло у великій пожежі. Навіть я, коли дивився на неї, відчув біль потайки в серці. Тхарна підняла голову і, коли побачила матір, у ту ж мить розревлася.

Так вона сиділа на сходах і жалісливо голосила, дивлячись на матір.

Спочатку на обличчі тусині з'явився вираз жалю, однак поступово її згорблена спина розпрямилась, і вона прямо на очах у всіх несамовито плюнула на свою улюблену доньку і спустилась униз, підперши однією рукою бік. Підійшовши до мене, вона сказала:

— Ця нездара — не донька Ронггонгів! Ти, дурню, іди сам утішай її, я ж на цьому прощаюся з вами!

Жіноча логіка дійсно інакша: ніби сказати це було достатньо, щоб усе, що відбувається навколо, більше не мало до неї жодного стосунку. Я подумав, що це — неправильно, однак не міг зрозуміти, що саме неправильно. Тут батько на горі почав кричати, щоб ми не відпускали цю жінку. Туси Мерці, захеканий, спустився вниз і закричав до мене:

— З того, що вона сказала, виходить, що ти не зможеш стати туси Ронггонг! У майбутньому ти не зможеш стати туси Ронггонг, розумієш?!

Його син пришелепувато спитав:

— У майбутньому? А як же я зможу бути туси Мерці й у той же час стати туси Ронггонг?

Туси розсміялися.

Туси Мерці ледь не втратив свідомості від люті, і якби його не підтримали слуги, він би впав на землю. Його дружина також прибігла згори й почала кричати до свого сина:

— Ну так спочатку стань туси Ронггонг, а вже потім думай стати туси Мерці!

Тусиня розсміялась і сказала до дружини туси Мерці:

— Думаєш, твій бідолаха переживе мене?

Потім вона знову люто плюнула в бік своєї доньки й пішла до кімнати збирати речі.

Інші туси також поволі розходились — дехто відразу ж вирушав додому, а інші — ще збиралися провести останню ніч у будинку розпусти.

Вітер приносив плач Тхарни — зовсім так само, як раніше приносив її спів.

Літописець промовив очима: «Виставу завершено».

Наставник Хуан тужив у своїй кімнаті.

Він тужив через прихід своїх кольорових співвітчизників. Хоча наставник утратив посаду через те, що виступав проти атак білих китайців на червоних, він все-таки прагнув перемоги для білих. Він казав, що хоч зможе вціліти, якщо ці місця займуть білі китайці. Тепер же, коли прийшли червоні китайці, важко було сказати, що вони збираються робити. Оскільки я раніше виділяв гроші білим китайцям на літаки, то дуже швидко досягнув згоди із наставником: якщо вже китайці (кольорові китайці) неодмінно мають прийти сюди, то нехай це будуть білі китайці.

Щодо Тхарни, то вона перегоріла в вогнищі почуттів, куди вкинув її туси Вангбо, а потім покинув її.

Якщо всі навколо хочуть мати якусь річ, я теж починаю хотіти її; якщо ж іншим не потрібна якась річ, мені вона також стає непотрібною. Так само і з жінкою, — навіть якщо вона — найкрасивіша в світі і навіть якщо я потім ніколи більше не зустріну такої красуні.

Тож нехай собі повільно старіється в тій кімнаті на самоті.

Коли тусиня Ронггонг прощалася зі мною, я спитав її:

— Ти не хочеш забрати з собою доньку?

— Ні, — відказала вона.

— Туси Вангбо покинув твою доньку, — сказав я.

— Насамперед вона — твоя дружина, — сказала тусиня.

— Вона буде повільно скніти в тій кімнаті, поки не помре, — сказав я.

— Давайте все ж вислухаємо туси Ронггонг, — запропонував управитель.

— Я вимагаю, щоб ти пообіцяв перед усіма цими туси, що не направиш нікого слідом за мною вбити мене, — сказала тусиня.

Усі почули ці слова. Соднам Г’ялцен, Аїр і дружина туси Мерці щосили захитали головами, щоб я не давав жодних обіцянок цій жінці. Однак усі туси хотіли, щоб я погодився на її вимогу, — вони розуміли, що якщо вже туси Ронггонг спокійно повернеться, тоді і їм нічого не загрожує. Тож я вимушений був сказати тусині:

— Гаразд, можеш їхати спокійно.

Коли туси Ронггонг від'їхала далеко, я сказав до інших запрошених сюди туси:

— Ви теж можете спокійно вирушати в дорогу.

Минув ще один день, і всі гості роз'їхались.

Туси Мерці з дружиною поїхали останніми. Коли ми прощались, очі матері почервоніли, але що стосується нас із батьком — нам не було про що говорити. Мати нахилилась зі спини коня й поцілувала мене в чоло, а також прошепотіла на вухо:

— Синку, не хвилюйся, я ще побачу, як ти станеш туси.

Я хотів сказати, що вона не встигне, адже час нині летить швидко й тільки прискорюється, проте не зміг цього вимовити, тільки відзначив:

— Я сумуватиму за тобою, мамо.

З її очей потекли сльози.

Мати смикнула повід, і її кінь зрушив з місця. Я залишався глухим до звуків, що їх видавав увесь кінний загін, однак кроки материного коня віддавалися цокотом копит у моєму серці. Я схопився за повід:

— Мамо, китайці, що мають колір, прийшли!

Вона зупинила коня й постояла трохи, однак так нічого й не сказала, а тільки махнула батогом і кінь знову виїхав на дорогу.

Син-дурник знову побіг навздогін, і пані низько нахилилась з коня. Я сказав їй, що не потрібно більше спати з туси Мерці, адже він уже заразився сифілісом. Схоже було, що вона знає, про що я говорю. Хоча на землях туси цього явища не було раніше, вона приїхала з місць, де з ним давно були знайомі.

— Чому ти, паничу, не спитав про престол? — звернувся до мене управитель.

— Лишилося вже зовсім трохи, — сказав наставник Хуан.

Соднам Г'ялцен хотів, щоб я дозволив йому наздогнати й убити туси Ронггонг, однак він знав, що я на це не погоджуся. Проте кінцева мета цього пройдисвіта полягала в тому, щоб я дозволив йому наздогнати й убити туси Вангбо. На це я вимушений був погодитись. Однак за єдиної умови — якщо туси Вангбо ще не доїхав додому. Якщо ж той уже повернувся до свого замку, але він все одно його вб'є, тоді, коли він повернеться, я накажу Аїру позбавити його собачого життя.

Він не промовив більше жодного слова, тільки взяв два пістолети й відразу ж вирушив у дорогу. Він щонайменше повинен був обернутись і подивитися на нас, однак він цього не зробив. Я ж, не відриваючи очей, дивився, як він зникає за горизонтом. Відколи він поїхав, я кожного дня рахував, скільки вже днів минуло. Іншими словами, я почав рахувати час кількістю днів, що пройшли після від'їзду Соднама Г'ялцена. Через десять днів знайшовся чоловік, який схотів зайняти його місце митаря. Я покликав Аїра й наказав йому добряче відлупцювати того негідника шкіряним батогом. Цей чоловік раніше був підлеглим Соднама Г’ялцена, однак цього разу з нього зірвали навіть його коричневий одяг митаря. Я наказав управителю пошукати його ім'я в списках, і виявилося, що він — вільний. Тоді я зробив його рабом. Тепер, якщо Соднам Г'ялцен живим повернеться додому, він стане вільним. Оскільки я не був туси, я не міг вирішувати, скільки серед моїх підлеглих буде вільних людей, а скільки — рабів, це була справа туси Мерці. Проте цього разу я лише поміняв двох людей місцями. Я подумав, що навіть якщо батько й дізнається про це, він не зможе щось тут заперечити.

На дванадцятий день приїхав срібляр — чоловік Санг’є Дролми. Однак його дружина саме була відсутня — вона поїхала на пасовище до теплих джерел, щоб розшукати тамтешню дівчину з таким самим ім'ям, як і в неї. Вона зауважила, що я вже дуже довго не живу з Тхарною. Власне, поруч зі мною було дві Тхарни — однак одна з них мене зрадила, а інша — ніяк не могла викликати в мене інтересу.

Срібляр прийшов до мене. Я ж сказав йому, що він тут не потрібен.

У таких ситуаціях управитель завжди дуже добре розумів, що я маю на увазі, тож сказав срібляру:

— Санг’є Дролма тут — начальниця над усіма жінками, тож ти їй — не пара.

Срібляр розкричався, що він кохає свою дружину.

— Повертайся, — сказав управитель, — і якщо туси дійсно хоче допомогти тобі, нехай зробить тебе вільним.

Срібляр міг би й далі просити мене, адже коли він розмовляв із управителем, я сидів поруч, проте на його обличчі з’явилась зарозуміла посмішка, властива всім ремісникам, і він сказав:

— Туси надасть мені цей статус.

Потім він зібрав у торбу своє сріблярське начиння й закинув його на плечі. Зробивши вже кілька кроків, він обернувся й сказав мені:

— Коли я знову повернуся, паничу, ти вимушений будеш платити мені гроші за виготовлення срібних прикрас.

Він мав на увазі, що коли повернеться, стане вільним і буде парою Дролмі.

— Гаразд, я плататиму тобі вдвічі більше, — сказав я.

Срібляр відвернувся і я побачив в обрисах його тіла самотність і біль. Я згадав, що колись він утратив статус вільного мешканця заради Дролми. Дивлячись на його силует, що віддалявся, я знову відчув на губах ту гіркоту, а в душі — той біль, які спізнав, коли цей чоловік привабив мою особисту служницю. Тепер, коли він збирався, і знову заради Дролми, повернути собі статус вільного мешканця, я відчув розчарування щодо його перспектив.

Цей крок срібляра був безнадійним. Однак люди всі однакові — хоч срібляр, хоч туси, хоч раб — думають тільки про те, що би їм хотілося зробити, але не наважуються запитати, чи є на те надія. З точки зору літописця Вангбо Єшея, ніщо в цьому світі не має значення, однак він все одно знаходить собі затишне містечко, сідає там і занурюється в тяжкі роздуми.

Тільки коли срібляр відійшов уже достатньо далеко, я наказав Аїру сісти на швидкого коня й наздогнати та повернути його. Побачивши, що його наздоганяє кат, срібляр подумав, що прийшов його смертний час, тож усю дорогу назад обтирав із себе піт. Проте Аїр привів його до борделю. Коли срібляр там під оглушливу музику вдихнув запах печеного м'яса й киплячого в бульйоні горошку, він ледь не знепритомнів. Дівчата повели його нагору, підтримуючи, і він там у ліжку з'їв дві великі миски цієї смакоти. Потім, коли він орудував у животі дівчини, він весь час відригував, адже справді об'ївся.

Невдовзі Санг'є Дролма повернулась із пасовища з гарячими джерелами. Вона повернулась із порожніми руками, адже ту дівчину видали заміж кудись далеко. Ми сиділи разом із моєю колишньою служницею, і нам нічого було сказати одне одному. Вона тихо спитала мене, чи я сумую за минулим. Я не хотів говорити. Вона зітхнула й сказала, що я — людяний господар. Я повідомив Санг'є Дролмі, що приїжджав срібляр. Тепер прийшла черга їй зітхати. Я знав, що вона любить срібляра, однак на сьогоднішній день вона вже була людина при посаді й дуже добре розуміла, що коли я стану туси, її статус рабині відразу ж буде скасовано. Тому, коли йшлося про це питання, вона могла тільки мовчати.

До кімнати увійшов Аїр із повідомленням про те, що срібляр у будинку розпусти робить свою справу й блює. По обличчю Санг'є Дролми потекли сльози, й вона сказала:

— Дякую паничеві, що дав змогу срібляру втішитись.

Очільниця залишила срібляра в себе. Вона сказала:

— Ти ба, у мене якраз є потреба зробити багато речей зі срібла.

Тепер усі, хто повертався з будинку розпусти, казали, що там день за днем збільшувалась кількість вишуканих срібних прикрас. Санг’є Дролма знову плакала кілька разів. Вона більше не наважувалась спати з управителем, але й не йшла до срібляра. Ось таким виявився фінал кохання ремісника і служниці.

Вже скоро мав минути місяць відтоді, як поїхав Соднам Г’ялцен, однак від нього досі не було жодних новин. Останніми днями я дивився на дорогу, що вела на південь. Тхарна разом із Тхарною, тобто я хотів сказати, донька туси разом із донькою конюха, тобто моя дружина разом із моєї особистою служницею, прийшли до мене. Моя невірна дружина щойно обкурилась опію, тож обличчя в неї було виснажене, хоча в очах блищали скажені вогники. Дмухнув вітер, і її тіло похитнулося від цього, тож я простягнув руку, щоб підтримати її. Руки в неї були крижані, ніби вона виросла з холодного вітру.

— Твій убивця не повернеться, — сказала вона.

Я не належу до тих людей, які все пам’ятають, інакше я був би не дурнем, а розумною людиною, проте вона почала ставитись до мене, як до розумної людини. Вона змусила мене пригадати колишні події. Тоді я спустився вниз, лишивши її нагорі. Унизу я покликав Тхарну, і до мене відразу ж спустилась донька конюха, донька ж туси залишилася сама мерзнути нагорі. Там на висоті, поза різьбленими перилами, вітер розвівав її сорочку і здавалось, що людина ось-ось злетить. Ніхто б і не здивувався, якби така гарна жінка злетіла за вітром у небо, адже всі вірили, що вона — богиня, яка спустилась у цей світ з небес. Однак вона не злетіла, а залишилась самотньо стояти там, де її тіло ставало ще холоднішим.

Мені наснилося, що Тхарна перетворилась на людину, вирізьблену з яшми, і заблищала в світлі місяця.

Уранці, коли я прокинувся, на землі лежала паморозь — вона була першою того року. Невдовзі мала прийти зима.

Соднам Г'ялцен нарешті повернувся. Він утратив одну руку й один пістолет.

Туси Вангбо повернувся до свого замку набагато раніше, ніж він вирушив його наздоганяти. Тож увесь цей час Соднам Г'ялцен чекав, поки той кудись вийде, щоб по дорозі накласти на нього руки. Однак туси Вангбо нікуди не виходив, а сидів у своєму замку. Згодом він дізнався, що туси Вангбо захворів на якусь дивну хворобу й лежить на ліжку, не підводячись. Отже, сифіліс, яким туси Вангбо заразився в будинку розпусти, проявився, і його чоловічий інструмент почав гнити. Тоді Соднам Г'ялцен сміливо й відкрито увійшов до замку туси Вангбо, витягнув пістолет і зробив кілька пострілів у небо. Він сам дозволив людям туси Вангбо схопити себе. Вони відрубали йому одну руку. Після того туси Вангбо вийшов, щоб побачитись із ним. Він був зовсім не схожий на хвору людину, адже його обличчя цвіло рум’янцем. Проте Соднам Г’ялцен зауважив, що коли той іде, він не наважується робити широкий крок, ніби в паху в нього затиснуто якусь річ і він боїться, що вона випаде назовні. Соднам Г'ялцен саме дивився на свою руку, що лежала на землі й мінилась у кольорі, але коли він побачив туси Вангбо в такому вигляді, то не втримався від сміху.

Туси Вангбо також посміхнувся. Однак коли він посміхався, обличчя його побіліло, й він сказав:

— Так, жінки… Бачиш, що зробила зі мною жінка?

— Коли б мій господар почув ці твої слова, він би розсміявся, — сказав Соднам Г'ялцен.

— Тож повертайся й перекажи йому, — відповів туси Вангбо.

— Я зовсім не прошу мене відпустити, — зауважив Соднам Г'ялцен.

Туси Вангбо передав йому листа й сказав:

— Ти не думай, що прийшов сюди заради вбивства, а думай, що ти — листоноша.

Відтак Соднам Г'ялцен повернувся до нас із листом від туси Вангбо. Перед його від'їздом той наказав своїм людям спорудити маленьку могилку над його відрубаною рукою, і Соднам Г'ялцен особисто був при тому присутній.

У листі туси Вангбо говорилося таке: «Жінки, жінки… Твої жінки мене занапастили…» Він жалівся на те, що в збудованому мною поселенні жінки з борделю занапастили його тіло, а дружина друга занапастила його душу.

Він казав, що тепер багато хто з туси проклинає те поселення.

Вони вважали, що саме воно було причиною того, що тіла їхні захворіли й почали гнити. Хіба хто бачив, щоб жива людина гнила? Раніше, тільки коли людина вмирала і її душа залишала тіло, воно починало гнити, а тепер — вони ще живі, а їхні тіла вже починають розкладатися, причому з того місця, яке потрібне для продовження роду і є джерелом утіхи.

Я запитав літописця, чи потрібно проклинати це поселення. Він відповів, що далеко не всі люди, які побували в цьому поселенні, почали гнити тілами. Він ще додав, що гнитимуть ті, хто не сумісний із цим поселенням.

Колишній монах, а тепер літописець Вангбо Єшей також казав, що коли десь щось відгниває, тоді на тому місці виростає щось нове.

47. Нужник

Червоні китайці перемогли білих китайців.

Тоді переможені білі китайці потекли невпинним потоком у наші землі.

Спочатку вони зверхньо поставилися до нас — вирішили здобути зерно й м'ясо за допомогою рушниць. Я надав їм ці речі. Наївшись, вони забажали горілки й жінок. Ці дві речі в поселенні теж були. Однак у них не було грошей, тож вони прийшли до мене по срібло. Тоді вони нарешті дізналися, що ми вже давно і добре озброєні. Насамкінець вони вимушені були обміняти свої рушниці на срібло, а потім це срібло обміняти на горілку й дівчат. Вони потоками текли в будинок розпусти — це місце, яке поширює сифіліс. Ці люди завжди галасували й завжди залишали величезні сліди на снігу. Відколи вони з’явилися, навіть голодним собакам не лишилося місця, де можна було б побігати по чистому снігу й лишити відбитки лап, схожі на квітки. Наставник Хуан у кожусі з лисячого хутра на плечах сказав:

— Ці люди, мабуть, не можуть заснути від холоду.

Я теж так подумав, адже ці люди спали у відкритих з усіх боків наметах. Оскільки наставник Хуан завжди зітхав, то коли йшов сніг, я вимушений був надсилати цим людям трохи їжі й горілки.

Ці люди часто ходили до борделю, однак ніхто з них не страждав на сифіліс. Я дізнався, що в них є спеціальні ліки проти того. Я запитався про них в одного військового чиновника, і той подарував мені трохи. Проте в мене тієї хвороби не було, адже коли б я не прийшов до будинку розпусти, його очільниця завжди мала для мене чистих дівчат. Я розділив ці ліки на дві частини. Одну з них я віддав Тхарні, адже вона заразилася тією хворобою від туси Вангбо. Туси Мерці також мав ту хворобу, тож я відрядив людину, щоб другу частину ліків відвезла йому — нехай знає, що його дурний син зовсім не хоче, щоб його батько гнив у ліжку й смердів там.

Цей крок глибоко вразив батька.

Він передав мені листа, в якому говорилося, що зима в замку дуже самотня. У листі він також закликав мене: синку, повертайся і зроби, як тобі це вдалося на кордоні, щоб ми весело відсвяткували Новий рік.

Я спитав своїх людей, чи хочуть вони повернутися. Усі сказали, що хочуть. Однорукий тепер Соднам Г’ялцен дуже сумував за своєю матір’ю. Я спитав Аїра, чи він сумує за своєю родиною катів, він спочатку похитав головою, а потім закивав головою. Тоді я сказав: гаразд, я також сумую за туси і його дружиною. Відтак Санг'є Дролма і її підлеглі почали збирати наші речі. Мені було байдуже, в якому місці перебувати. Це не означає, що я не знав, що таке самотність, однак я дуже рідко відчував її. Літописець зауважував: хіба вони не кажуть постійно, що ти — дурень? А це і є перевага того, щоб бути ним: багато подій, які можуть вразити звичайну людину, тебе не займуть. Я думав, що так, напевне, і є.

Однак тепер ми повинні були повертатися.

У день нашого від'їзду пішов великий сніг. Такого снігу ми ще не бачили — сніжинки були схожі на зграю птахів і сипались із неба на землю щільною масою. До обіду снігу насипалося стільки, що він своєю вагою поперекидав намети розгромлених білих утікачів, тож вони, повтягувавши голови в плечі і притиснувши до грудей рушниці, прийшли до нашого теплого будинку. Якби ми не дозволили їм увійти, їм цього разу був би кінець, і так би вони загинули на чужині — якщо не в боротьбі, то від холоду. Я махнув рукою і наказав своїм підлеглим опустити рушниці й дозволити цим людям увійти. Дехто з солдатів більше вже не витримував — вони повалилися сторч головою в сніг, ніби їм було дуже незручно знову нас турбувати. Декотрі з них потім підвелися, але інших вже не можна було врятувати.

Я наказав Санг'є Дролмі принести солдатам щось поїсти.

У той момент усі зрозуміли, і я також, що насправді ми нікуди не поїдемо. Усі ті солдати оселилися на іншій, ніж наші люди, стороні будинку, у підвалі якого зберігалися коштовності й срібло, накопичені нами за багато років. Тож якби ми поїхали, усі ці речі потрапили б до рук інших людей, до рук цих білих китайців.

Добре ще, що ми мирно уживалися з цими непроханими гостями, їхній начальник, стоячи на протилежній веранді, посміхався мені, а солдати — завжди схилялися в поклонах, немов мої підлеглі, й називали мене паничем. Однак я вимушений був забезпечувати їх необхідними харчами. Якщо ж вони бажали ще горілки й дівчат з поселення, то повинні були самі вирішувати цю проблему.

Усі хотіли триматися на безпечній відстані одне від одного.

І докладали зусиль, щоб посміхатися й вітатися одне з одним із цієї відстані, проте не наближатись. Дистанція необхідна людям, які мало знають одне одного, але вимушені перебувати разом. І тільки для одного місця існує виняток (здається, що в цьому місці дистанція взагалі не існує): це місце — нужник.

Ми звикли носити довгі сорочки, тож у нужнику не світимо голим тілом, однак китайці, які носять короткий одяг, вже так не можуть, — вони навіть узимку на морозі вимушені виставляти свої зади. Тож наші солдати висміювали китайських солдатів за їхні голі дупи.

Щоб пояснити, як далі розвивались події, потрібно почати розповідь з нужника.

Спочатку слід сказати, де він розташовувався. Наставник Хуан сказав, що будівля, в якій я мешкаю, збудована у формі одного китайського ієрогліфа. Він вирвав листок із зошита літописця і написав на ньому той ієрогліф. Він дійсно відтворював в обрисах основу мого великого будинку. Той знак виглядав як перевернута літера П. Відкритим боком він дивився на поселення, ми жили на одній ніжці цієї літери, китайці — на іншій, а нужник розташовувався на перетинці між ніжками.

Я чув різні історії про те, як китайці порівнювались із тибетцями. Одна з цих історій така. Одного разу китаєць і тибетець змовились і вкрали в однієї людини золото, однак їх схопили й розітнули їм животи. У тибетця шлунок виявився набитим вовною яка, а в китайця — ошурками. Тибетці їдять багато м’яса, однак рідко очищують його належним чином, тому з'їдають багато вовни яків і баранів. Китайці ж їдять овочі, які завжди смажать на залізних сковорідках, перемішуючи стебла й листя залізними лопатками, відтак з часом у їхньому шлунку накопичується чимало ошурок.

В історії про шлунок обидві сторони зберегли паритет. Точніше сказати, це не історія, а своєрідне порівняння. З нужником — те саме. Ми знаємо, що китайці навіть англійців вважають дикими, що вже казати про тибетців. Найчастіше вони нас так і називають: дикуни. Однак ми теж маємо почуття власної переваги, наприклад, у питанні нужника. Моя сестра, яка мешкає в далекій Англії, казала, що англійці найбільше зневажають китайців через їхні нужники. Моя мати-китаянка також казала, що аби в неї спитали, що їй понад усе подобається на землях туси, вона б насамперед відповіла «срібло», а поза тим додала би «нужник».

Я не бував у китайських землях, тому не знаю, як виглядають їхні нужники, але можу описати наш. Його підвішували на глухій стіні без вікон, розташованій у задній частині будинку. Із цього приводу розповідали історію про те, як до нас одного разу прибув чиновник від китайського двору, який подумав, що нужник — то маленька кімната, що її тибетці-буддисти спорудили спеціально для птахів. Він міркував так: на стіну вішають тільки клітки для птахів, а в місцях, де споруджені великі будинки, завжди кружляють зграї птахів, наприклад клушиць і голубів. В історії також оповідалося, що чиновнику в нас сподобалось і на прийомі в імператора він дуже нахвалював туси.

Так, дійсно тибетці, які живуть у високих будинках, завжди підвішують свої нужники на задню стінку будівлі, в якій мешкають.

Отже, коли ми з гостями розташувались по різні боки схожого на літеру П будинку, нужник виявився якраз посередині між нами. І протягом тієї особливої зими нужник став місцем, де дві сторони час від часу зустрічались. Коли китайські солдати задирали догори свої зади у маленькій дерев’яній кімнатці, що висіла поза стіною, холодний зимовий вітер піддував їм у дупи без жодних перешкод. Коли ж солдати не витримували того й починали тремтіти, мої люди вперто думали, що це вони нас бояться. Я ж хотів змусити їх зрозуміти, що китайці в нужнику тремтять через холодний вітер і ще через те, що бояться висоти.

Наставник Хуан сказав:

— Однак немає нічого поганого в тому, якщо твої люди будуть переконані в слабкості інших.

Проте я й надалі дозволяв їм насміхатися в нужнику над противником.

У мене ж особисто був окремий нужник.

Щоб потрапити до нього, потрібно було спочатку пройти через спеціальну кімнату, в якій стояла мідна жаровня з вугіллям і в ній палахкотів вогонь. Коли я заходив, над курильницею відразу ж піднімався грибом дим. У кімнаті чергували дві жінки, ще не дуже старі. Коли я виходив з нужника, вони усаджували мене поряд із вогнем погрітися, після чого обкурювали мене з голови до ніг пахощами. Я запросив через наставника Хуана найвищого начальника переможених солдатів користуватися разом зі мною цим нужником. Невдовзі після запрошення я зустрівся там із ним. Я запросив його сісти біля курильниці й почекати, поки жінки запалять пахощі й кімнату наповнить їхній аромат. Протягом цього часу я не знайшовся про що заговорити. Однак офіцер сам почав розмову, запропонувавши мені разом з ними протистояти атаці Компартії, що мала розпочатися незабаром. Він сказав, що Компартія — це партія голодранців, і коли вони прийдуть, туси вже не буде, та й такі заможні люди, як я, з грошима і з рушницями, уже не зможуть існувати. «Тож давайте спільно мати з ними справу», — надзвичайно щиро запропонував офіцер. Коли бін розповідав про те, що чинить Компартія з заможними людьми, його очі почервоніли, він потягнувся вгору й підвівся, однією рукою міцно стиснув моє плече, а другою — схопив мене за руку й почав її щосили розхитувати.

Я вірив у те, що він казав.

Я знав, що офіцер обговорює зі мною питання життя і смерті, однак моя клята дупа більше не витримувала, тож я випростався з його рук і чкурнув до нужника. У цей час знизу саме дмухнув вітер, тож офіцеру довелося затулити ніс шовковим платком. Однак на нього дмухнуло смердючим повітрям від мене. Коли я помочився й повернувся до кімнати, дві жінки почали обкурювати мене, проте на обличчі офіцера раптом проступила відраза, ніби я продовжував смердіти. До цього я був такою ж заможною людиною, як і він, однак тепер ситуація змінилась і я став смердючим дикуном. Так, дійсно, як це офіцер міг обговорювати таке важливе питання зі мною в нужнику?

Повернувшись, я сказав наставнику Хуану:

— До біса все! Нехай китайці самі воюють із китайцями!

Наставник Хуан зітхнув, адже він сподівався, що я укладу союз із білими китайцями.

— Боюся, що мені також доведеться полишити панича, — сказав він мені.

— То їдь, — відповів я. — Ти завжди пам’ятаєш, що ти, в біса, китаєць, тому до кого хочеш, до того й іди!

Я не думаю, що смердючий вітер у нужнику був єдиною причиною, чому я не міг укласти спілку з білими китайцями, проте це дійсно була доволі важлива причина.

Нарешті прийшла весна.

Мої люди почали казати, що китайці в нужнику більше не тремтять. По-перше, вітер став теплішим, а ще — вони вже звикли мочитися в повітрі, тож страх висоти зовсім минув. Одного дня я знову зустрівся в своєму нужнику з тим найвищим начальником китайських солдатів. Мені не було про що з ним говорити, однак він сказав до мене:

— Весна прийшла.

— Так, весна прийшла, — відказав я.

На цьому розмова закінчилась.

Щойно прийшла весна, як Народно-визвольна армія начинила порохом свої гармати й почала з гуркотом прокладати своїм машинам і великим гарматам широкий шлях у землі туси. Щодо останніх, то хтось із них готувався воювати з Компартією, а хтось — здаватися. Мій друг туси Лха Шопа належав до останніх. Казали, що людина, яку він відрядив до Компартії на переговори, привезла йому форму Визвольної армії, а також мандат про його призначення якимось командувачем. Тусиня Ронггонг почала витрачати накопичені багатства на купівлю рушниць і гармат, щоб воювати з Компартією. У новинах, які поширювалися про неї, зазначалося, що ця жінка ніби знову помолодшала. Найцікавіша позиція була в туси Вангбо. Він казав, що не знає, ні хто така Компартія, ні що вона збирається з ним зробити, а знає тільки, що в жодному разі не буде стояти на одному боці з родиною Мерці. Тобто, якщо я буду боротися проти Компартії, він здасться, а якщо я здамся — тоді він буде протистояти.

Управитель і наставник Хуан пропонували мені востаннє переговорити з військовими білих китайців.

— Якщо воювати, — сказав він, — то потрібно це робити разом і рішуче. Якщо ж ти вирішиш не воювати, то виселяй їх надвір, де вже потеплішало.

— Однак не слід більше проводити переговорів у нужнику, — сказав управитель.

— Так, не слід, — посміхнувшись, відказав я.

Усі розсміялися.

Управитель дуже серйозно спитав наставника Хуана, чи те, що виходить із заду китайців, не смердить? Наставник Хуан відповів, що таки смердить. Тоді управитель почав питати, в кого більш смердюча сеча — в китайців чи в тибетців? На це запитання було важко відповісти, однак наставник Хуан не розсердився й не розгубився, а обернув усе на жарт. Він сказав, посміхаючись:

— Нехай пан управитель запитає про це в панича, адже той був разом із китайцями в нужнику.

Усі знову розсміялися.

Я вже підготувався проводити переговори з білими китайцями про об'єднання, коли знову сталася подія, яка зробила ці плани примарними. Того вечора я сидів разом із без’язиким літописцем при каганці. Нам ні про що було говорити, адже проблема, що постала наразі перед нами, виходила далеко за межі його знань. Проте я вже звик кликати його до себе щоразу, коли стається щось важливе. Ґніт у каганці потріскував. Погляд літописця був неясним й імлистим. У цей момент увійшов Соднам Г'ялцен із звірячим, але задоволеним виразом обличчя. Він пустив до кімнати вітер, від якого захиталось полум’я в ліхтарі, й гучним голосом промовив:

— Нарешті впіймав!

Останніми днями він завжди казав мені, щоб я був пильним на рахунок Тхарни.

Я вважав, що ця жінка вже не має до мене жодного стосунку, крім того, що живе в моєму будинку, їсть мої харчі й вдягає мій одяг. Однак, на думку Соднама Г'ялцена, це якраз і означало стосунок, адже в розумінні прислуги стосунок виникає тоді, коли людині дають якусь річ. І от, всі вже очікували на прихід Компартії, а він не спускав погляду з жінки.

Відколи Соднам Г'ялцен не вбив туси Вангбо, він почувався ніяково. Цього ж разу він, нарешті, знайшов зачіпку в справі Тхарни. Він помітив, як із її кімнати виходить білий китайський офіцер, тож покликав людей, і разом вони відібрали пістолет, що висів у того на поясі, виштовхали його вниз і покликали Аїра, щоб він прив’язав його до ганебного стовпа. Соднам Г’ялцен потягнув мене з кімнати надвір, однак я в темряві нічого не бачив, а тільки чув, як кат шматує батогом повітря і як стогне той чоловік, якого б’ють. Звідусіль оскаженіло загавкали собаки.

Тхарна знову зійшлася з іншим чоловіком.

Згодом, коли зійшов місяць, собачий гавкіт пішов луною в його світлі.

48. Гуркіт гармат

Білі китайці пішли від нас.

Вони пішли вночі, зібравшись гуртом і навіть не попрощавшись. Коли я прокинувся вранці, я побачив тільки одного чоловіка, якого вони залишили мені, — того офіцера, що був покараний на ганебному стовпі. Свої ж люди встромили йому в груди ніж. Вони також прибрали в своїх кімнатах, що означало, що вони не тікали поспіхом, а спокійно збиралися. Наставник Хуан також пішов із білими китайцями. У його кімнаті я знайшов адресованого мені листа, що лежав на стосику охайно складених газет. Однак листа було написано ієрогліфами, а серед моїх підлеглих не було жодної людини, яка могла б їх прочитати. Зола в курильниці в його кімнаті ще була гарячою. Моя дружина також втекла з ними, але її збори, мабуть, не були спокійними, адже ковдра, запона над ліжком і ще багато шовкових речей були розірвані, а вікна й двері — відчинені, тож кімнатою гуляв вітер. Він здіймав у повітря шматки тканин, і вони кружляли по кімнаті, немов метелики, а коли вітер минав, вони падали на землю, й там миготіли металічним блиском, ніби втілення жіночої ненависті.

І знову Соднам Г’ялцен здійняв галас, що потрібно їхати їм навздогін.

Управитель засміявся і спитав, у якому напрямку слід їхати, але Соднам Г'ялцен тільки невизначено похитав головою. Він був відданою людиною, проте зараз у нього дійсно був дурнуватий вигляд. Я почувався нестерпно, тож тільки копнув ногою повітря й сказав йому котитися звідси.

Він же тільки показав мені свою безмежно віддану усмішку. Потім він зняв з пояса ніж і махнув ним перед усіма присутніми, після того побіг униз, вивів коня, скочив на нього й помчав у далину, залишаючи позаду себе на сухій весняній землі клуби куряви.

— Їдь із ним, — сказав до мене управитель.

Дивлячись на те, як розсіюється в повітрі жовта курява, я відчув, що моє серце раптом охопив смуток.

— Чи він повернеться? — спитав я.

В очах Аїра з’явилися сльози і він, все ще зі своїм сором’язливим виразом на обличчі, сказав:

— Паничу, накажи мені поїхати йому на допомогу.

— Якщо не вмре, то повернеться, — сказав управитель.

Я спитав у літописця, чи повернеться Соднам Г’ялцен.

Він похитав головою й сказав, що цей чоловік заповзявся вмерти заради свого господаря. Того дня я ходив туди-сюди нагорі будинку й звинувачував себе в тому, що не надав раніше Соднаму Г’ялцену статусу вільного мешканця. Потім прийшла моя колишня особиста служниця Санг’є Дролма. Вона схопила мене за руки й притулилася своїм чолом до мого, потім сказала:

— Паничу, добродію наш, викинь з голови всі ті дурні думки, що засмучують тебе. Соднам Г’ялцен — твій раб, він замість тебе вб’є ту низьку людину.

З моїх очей потекли сльози.

Дролма опустила голову мені на груди й розплакалась:

— Паничу, добродію наш, я проклинаю себе за те, що не лишилася назавжди прислужувати тобі.

Я підняв очі до сонця — воно світило надзвичайно яскраво. Моє дурне серце давно вже так не щеміло. Я почув, як говорю до Дролми, моєї першої жінки:

— Іди й відшукай срібляра. Я зроблю вас обох вільними мешканцями.

Дролма засміялася крізь сльози й сказала:

— Але ж старий туси ще не зробив тебе туси, дурнику! — Сльози ледве встигли висохнути на обличчі Дролми, як потекли знову. — Срібляр уже пристав до червоних китайців, паничу!

Я покликав до себе Аїра й наказав йому з кількома людьми повертатися до замку Мерці і подивитись, як ведеться туси.

Вперше на обличчі Аїра не з’явилося сором’язливого виразу, коли він казав:

— Навіщо туди їхати? Визвольна армія ось-ось прийде, тож немає ніякого сенсу в тому, щоб він поступався тобі місцем.

— Є сенс, — відказав я. — Я хочу всіх підлеглих зробити вільними.

Щойно я вимовив ці слова, як усі мої підлеглі, що були рабами, забігали скрізь сходами вгору і вниз: хтось із них узявся готувати Аїру сухе зерно в дорогу, інші — готували йому зброю та сідлали коней. Тож навіть якби Аїр і схотів тепер відмовитись, він би ніяк не зміг. Було так, ніби вони вже вільні, хоча Визвольна армія, яка цілеспрямовано воювала за бідняків, сюди ще не прийшла.

Коли ми провели Аїра, управитель сказав мені:

— Якщо так, тоді Компартії не буде що робити, коли вона прийде.

— Не розвернуться ж вони назад, коли почують про це, — відказав я.

— Не кажіть більше таких дурниць, — сказав управитель.

Компартія ще не прийшла і люди ще достоту не розуміли, що вона таке, однак уже вважали, що вона не зможе виграти. Усі ті туси, які збиралися воювати, тільки намагалися зжити одне одного зі світу перед тим, як остаточно зникнути. Я ж поки що так і не визначився. Управитель навіть почав хвилюватися. Але я сказав, що хвилюватися не слід, адже необхідне рішення завжди буде прийняте. Управитель посміхнувся на це й сказав:

— І то правда. Я от щоразу хвилююся, але, зрештою, виходить по-твоєму.

Я хотів спочатку дочекатися двох своїх прислужників, а потім уже виносити свій вердикт. Відтак поки що мені залишалося тільки пити горілку й спати.

Одного разу я раптом прокинувся вночі й виявив, що в ногах у мене щось є. Дослухавшись, я зрозумів, що там плаче моя служниця Тхарна — та, що мала маленькі ноги й маленькі руки. Вона вже давно мене не цікавила, проте я дозволив їй спати там і говорити зі мною.

— Коли повернеться Аїр, — сказав я, — ти станеш вільною.

Вона нічого не сказала, проте припинила схлипувати.

— Тоді я виділю тобі велике віно.

Ця донька конюха знову схлипнула кілька разів.

— Не плач більше.

— Пані не забрала з собою скриньку з прикрасами.

Я сказав, що скринька тепер належить їй, адже її теж звати тим клятим ім'ям. Вона перестала плакати, але, ница людина, поцілувала мені пальці ноги. Колись вона цілувала й інші місця на моєму тілі, змушуючи мене кричати від насолоди, мов тварина. Однак вона дуже довгий час слідувала за своєю господаркою, яку звали однаковим із нею ім’ям, тож я вважав, що набралася від неї поганого. У народі кажуть, що бувають такі жінки, як отрута, отже, ця донька конюха також забруднилася тією отрутою. Я все ще думав про це, коли в ногах у мене почулося її рівне сопіння.

Уранці її вже не було там — ця людина, що б вона не робила, ніколи не спричиняла багато галасу. Від того дня я більше не бачив доньку конюха на ім'я Тхарна. Донька туси — втекла, однак доньці конюха нікуди було тікати, тож вона зачинилася в кімнаті нагорі й сиділа там, обіймаючи скриньку із позолоченими прикрасами. У порівнянні з нею та Тхарна, яка втекла з білими китайцями, могла вважатися жінкою високого походження. Слід визнати, що донька туси і донька конюха ніколи не зрівняються, хоча б вони й носили одне ім'я чи мали одного чоловіка. У ключовий момент свого життя донька туси покинула прикраси, що коштували не одну тисячу юанів, а донька конюха, навпаки, трималася за ту скриньку, не відпускаючи рук. Заради цього вона навіть заздалегідь підготувала в тій кімнаті для себе доволі велику кількість провіанту й води. Отже, ідея привласнити дорогоцінності визрівала в неї не один день.

Однак — менше з тим, нехай ця людина зникне з очей.

Ми почули гуркіт гармат.

Звуки, схожі на весняний грім, спочатку долинули з півночі, від кордонів з туси Ронггонг, — там визвольна армія прокладала гарматами шлях крізь гори. Однак дехто казав, що то білі китайці й туси Ронггонг об'єднали свої сили і вже стали до бою із червоними китайцями.

Соднам Г’ялцен знову повернувся. Однак цей щирий хлопець і цього разу програв. Проте тепер він утратив не руку, а життя — ручним кулеметом йому зрешетило груди на сито. Вони вбили мого прислужника, який був ще й митарем у поселенні, прив’язали його тіло горілиць на спину коня, й пустили того на волю. Кінь знав дорогу додому, тож привіз його до нас. По дорозі дикі птахи, що харчуються м'ясом, роздовбали його обличчя так, що його було важко впізнати.

Багато людей плакали.

Я подумав: ну що ж, гаразд, якщо білі китайці й туси Ронггонг так вчинили, тоді я почекаю Компартію і здамся їй.

Невдовзі після похорону Соднама Г’ялцена зі сходу, тобто звідти, де був туси Мерці, теж долинув гуркіт гармат, який свідчив чи то про будівництво дороги, чи то про війну. Його було чутно на сході й на півночі, і він був схожий на весняний грім. Проте небо було напрочуд ясним і все всіяне зорями, що виблискували, немов дорогоцінне каміння на шовку. Мене прийшов відвідати мій приятель-корчмар, ворог родини Мерці. Він увійшов до моєї кімнати в обнімку з глеком горілки, навіть не дочекавшись, поки підлеглі повідомлять про нього. Я наказав своїм людям зачинити вікно й більше вже не розглядав зорі на небі. Слуги запалили ліхтарі, і я побачив, що ніс у нього червоний і з нього весь час щось тече.

— Ти теж заразився, — сказав я.

Він посміхнувся й сказав:

— Не хвилюйся, паничу, брат каже, що він може те вилікувати.

— Твій брат? Той слабкодухий вбивця? Хіба він не втік?

— Він повернувся, — дуже спокійно повідомив мені корчмар.

— То, може, він уже вбив туси Мерці? — спитав я. — Якщо так, всі справи між нашими родинами вирішено.

У цей момент його брат розреготався й несподівано увійшов до кімнати, немов дух невинно загиблої людини, налякавши мене.

— Хіба в такі часи, як оце настали, справи між нашими родинами мають якесь значення? — спитав він.

Я не розумів, які це такі часи оце настали і чому така цікава справа між двома родинами раптом виявилася для нас не цікавою. Однак колишній убивця розсміявся:

— Я не вбив твого батька й не збираюся вбивати тебе!

— То навіщо ж ти повернувся? — запитав його старший брат, який не полюбляв невизначених пауз.

Тоді колишній убивця розповів нам усе. Коли він утік, то приєднався до загону білих китайців, однак згодом потрапив у полон до червоних китайців і приєднався до них. Відтак він тепер називав себе червоним тибетцем і з гордістю казав, що хоча нині червоний колір — рідкість серед тибетців, уже незабаром він запалає, мов вогонь, по всіх землях туси. Зараз він прийшов розвідати ситуацію для червоних китайців і, насунувшись прямо на мене, сказав:

— Тож яке мають значення рахунки між двома нашими сім'ями? Ось прийде наш загін, і тоді ви, туси, заплатите за все!

Він навіть повторив: «Тоді заплатите за все!»

Тут до кімнати увійшов управитель і покірно зауважив:

— Однак наш панич — не туси.

— Не туси, кажеш? Та він усім туси туси!

Відтоді, як цей червоний тибетець відвідав нас, більше ніхто не хотів переходити на бік червоних китайців. Хоча всі знали, що протистояння з червоними китайцями добром не закінчиться, дехто з туси мав намір протистояти їм, проте їхні загони були швидко розтрощені вщент, а побиті туси почали переміщатися на захід. На захід — значить, на території тієї релігійної школи, яку називали найчистішою[151] і до якої належав Вангбо Єшей. І хоча туси завжди тяжіли до світських імператорських династій на сході, а не до релігійних володарів західних земель, проте тепер ті туси, які заприсяглися боротися, вимушені були йти на захід. Вони зовсім не вірили, що священні західні храми зможуть захистити їх від будь-якої сили, однак все ж після бою відступили туди. Я сказав до літописця:

— Ми також повинні тікати в твої землі.

— Ви давно вже повинні були туди йти, однак завжди ходили на схід, — сказали його очі.

— Духи, яким ти вклоняєшся, зможуть вибачити нас?

— Ви вже отримали своє покарання.

— О Небо, — сказав управитель, — ти так і не став літописцем за всі ці роки, а вперто залишився ламою!

— Неправда! Я — гарний літописець і я все записав! Наступники зможуть дізнатися, що за події відбувались у землях туси, починаючи від того часу, як я сюди прийшов.

Він написав, що вів свої записи в двох примірниках: один із них він сховав у гірській печері, де потім його неодмінно хтось знайде, а інший — завжди носив при собі (тут він написав: «Сподіваюся, що людина, яка знайде мій труп, буде письменна»).

Хоча я — не туси, однак також готувався тікати на захід.

Голоси гармат на півночі, в землях туси Ронггонг, поступово замовкали, а на південному сході — в землях туси Мерці — натомість день за днем жвавішали. Були новини про те, що це китайська дружина туси Мерці наполягла на тому, щоб він опирався. Інші стверджували, що то білі китайці напосіли на туси Мерці й змусили його опиратися з ними разом. Так чи інакше, але все одно виходило, що китайці викликали його на боротьбу з китайцями.

Ми виїхали з поселення одного ранку, оповитого прозорим туманом. Коли ми виїжджали, управитель хотів підпалити все, однак я його зупинив. Я подивився на інших — усі хотіли підпалу, хотіли знищити у вогні й місцевий ринок з банкірським домом, з навколишніми крамницями та складами, й збудовані для подорожніх бідняків розподільчі харчові пункти, й бордель із його яскравими стінами. Усе це збудував я, дурень, тож, само собою, я мав право його спалити. Однак я цього не зробив. Я закрив очі й наказав слугам викинути смолоскипи. Коли ті попадали на землю, з них пішов густий дим, від якого з моїх очей потекли сльози.

Управитель запропонував убити того червоного тибетця. Я погодився, адже саме він навмисне виштовхав мене до ворогів червоних китайців.

Декілька чоловік увірвалися на конях у поселення, і з туману долинули дзвінкі рушничні постріли. Я зупинив коня на високому пагорбку, аби знову кинути погляд на поселення, яке сам збудував, однак усе застилав туман, тож я не побачив його теперішнього вигляду. Знову почулися постріли й з туману вискочили декілька коней — вони не знайшли того червоного тибетця. Я підштовхнув коня й вирушив у дорогу; за спиною в мене почувся жіночий плач. То плакали жінки, які йшли за Санг'є Дролмою. Вони, схоже, не знали, що ми тікаємо, тому вбралися в яскраві святкові вбрання. З ними не було тільки моєї особистої служниці Тхарни. Санг'є Дролма сказала, що та відмовилась спускатись униз, не наважуючись розлучитись із своєю скринькою з коштовностями.

Дорога на захід спочатку йшла невеликим відрізком на південь — до гір, а там уже починала петляти гірськими долинами в західному напрямку. Гірські долини приводили нас по черзі до підніжжя вкритих снігами гір, повз які йшла дорога на захід. То був шлях паломників, однак тепер на ньому лунали безладні кроки біженців.

Ми йшли по кордону між землями Мерці й Лха Шопа, наближаючись до напруженої перестрілки, звуки якої долинали з південного сходу — очевидно, мій батько саме воював із червоними китайцями.

Коли я почув ту запеклу перестрілку, моє серце раптом зайшлося від довго стримуваних теплих родинних почуттів. Я довго вважав, що вже не люблю батька й не дуже люблю матір. Однак у ту мить раптом виявив, що все-таки люблю їх, як і раніше. Я не міг кинути їх під гарматним вогнем, а сам поїхати на захід. Тоді я залишив літописця, управителя й жінок чекати на тому місці, а сам із солдатами поїхав до замку Мерці. Коли я виїхав на перевал, то обернувся, щоб кинути погляд на білий намет і людей, які лишилися серед зеленої гірської рівнини. Жінки якраз махали нам руками. Я раптом дуже злякався, що бачу їх востаннє.

Ми їхали дорогою на схід три дні.

Загін червоних китайців уже насунувся на самий замок. У лісі біля підніжжя гори вже майорів червоний прапор, а їхні кулемети перекривали шлях до замку. Тож мені вдалося прорватися всередину тільки вночі. У замку скрізь були озброєні люди — небагато тибетців і значно більше білих китайців. По горішньому поверху ходили живі, а внизу в дворі — лежали мертві. Вони вели запеклу боротьбу вже десять днів. Я увійшов до кімнати туси і нарешті побачив батька — туси Мерці. Не видно було, щоб він постарів — хоча волосся й борода його були сиві, однак в очах світилися шалені вогники. Він схопив мене обома руками і я відчув, що в них ще є чимала сила. Я, звісно ж, дурень, і голова в мене працює не так швидко, однак протягом трьох днів, що ми їхали, в мене було достатньо часу, щоб не раз уявити собі сцену зустрічі батька з сином. Я думав, що під час зустрічі наші обличчя й серця будуть мокрі від сліз, однак я помилився. Батько дзвінким голосом сказав:

— Погляньте, хто приїхав! Мій пришелепуватий син!

Тоді я також щосили підвищив голос і сказав:

— Я приїхав забрати батька й матір!

Однак туси Мерці заявив, що він нікуди не поїде, адже він постарів і скоро помре. Він раніше думав, що йому доведеться померти зовсім незначно, але раптом йому трапилась така чудова нагода. Він сказав, що туси як людина високого походження повинен помирати пишно, тільки тоді він матиме значення. Він поплескав мене по плечу й сказав:

— Тільки от мій пришелепуватий синок так і не зможе стати туси!

«Я буду останнім туси Мерці!» — прокричав він прямо мені в обличчя.

На батьків голос прийшла мати. Вона увійшла з посмішкою на обличчі, потім рвучко ступила вперед і притисла мою голову до своїх грудей, розхитуючи її, й сказала мені на вухо:

— Я вже й не думала, що зможу побачити свого рідного синочка.

У неї все-таки потекли сльози й закапали мені на вухо, а потім потекли за комір. Вона рішуче заявила, що помре разом із туси.

Тієї ночі Визвольна армія не атакувала нас. Батько сказав, що зазвичай вони нападають, не розбираючи ні дня, ні ночі й ніколи не відпочивають.

— Ці червоні китайці — молодці, — сказав батько. — Вони, напевне ж, знають про нашу сімейну зустріч.

Відтак він запросив ще двох білих офіцерів випити разом горілки.

Туси дуже нахвалював їх і казав, що вони гарні хлопці й сміливці. Обидва сміливці також були молодці — вони запропонували скористатися часом, поки комуністи взяли передишку, й вислати з замку жінок та всіх тих, хто не хоче воювати. Однак батько сказав, що коли ці люди вийдуть за межі замку, їх зметуть кулеметами. Тоді ми продовжили пити. То була темна ніч. Червоні китайці запалили вдалині велику ватру, і язики її полум'я яскраво палахкотіли вдалині, мов їхній прапор уночі. Коли я вийшов подивитись на ту ватру, переді мною з’явився Аїр. З виразу його обличчя я зрозумів, що старий кат уже помер. Однак він не став говорити про це, а спитав мене, чи повернувся Соднам Г'ялцен. Я сказав йому, що він повернувся мертвим із великою діркою в грудях.

— Я здогадувався про це, — відповів він тихо й сором’язливо, а потім додав: — Якщо кату тепер немає роботи, я теж маю померти.

Після цього він раптом зник з моїх очей, мов дух.

Місяць вийшов тільки в другій половині ночі. Один з офіцерів почепив на свого багнета білий прапор і, ступаючи по місячному світлу, пішов до табору червоних китайців. Щойно він вийшов, як навпроти залунали кулемети; тоді він відразу ж повалився на землю. Однак коли кулемети замовкли, він знову підвівся й пішов уперед, піднявши білий прапор. Кулемети знову застрочили «та-та-та», і кулі здійняли навколо нього куряву. Проте, коли противники побачили в його руках білий прапор, то припинили стріляти. Він повернувся ближче під ранок. Визвольна армія погодилась, щоб із замку вийшли ті, хто не хоче воювати, — вони не будуть перекривати їм шлях автоматами.

Цей сміливець сказав, зітхнувши, що суперники є зразком гуманності, водночас він також зітхнув через те, що, на жаль, ці люди сповідують іншу ідеологію.

Найпершими вийшли декілька білих китайських солдатів, які, високо піднявши руки, пішли до табору суперників. Усі підлеглі туси, які боялися смерті, пішли на захід — туди, куди ще не дісталися китайці. Туси Мерці зажадав, щоб я вже їхав. Я поглянув на матір — вона так і не виявила наміру залишати це місце. А якщо вона не хотіла їхати, я теж не міг поїхати. Усі знали, що для людей, які залишилися в замку, то буде остання ніч на цьому світі. Усі знову почали пити горілку.

Тієї ночі якраз прийшла весна. Вогкий вітерець розвіяв запах селітри в повітрі і з підземних сховищ замку пішов солодкуватий запах, що трохи віддавав гниллю. Він почав розповзатися між людьми, які перебували немов у напівсні. Китайські військові не розуміли, що це за запах, однак жадібно вдихали його, роздуваючи ніздрі. На відміну від них, люди Мерці знали, що це — суміш запахів ячменю, срібла й опію, що лежали в сховищах. У такому приємному, вже схожому на сон, оточенні я й заснув. Решту ночі я бачив сни — розірвані, але в них переді мною постало все моє життя. Я прокинувся, коли сонце вже світило в очі, й виявив, що сплю у своїй колишній дитячій кімнаті, на тому ж ліжку, на якому спав у дитинстві. Саме тут одного сніжного ранку я вперше простягнув руку за пазуху своїй служниці, яку звали Санг'є Дролма і саме тут почув того ж таки зимового ранку голоси дроздів за вікном. Тіло служниці розбудило тоді трохи мудрості в надрах голови дурня. Саме з того ранку, з цієї кімнати і з цього ліжка починалася моя пам'ять. Тоді мені було тринадцять, тож моя доля починалася з тринадцяти років. Скільки років мені тепер, я не знав. У кімнаті був тільки я. Я подивився на себе в дзеркало. О Небо, на моєму чолі також було багато зморшок. Якби в кімнаті зараз, як і багато років тому, сиділа мати, я б спитав її, скільки рочків її дурному синочку — тридцять? сорок? чи, може, всі п'ятдесят? Багато років пролетіли, мов мить. Я підійшов до вікна. Туман надворі поступово розсіювався і в моїх вухах залунали дзвінкі голоси птахів — ніби час ніколи не зрушав з місця і моє життя зупинилося багато років тому.

Я почув голоси дроздів, а також голоси жайворонків і зеленодзьобих синиць.

Раптом зграї птахів злякано випурхнули з чагарнику й із трави. Вони покружляли з пронизливими криками в повітрі, не бажаючи спускатися на землю, і, зрештою, розправили крила та полетіли вдалечінь. У долині було тихо, однак усі люди відчували, що небезпека наближається. У величному замку забігали люди з рушницями й зайняли всі вікна, звідки можна було стріляти.

Тільки дружина туси не бігала в напруженні. Вона наказала підлеглим підігріти чаю на маленькій глиняній печі, а сама взялася катати опіумні кульки. Вона вмилася молоком, оббризкала всю себе парфумами, одягла яскраво-рожевий атласний халат і вляглася на тахту.

— Синку, — сказала вона, — сідай, не потрібно стояти, як дурень.

Я сів. Моя рука, що тримала рушницю, вся змокла від поту.

— Дай мені надивитися на тебе, — сказала вона. — Із твоїм батьком я вже попрощалась.

Я продовжував дурнувато сидіти там, не перешкоджаючи їй дивитися на себе.

— Синку, — сказала дружина туси, — ти ж знаєш моє минуле.

Я відповів, що знаю.

Тоді вона зітхнула й сказала:

— Серед усіх людей, які сьогодні мають померти, моє життя було найвартіснішим.

Далі вона сказала, що спочатку була китаянкою, а тепер уже стала тибеткою. Коли вона обнюхує своє тіло, то з голови до ніг відчуває тільки тибетський запах. Авжеж, вона найбільше задоволена тим, що з низькородної жінки перетворилась на високу особу. Вона попросила мене нахилитися ближче до неї, тоді приставила своє підборіддя мені до вуха й сказала:

— А ще я з низької жінки перетворилась на дружину туси, тобто на порядну жінку.

З вуст матері зірвалася таємниця, яку вона ховала в серці багато років. Вона була жінкою легкої поведінки. Коли вона це сказала, я відразу ж згадав великий, яскраво розмальований будинок у поселенні й навіть почув рипучий голос патефону, а також відчув запах смаженого м'яса й тушкованого горошку. Однак від дружини туси не йшов такий запах. Вона наказала нагріти в чайнику горілки й проковтнула кілька опійних кульок разом із цією теплою рідиною. Потім вона наказала підігріти ще чарку горілки і, поки виникла пауза, знову попросила мене нахилитися до неї. Вона поцілувала мене в чоло й тихим голосом сказала:

— Цього разу мені не потрібно перейматися тим, дурень мій син чи ні.

Вона знову проковтнула кілька кульок, а потім лягла на бік на своїй низькій строкатій тахті, говорячи ніби сама до себе:

— Раніше, коли хотілося опію, завжди потрібно було думати про гроші, а в Мерці цього було вдосталь, тож я не шкодую.

Після того вона закрила очі й заснула. Служниця виштовхала мене за двері. Я ще хотів обернутись і поглянути на матір, але в цей момент ранкову тишу розрізав різкий свист.

Атака суперників тривала декілька днів, після чого вони знову випустили з замку людей, які боялися смерті. Але на тому їхня добра воля вичерпалась і вони більше не церемонились та не посилали своїх солдатів із рушницями на стіни замку. Спочатку я думав, що ми будемо воювати багнет на багнет і рушниця на рушницю, однак у них уже не стало терпіння, і знову загуркотіли гармати…

Перший снаряд упав на майдані перед замком і розірвався там, вивернувши величезну купу землі. Ганебний стовп також розірвало на друзки, що вилетіли в долину. Наступний снаряд упав за замком. Випустивши ці два снаряди, противник трохи перепочив. Туси Мерці замахав рукою, кличучи мене до себе, і я побіг в очікуванні нового снаряду. Однак той ніяк не приземлявся, що дало мені змогу повідомити батька про те, що мати вживала горілку й опійні кульки.

— Твоя мати наклала на себе руки, дурню, — сказав батько.

Туси Мерці не заплакав, а якось негарно посміхнувся й хриплуватим голосом додав:

— Гаразд, тепер вона не боятиметься, що її одяг забрудниться порохом.

Тільки тоді я зрозумів, що мати скоїла самогубство.

Білий китайський офіцер кинув свою рушницю й сів на землю. Я подумав, що він злякався, однак він сказав, що немає сенсу, адже в них — гармати і третій снаряд впаде точнісінько на наші голови. Однак більшість людей все-таки міцно тримали в руках зброю. І от у небі знову почувся свист. Цього разу не один, а ціла низка снарядів із пронизливим свистом летіла на замок Мерці. Коли вони впали, замок захитався від вибухів. Гуркотом накрило все навколо, і в повітря здійнялися вогонь, дим і курява, закривши все перед очима. Я й гадки не мав, що перед смертю людина може не побачити цього світу, однак ми опинилися саме в такій ситуації. Під шалений гуркіт вибухів, замок туси Мерці — велична кам'яна споруда — нарешті впав. І ми — разом з ним. Процес падіння виявився неймовірно чарівним, адже створював враження польоту.

49. Коли спала курява

Я подумав, що дурний син родини Мерці вже піднявся на небо, інакше чому б тоді перед очима висіло так багато яскравих зірок? Однак моє важке тіло дало мені знати, що я живий. Тоді я піднявся з купи потрощеного каміння, здійнявши при цьому куряву, від якої задихнувся.

Тоді я схилився над руїнами, голосно кашляючи.

Кашель розійшовся луною й зник у долині. Раніше великі стіни замку перешкоджали звукам виходити назовні, повертаючи їх луною. Однак тепер, щойно звуки зривались із вуст, як відразу ж і зникали. Я потягнувся вухом, дослухаючись, однак не почув жодного звуку — напевне, люди, які стріляли з гармат, уже пішли. Родина Мерці, а також усі, хто не бажав здаватися, були поховані під руїнами. Вони безмовно спали в могилі, створеній для них гарматами.

Я почав іти у світлі зірок. Я йшов на захід — у напрямку, звідки прийшов. Невдовзі я перечепився об якусь річ. А коли підводився, то відчув на своєму чолі дуло рушниці. Я почув свій власний голос, який вигукнув: «Ба-бах!», відтворивши звук пострілу. Після того перед очима в мене потемніло і я помер ще раз.

Коли розвиднилось, я прокинувся. Біля мого тіла чатувала третя дружина туси Мерці Янгджома. Побачивши, що я відкрив очі, вона проказала з плачем:

— Туси і його дружина померли.

У цей момент на сході якраз зійшло червоною кулею сонце.

Їй, як і мені, також вдалося вибратися з-під руїн, однак потім вона потрапила до табору Визвольної армії.

Отримавши двох людей із родини Мерці, червоні китайці надзвичайно тішилися. Вони лікували нас, а також заохочували одного червоного тибетця, який був серед них, розмовляти з нами. Хоча вони до цього безжально гамселили з гармат по замку, зустріли нас вони дуже гостинно. Хоча червоний тибетець багато з нами говорив, у мене не було настрою щось йому казати. Несподівано цей червоний тибетець сказав, що згідно з їхньою політикою, якщо я стану на бік Народного уряду, то зможу успадкувати місце туси Мерці.

На цьому місці я раптом заговорив.

— Хіба ж ви, червоні китайці, не збиралися винищити туси?

— Поки ще не винищили, ти зможеш побути трохи туси, — сказав він, посміхнувшись.

Цей червоний тибетець ще багато чого говорив, однак я не все розумів. Насправді всі його слова можна було узагальнити одним реченням: у майбутньому навіть якщо один день побути на місці туси, будеш почуватися зовсім інакше, ніж ті, хто не був туси. Я спитав у нього, чи це він мав на увазі.

— Ну, ти майже зрозумів, — сказав він, скрививши губи в посмішці.

Загін знову мав вирушати.

Воїни Визвольної армії зняли зі спин коней гармати й наказали своїм солдатам тягнути їх, а нас із Янгджомою підсадили на коней. Загін пішов на захід звивистими стежками. На перевалі я обернувся, щоб поглянути на місця, де я народився й виріс, поглянути на замок туси Мерці. Тепер величний замок зник, однак, окрім цього, інших слідів боротьби не було видно. Весна саме пофарбувала в зелене садки й великі поля ячменю, і от серед цієї зелені тепер вивищувалась велика купа каміння, на яку перетворився будинок, — униз вона відкидала свою власну тінь, а наверху виблискувала сонячними зайчиками. Коли я дивився на цю картину, мені до очей підступили сльози. З купи каміння раптом зірвався маленький вихор, здійнявши багато куряви, й закрутився з нею по руїнах. У долині, де правили туси, при ясній погоді спекотного півдня скрізь можна було зустріти такі маленькі вихорці, що здіймалися зовсім раптово й починали танцювати у прозорому повітрі, засмоктуючи в себе куряву й сухі гілки та листя.

Сьогодні мені здалося, що то злетіли на небо душі туси Мерці та його дружини.

Вихор піднімався дедалі вище і нарешті розірвався десь на висоті. Невидимі речі, що перебували в ньому всередині, піднялись на небо, а видимі — порошинки — посипалися з неба вниз і накрили те безладно нагромаджене каміння. Однак курява є курява, тож її порошинки зрештою знову просочилися в шпарини між камінням, залишивши на самоті тихе сонячне світло виблискувати на руїнах. Сльози в моїх очах ще додали блискіток цій ситуації. У ту мить я всім серцем кликав своїх рідних: «Апо! Амо!»

Ще я покликав: «Аїре!»

Моє серце пронизував незнаний до того біль.

Загін, затиснувши мене, перетнув гірський хребет, і вже нічого не було видно.

Люди, яких я лишив у гірській долині, все ще чекали там, і це потішило моє зболіле серце. Я вже здалеку побачив білий намет у долині. Вони також помітили загін визвольної армії. Раптом хтось зробив декілька пострілів у напрямку загону, що йшов по схилу гори. Двоє червоних китайців переді мною зойкнули і впали долілиць на землю, а з їхніх спин повільно потекли цівки крові. Добре, що стріляла тільки одна людина. Луна від пострілів самотньо попливла глибокою гірською ущелиною. Мої люди застигли на своїх місцях, поки загін не підійшов до них упритул. Стріляв управитель. Він стояв на великому стовбурі поваленого дерева, тримаючи в руках рушницю, — постава героя, однак вираз на обличчі зовсім незрозумілий. Ще до того, як я під'їхав ближче, хтось зіштовхнув його прикладом рушниці вниз, де його міцно зв’язали. Я верхи на коні перетнув намет. Повз голову мого коня пролітали назад одне за одним обличчя. Усі застигло дивилися на мене, а коли я проминув, позаду мене зринув плач. За мить уся ущелина заповнилась гірким плачем.

Солдатам Визвольної армії було нестерпно це слухати. Адже куди б вони раніше не приходили, їх скрізь вітали багато людей. Вони ж були армією бідних, а більшість людей на землі — бідняки. І ці бідняки завжди голосно вітали армію, яка, нарешті, в них з’явилась. Однак тут усі ці раби раптом розревлися, пороззявлявши свої дурні роти, коли побачили свого господаря.

Потім ми просувалися далі в бік кордону.

Через два дні перед нашими очима знову постало поселення. Його довга й вузька вулиця, на якій постійно клубочилася курява, тепер була такою тихою, мов річка, що текла обабіч поселення. Загін пройшов по вулиці. Стулки дверей у крамницях були зачинені, й крізь них на вулицю пильно дивились очі. Навіть у будинку розпусти, цьому розсаднику сифілісу, панувала незвична тиша, а його фасад, що виходив на вулицю, було завішено рожевою запоною.

Очільники Визвольної армії оселились у моєму великому будинку. З даху цього будинку вони могли бачити все поселення. Вони казали, що я маю нові ідеї в голові, а значить, можу йти в ногу з часом.

Я ж їм сказав, що скоро помру.

Вони заперечили мені й наполягали на тому, що люди, як я, можуть іти в ногу з часом.

Однак я вважав, що померти і йти в ногу з часом — це дві різні речі.

Вони ще сказали так: «Ти можеш бути другом Компартії, адже ти займався тут будівництвом, а ми прийшли сюди для того, щоб скрізь збудувати такі ж чудові поселення». Їхній головний начальник ще поплескав мене по плечу й додав: «Проте, звісно, в них не буде опію й борделю. Тож у твоєму поселенні є що змінювати, друже, і тобі самому слід змінюватись».

Я посміхнувся.

Цей начальник схопив мене за руку, почав її щодуху трусити й казати:

— Ти зможеш стати туси Мерці. А в майбутньому, коли революція набере обертів і туси вже не буде, ти станеш нашим гарним другом.

Однак я не зміг би дожити до тих часів. Я бачив, як душа туси Мерці перетворилась на вихор і злетіла в небо, а порох, що від неї лишився, повернувся в землю. Тож надходив і мій час. Усе життя я пробув дурником, але тепер зрозумів, що не є ним, але й не є розумною людиною. Я — лише перехожий на цій дивній землі, і так склалося, що я з'явився тут у часи, коли система правління туси добігала свого кінця.

Так, Небо дало мені змогу побачити, дало змогу почути, дало змогу взяти участь, але й водночас бути не від світу цього. Саме заради цього Небо зробило мене на вигляд дурнем.

Літописець сидів у своїй кімнаті й щось швидко й натхненно писав. Дерево Бодхі[152], або фікус, що його цей без'язикий чоловік власноруч посадив у дворі, вже досягало третього поверху в висоту. Я подумав, що при наступному поверненні я впізнаю тільки цей фікус.

З півночі прийшла новина про те, що армія туси Ронггонг була повністю знищена.

Ця новина зовсім не схвилювала мого серця, оскільки ще до того туси Мерці так само зник із цього світу. Одного дня червоні китайці зібрали новини про всіх туси й принесли мені. Вони запропонували вгадати, що сталося із туси Лха Шопою.

— Мій друг зметикує здатися, — відказав я.

— Так, — підтвердив той ввічливий начальник Визвольної армії. — Він став гарним зразком для інших туси.

Однак на мою думку, туси Лха Шопа просто знав, що належить до слабких туси, тому й здався. Свого часу варто було мені трохи натиснути на нього, як він уже й зігнув коліна. Не те, що туси Вангбо — продовжував з усіх сил постійно опиратися. Тож для мене виявилося несподіванкою, що туси Вангбо також здався. Найсмішніше було те, що він вважав, ніби інститут туси існуватиме вічно, тому скористався цією нагодою, щоб захопити деякі землі інших туси. Зокрема, й багато земель вже неіснуючого туси Мерці.

Почувши цю новину, я не стримав сміху:

— Все-таки від крадіжки Тхарни йому було більше реальної вигоди!

Червоні китайці також зі мною в цьому погодились.

— Це та красуня Тхарна? — спитав один із їхніх начальників.

Бачите, скільком людям продзвеніла у вухах слава моєї дружини? Навіть незіпсовані червоні китайці також знали її ім’я.

— Так. Та чарівна жінка — моя невірна дружина.

Мої слова розсмішили усіх тих серйозних людей.

Якби Тхарна дізналася, що туси Вангбо здався, вона, можливо, втекла б до нього й відновила старий зв’язок, адже тепер їй уже ніщо не заважало. Війська, які отримали перемогу на землях туси Ронггонг, потекли безперервним потоком з північної рівнини і в моєму поселенні об'єднались із військами, які прийшли з південного сходу, де знищили туси Мерці. У цьому районі вже не було ворожих до них туси. Туси Ронггонг опиралася вперто, лише невелика кількість людей вижили в тому протистоянні й потрапили в руки суперника. Тим, хто вижив, зв'язали руки за спиною й привели сюди. Серед тих людей я побачив наставника Хуана й Тхарну.

— То і є моя дружина, — вказав я на неї солдатам Визвольної армії.

Вони віддали мені Тхарну, однак не дуже повірили, що славна на весь світ красуня могла опинитись у такому стані. Я наказав Санг'є Дролмі змити з її обличчя порох, кров і сліди сліз, а також вдягти на неї гарний одяг. Тоді її краса відразу ж засліпила солдатів.

Тепер наше подружжя знову було разом. Ми стояли серед кількох військових начальників, які мали гучні голоси й пістолети за поясом, і дивились, як військові загони ідуть повз нас у поселення. А загін, який розбив туси Мерці, вже вишикувався там і співає пісні в очікуванні товаришів.

Цієї весни поселення виглядало закинутим, а його вулиця заросла смарагдовою травою. Але тепер, коли тут зупинилися ці загони, люди в жовтому одязі почали марширувати й співати пісні, повністю поглинувши зелений колір вулиці і забарвивши весняне поселення в кольори осені.

Я хотів ще врятувати наставника Хуана.

Щойно я заговорив про це, як начальник Визвольної армії спитав мене, сміючись:

— Навіщо?

— Тому що він — мій наставник.

— Ні, — відказав офіцер, — ці люди — справжні вороги народу.

Закінчилося все тим, що наставника Хуана було розстріляно на березі річки. Я пішов подивитися на нього. Кулею йому знесло всю верхню частину голови, тож лишилося тільки підборіддя й рот, повний піску. Поруч із ним лежали тіла ще кількох білих китайців.

Уночі ми з Тхарною спали разом. Вона спитала мене, коли я здався. Однак дізнавшись, що я не здавався, а був схоплений, коли перебував у запамороченні, вона розсміялася. Проте поступово її сміх перейшов у сльози і вони закапали на моє обличчя. Вона сказала:

— Дурнику, ти щоразу змушуєш мене завдавати тобі болю, і щоразу я відчуваю, який ти милий.

Щирість, що бриніла в її голосі, зворушила мене, однак я й далі лежав нерухомо. Потім вона запитала мене, чи я дійсно не боюся смерті. Щойно я хотів відповідати, як вона приклала свій палець до моїх губів і сказала:

— Гарненько подумай, а потім відповідай.

Я довго думав, потім зібрав усі сили і ще подумав і дійшов висновку, що дійсно не боюся.

Відтак вона прошепотіла мені на вухо:

— О Небо, я знову тебе кохаю!

Її тіло починало пашіти. Тієї ночі я знову оволодів нею. Шалено оволодів. Коли все скінчилося, я спитав у неї, чи вона має сифіліс. Вона гигикнула й сказала:

— Хіба я не спитала в тебе, дурнику?

— Однак ти запитала тільки, чи я боюся смерті.

— Але якщо ти смерті не боїшся, то хіба злякаєшся сифілісу? — зауважила моя чарівна дружина.

Ми обоє розсміялися. Я спитав Тхарну, чи знає вона, коли помре. Відповідь була — не знає. Вона поставила мені те саме запитання, і я відповів:

— Завтра.

Тоді ми обоє помовчали трохи, а потім знову розсміялися.

У цей момент крізь вікно до кімнати пробилися перші промені вранішнього сонця і впали перед ліжком.

— Тоді ще потрібно чекати наступного сходу сонця, — сказала вона. — Тож давай ще трохи поспимо.

Відтак ми заснули, притулившись одне до одного спинами й міцно закутавшись у ковдру. Я навіть снів не бачив, а прокинувся вже в обід.

Я розтягнувся на перилах і видивлявся все чіткіші ознаки весни навколо селища, коли помітив месника родини Мерці, того корчмаря, який із глеком горілки в обнімку йшов через селище до мене. Очевидно, навіть не потрібно буде чекати до завтра. Тоді я покликав дружину:

— Тхарно, а йди-но на дах подивись, чим займаються люди в селищі.

— У тебе завжди якісь нісенітні вимоги, дурнику, — сказала вона, — однак зважаючи на твій лагідний голос, якого в тебе ще не було, я таки піднімуся й подивлюся замість тебе.

Я знову повернувся до кімнати і невдовзі у мої двері постукали.

Це був стук моєї долі.

Стукали спокійно й розмірено — очевидно, мій приятель-корчмар зовсім не хизувався тим, що його молодший брат з убивці раптом зробився червоним тибетцем, натомість він шанобливо дотримувався тих правил, що були встановлені ще до приходу червоних китайців. Хоча двері були ледве прикриті, він все одно продовжував розмірено стукати в них, аж поки я не покликав його увійти. Тоді він увійшов до кімнати із своїм глеком. Глек він тримав однією рукою, а інша рука була в нього під передньою полою плаща.

— Я приніс тобі горілки, паничу, — сказав він.

— Постав її, — відказав я. — Ти не горілку мені приніс, а прийшов мене вбити.

Тоді він розкрив руку, і глек з горілкою впав прямо на землю й розбився.

По кімнаті поширився запах горілки; судячи з нього, то була справді гарна горілка.

— Відколи твій брат став червоним тибетцем, він не може просто так вбивати людей, — сказав я до нього, — тож помста лягла на твої плечі.

— Це була моя найкраща горілка, — сказав він хрипким голосом, — і я справді хотів пригостити тебе нею.

— Часу обмаль, — відказав я, — моя дружина зараз повернеться, тож тобі слід діяти зараз.

Тоді він вийняв з-під поли плаща другу руку і в ній заблищав ніж. На його білому чолі проступив піт, коли він посунувся на мене.

Я сказав йому: «Зачекай». Потім сам заліз на ліжко і ліг. Після того вже знову сказав йому: «Давай».

Очікуючи, поки він підніме ножа, я знову сказав до нього: «Зачекай!»

Він запитав, що я збираюся робити. Я ж хотів сказати, що горілка була справді запашною, однак натомість з вуст злетіло наступне:

— Як тебе звати? Якого ти роду?

Так, я знав, що вони — два брата — месники нашої родини Мерці, однак я забув, яке прізвище носив їхній рід. Ці мої слова глибоко вразили його. Раніше не можна було сказати, що він відчував якусь ненависть до мене, однак ці слова запалили в його очах іскру ненависті. Я ж почав відчувати запаморочення від парів горілки, що висіли в кімнаті, ніби мене охоплював сон. Ніж, гострий ніж, ніби шматок криги, устромився в мій живіт. Болю не було, тільки прохолода, але невдовзі крига почала пекти. Я почув, як закапотіла моя кров по підлозі й почув, як мій приятель-корчмар хрипким голосом сказав мені «до побачення».

Тепер, о Небо, Світлий духу, що викликав мене в цей світ, моє тіло поволі розпадається на дві частини: одна з них суха — вона піднімається вгору, а інша — та, що змочена кров’ю, залишається прикутою внизу. У цю мить я чую кроки дружини, яка спускається по сходах. Я хочу покликати її на ім'я, але звук у мене не виходить.

О Небо, якщо дійсно існує переродження душ, то дозволь мені наступного разу знову народитися в цьому місці! Я люблю це прекрасне місце! О Світлий духу, моя душа нарешті звільнилась від стікаючого кров’ю тіла і злетіла нагору, до сліпучого сонця, і там розсіялась. Тож залишилося тільки біле світло і більше нічого.

Краплі крові зібралися на підлозі в велику калюжу, і коли я застигав на ліжку, кров на підлозі також поволі набирала кольору чорної ночі.

Післямова

Сучасний тибетський письменник, який пише китайською мовою, на ім'я Алек (тиб. a-legs) або Алай (кит. alai) народився 1959 року в селі Біла Долина чи Карронг (тиб. dkar-rong, кит. Матанг), що знаходиться в окрузі Г'єлронг, нині Баркхем (кит. Маркам), на висоті близько чотирьох тисяч метрів над рівнем моря. Через село проходив давній торговий шлях, відомий як «Тракт чаю та коней». Там сходилися дороги із Цінхаю, Ганьсу, що йшли до Ченду, нині адміністративному центру Сичуані (КНР), а далі на Тибет (тепер Тибетський автономний район, КНР). Батьківщина Алека знаходиться в Нгава (Нгаба, Аба), Тибето-Цянському автономному окрузі, розташованому у північно-західній частині провінції Сичуань. Це так звана історико-культурна область відома під назвою Г'єлронг, Г'яронг чи Г'єлморонг (тепер у складі Нгава-Тибетсько-Цянського та Гардзе-Тибетського автономних округів провінції Сичуань). Може перекладатися як Долина Королев чи Держава Королев, що відбиває сторінку історії місцевості, пов'язану з правлінням жінок і в давніх китайських джерелах зветься Нюйго — «Держава жінок». Регіон відомий і своїм розмаїттям релігійних течій. Представлений тибетський буддизм з релігійними школами (гелук, каг'ю, нінгма, сак'я); добуддійська релігія бон (як прадавня, так і реформована); іслам, бо його сповідали представники національної меншини хуей; даосизм, а ще так звана народна релігія із включенням культу гір і гірських вершин.

У тибетському селі на початку 60-х років XX століття дитячих розваг було мало, а точніше, вони були традиційними і споконвічними, як і багато років тому, особливо взимку. Надвечір, котім всі були вдома, усі роботи виконані, їжа приготовлена, є що випити, вся родина збиралася біля вогнища. І починали точитися розмови — чи то розповіді, чи то пісні, згадувалося минуле родини. Можна було почути і казання про Гесара, героя тибетського епосу. Алай народився в інтернаціональній родині: мати — тибетка, батько — хуей. За словами письменника, батьківська родина була пришлою в селі, і їй довелося пристосовуватися до місцевих, тобто тибетських, звичаїв і культури. Мовою спілкування була тибетська, точніше її г'єлронзький діалект. Проте китайська мова таки була теж так чи інакше присутньою, бо представники меншини хуей, що посідає третє місце серед національних меншин КНР, спілкувалися китайською мовою.

Китайська мова могла входити в побут родини й іншим шляхом. Карронг був кур'єрською станцією на великому шляху. І світ, на відзнаку від інших поселень у гірських долинах, був більш відкритим для спілкування. Були можливості для зовнішніх контактів, і таким чином до рідної мови поступово додавалася китайська — державна. У 1966 році Алай пішов до сільської школи, ну а мова навчання — китайська. По завершенні з відзнакою у 1979-му вже в Баркхемі школи він вчителював спочатку в сільській школі, потім викладав історію у випускних класах середньої школи Баркхема (1979–1984). Він встиг попрацювати редактором (літературний журнал «Нова галявина», 1984–1996; журнал «Світ наукової фантастики», 1996–1998). Перші публікації з'являються у 1982 році, і це була поезія (збірка поезій «Річка, що змиває кути»). Наступний крок — проза («Кров минулих літ», 1989 р.), яка мала продовження в наступні роки («Коли курява спаде», 1998 р., у 2000 році — премія імені Мао Дуня; «Аку тонпа: короткі оповідання», 2012; «Порожня гора», 2008 р., «Король Гесар», збірка повістей «Срібляр і місяць», 2001 р. тощо).

Шлях Алая у велику літературу схожий на шляхи багатьох представників національних меншин у Радянському Союзі. Наприклад, таким же шляхом рухався російськомовний Фазіль Іскандер (абхаз. Фазіль Абдул-іна Іскандер), який закінчив російську школу в Сухумі (столиця Абхазії) із золотою медаллю, потім інститут у Москві, працював журналістом, його перша книжка — збірка поезій, через певний проміжок часу — проза, переважно про маловідому гірську Абхазію, що зробила його знаменитим. Проте такий шлях властивий багатьом іншим письменникам Сходу, що так рвучко ввійшли в світову літературну традицію XX сторіччя і чия доля співзвучна долі Алека. Йдеться про Салмана Рушді і його найкращий роман «Опівнічні діти» та Ідріса Шаха (1924–1996) і твір «Мудрість ідіотів». Алай опосередковано згадує його притчу «Змія і павич» (відображення традиційної суфійської доктрини про внутрішнє і зовнішнє споглядання) із «Казки дервішів». Салман Рушді народився в Бомбеї (тепер Мумбай) у мусульманській родині кашмірського походження, освіту отримав в Англії, працював у театрі, потім був журналістом. Мова творів — англійська. Місце народження Ідріса Шаха — Шимла (Індія), його батько — афгано-індієць, мати — шотландка, він багато мандрував з батьком, дипломатом і письменником, виріс в околицях Лондона, мова творів — англійська. Хоча, можливо, Алай притчу про змію і павича, що відходить до вчення шейха Аді, сина Мусафіра — суфійське прізвисько Син мандрівника (1073/1078—1162), міг почути і від батька, оскільки за етнічним походженням він представник народу хуей, чиїм віросповіданням є іслам. Мандри, журналістика, існування на кордоні (мовному, культурному, цивілізаційному) свідчить про спільні точки дотику в творчій спадщині письменників.

Алай багато читав. Його перша прочитана книга — один із романів Ернеста Гемінґвея. А далі з'являються книги Вільяма Фолкнера, Скотта Фіцджеральда, Волта Вітмена, Пабло Неруди. На поезію, за власним визнанням письменника, вплинули Волт Вітмен (1818–1892) і Пабло Неруда (1904–1973), які взагалі постали для нього наставниками. І один, і другий були великими мандрівниками. Волт Вітмен поміняв багато професій: посильний, набірник-укладник, вчитель, журналіст, редактор провінційних газет, мандрівник: пройшов пішки 17 штатів. За плечима Пабло Неруди — Бірма, Синґапур, Індонезія, острів Цейлон (тепер Шрі-Ланка), Франція, Китай, а ще Аргентина, Мексика, Іспанія та Італія. І як наслідок побаченого, у того і другого виникають нові твори. Життя, що як рух, засвоює простір, прокладаючи шлях, властиве і китайським поетам, які мали відношення до провінції Сичуань, як-от Лі Бо (701–762/763), Ду Фу (713–768), Су Дунпо (1037–1101), чия творчість і мандрівний спосіб життя також вплинула на Алая. І цей спосіб накопичення нових вражень з неодмінною появою нових творів, властивий письменникам, яких Алай визначає як своїх наставників, приваблював його.

Не дивно, що й автор-початківець, як і його вчителі-попередники, вирушав мандрувати рідними місцями, відмірявши пішки майже 70 000 кв. км округу Нгава. Алека цікавило те, що можна назвати краєзнавством: історія куточків рідного краю, древня архітектура — фортеці і сторожові башти, що збереглися ще й досі і дивним чином нагадують середньовічну Європу, а ще казання, фольклор, міфи. Він мандрував по примарних руїнах закинутих містечок і поселень. Бачив велетенські дикі волоські горіхи, чув історії про давні руїни. Одне з таких містечок звалося Г'єлпо, тобто Король. Цей король загинув, бо був проклятий людиною, яку він скривдив. Скеля, що впала, зруйнувала замок, король пропав, королівство занепало, землі перетворилися на пустелю. Нові насичені враження шарами накладалися на попередні. Допитливість — характерна риса, що властива дітям, юнакам, молоді, які прагнуть отримати знання. Дитячий шар вражень, отриманих в рідному селі, поповнювався іншими. А серед них відомості про те, як відбувалося відновлення закинутих монастирів, їх реставрація. Під час вчителювання Алеку вдалося спостерігати реставрацію одного з монастирів. Він бачив, як працювали художники, що розписували монастир згідно з канонічними текстами, бачив, що можуть малювати художники у вільний час. І результати такої вільної творчості відрізнялися від зображень, створених за канонами. Усе разом так чи інакше вкладалося у письменника в канву прозових творів.

Роман «Коли спаде курява» побачив світ у 1998 році, а у 2000 році Алай, його автор, отримав премію Мао Дуня, найвищу літературну премію Китаю (присуджується раз на чотири роки). Цей роман перекладений на шістнадцять мов світу, був екранізований. Англійський переклад з'являється 2002 р. під назвою «Червоні маки» («The Red poppies»). Наступні твори письменника продовжують перекладатися англійською мовою, зокрема «Тибетська душа: короткі історії» побачила світ англійською у 2012 році, «Пісня короля Гесара» — 2013 року. Щодо роману «Коли спаде курява», то існує його і тибетський переклад, який належить К'ябчену Дедролу (нар. 1971 р.), сучасному молодому тибетському письменнику, а тепер з'явився й український.

У просторі події роману розгортаються на географічному кордоні між Тибетом і Китаєм (захід провінції Сичуань) — теренах колишнього Г’єлронгу. Постійна складова Г’єлронгу — землетруси, оскільки він розмістився на лінії тектонічного розлому. За легендами, Тибет лежить на велетенській рибі, хвіст якої сягає Східного Тибету разом із Кандіном, голова — Західного Тибету, а Лхаса стоїть на спині. Коли риба пливе, її спина і не поворухнеться, а от від хвоста землетрусів скільки завгодно. У цьому регіоні існували напівнезалежні і від Тибету, і від Китаю дрібні королівства на чолі з правителями — г’єлпо, які в китайському адміністративному розподілі визначалися як туси. Цей титул землевласника введений у Східному Кхамі (нині у складі ТАР і трьох провінцій КНР, у тому числі і Сичуані) адміністрацією Цін (1642–1911), внаслідок чого місцеві князі й вожді племен отримали титул і печатку, зберігаючи свою владу і свій адміністративний апарат. Титул туси був спадковий, але спадкоємця мав затверджувати імператор. І таким стан речей проіснував аж до падіння Цінської імперії. Розповідь про вознесення і падіння родини правителя (г'єлпо — туси) на ім'я Мерці в романі ведеться від несповна розуму безіменного молодшого сина. Головний герой так визначає місце подій: «Ми знаходились під полуденним сонцем, ближче на схід, що дуже важливо. Це визначило, що в нас буде більше контактів з імператором Китаю на сході, аніж з нашим релігійним лідером, Далай-ламою. Географічне розташування вплинуло на рішення нашого політичного союзу». Китай називається країною «чорного одягу», Індія — країною «білого кольору». Просторовий розподіл у романі закріплюється кольоровим, що властивий уявленням прадавніх тибетців: на Сході — Китай чорного кольору, На Півдні — Непал, Кашмір, пізніше Індія білого, на півночі — жовта Центральна Азія, а середина трикутника визначається червоним — кольором «червоноликих», тобто самих тибетців, якому в романі відповідає земля, що квітне червоними маками. Символічне значення кольорового коду властиве розвитку подій роману через подвійність символічних значень білого, червоного та інших кольорів.

Час подій, розгорнутих у романі, також визначений точно. Підставами для такого твердження слугує кілька обставин. Привертає увагу вказаний вік безіменного головного персонажу, що є важливим не тільки для визначення нижнього порогу датування подій, але й для розуміння їх динаміки, їх мотивації. Головний персонаж, який постає ще в образі хроніста своєї родини, бо від його імені ведеться оповідь, вперше з'являється на сторінках роману тринадцятирічним підлітком: «Я починаю описувати події з того сніжного ранку, коли мені було тринадцять років». Наступна подія — землетрус, якому присвячений окремий розділ. Перший великий у XX сторіччі землетрус силою в 7,5 бала стався на теренах Г'єлронгу у волості Мао, що в Баркхемі, 25 серпня 1933 року, і наступний, силою у 5 балів, 20 вересня того ж року. Землетруси повторювалися і в наступні роки. Внаслідок дійсно великого землетрусу було зруйновано місто Десі (кит. Diexi, волость Мао в окрузі Нгава) і навколишні села. Загинуло близько 9000 чоловік, а старе місто затонуло в озері, що утворилося внаслідок численних зсувів. Опосередковано підтвердженням початку дій у романі 1933 роком є і поява китайського уповноваженого Хуана з пропозицією сіяти опійний мак: «Це — опій, який я так часто споживаю. Він дуже вартісний». Реально опій на цих землях з'являється на початку 30-х рр. XX сторіччя. Тобто початок дій у романі припадає на 1933 рік. Ну а завішується роман трагічною загибеллю головного героя, від імені якого ведеться розповідь, в 1951 році — часу приходу Народно-визвольної армії КНР. Таким чином, події роману «Коли курява спаде» відбуваються в проміжок часу від 1933-го до 1951 року і розгортаються на точно визначеній території.

Просторовий і часовий вимір роману, що чітко окреслює історичні межі, в рамках яких живуть і гинуть персонажі роману, припадає на трагічний період як в історії тибетського, так і китайського народів. Вибір визначеного проміжку часу обумовлений, без сумніву, ще кількома причинами. 1933 року помирає Тхуптен Г'єцхо (1876–1933), Далай-лама 13-й, духовний і світський голова Тибету, який у внутрішній політиці виявив себе реформатором, а в зовнішній — вправним дипломатом. Пошуки його інкарнації увінчалися успіхом у 1937 р., коли у селі Такцер (тепер у складі провінції Цінхай), яке в свій час відвідав Далай-лама 13-й, було віднайдено нове втілення, а його інтронізація відбулася у 1940-му як Далай-лами 14-го Тенцзін Г'єцхо (нар. 1936 р.). 1937 року помирає Тхубтен Чойк'ї Н'їма, Панчен-лама 6/9-й (1883–1937), інший духовний ієрарх, який знаходився до того у Китаї і збирався повертатися до Лхаси. Його нове втілення — хлопчик із провінції Сікан, чия інтронізація, як Панчен-лами 7/10 на ім’я Чойкі Г’єлцен (1938–1989), відбулася у 1949 році, і не в Лхасі, а монастирі Гумбум. Точаться військові дії між тибетцями в Баркхемі. Земель Прикордоння досягають війська Червоної армії Китаю, яка здійснила свій Великий похід. Китай охоплений громадянською війною і боротьбою проти японської агресії. У романі відтворюється протистояння різних за своїм спрямуванням ідеологій, різних політичних форм правління, а відтак протистояння всередині суспільства за соціальними, етнічними, культурними ознаками, різним історичним розвитком, що виливаються у громадянську війну, до якого додаються ще японська агресія, Східний фронт Другої світової війни, і постає питання не тільки вибору подальшого шляху, але й самої можливості його.

На цьому історичному тлі відбуваються дії роману, і відлуння пожежі, що панувала на велетенській території, присутнє на його сторінках. Пророкування, віднайдене у старій книзі, визначало землетрус як ознаку падіння імператорської династії під час Сінхайської революції і занепад правлячої тибетської школи гелук, що у Пекіні була придворною при імператорі. Історичним фактом є наявність християнських місій на цих теренах, що засвідчено появою місіонера при дворі туси. З'являється монах, який приносить незвичні звістки із Сніжної країни, тобто Тибету, з намірами проповідувати вчення оновленої гелук. Присутні згадки про Панчен-ламу, що на той час перебував у Китаї. Є і посилання на події протистояння під час спільної боротьби ґоміньданівців і комуністів проти японської агресії, коли Радянський Союз допомагав Китаю — гине літак разом із «радянським хлопцем». Присутнє вболівання за майбутній розкол народу, бо «Настане такий день, коли Сніжні землі на заході (тобто Центральний Тибет) перекинуться до Англії, а туси на Сході само собою підкоряться країні китайців». Це пророкування відбилося в подіях 1959 року, коли частина тибетців на чолі з Тендзіном Г'єцхо, Далай-ламою 14-м, покидає Тибет і виникає тибетська діаспора та уряд в екзилі. Не залишається поза увагою і завершення японської агресії та Другої світової війни: «японці піднялись на якийсь корабель і визнали себе переможеними» — підписання 2 вересня 1945 р. на борту американського лінкора «Міссурі» Акту капітуляції Японії. Але загальний мир не приніс спокою: «між червоними китайцями й білими китайцями знову почалася війна». Йдеться про відкрите озброєне протистояння між послідовниками Ґоміньдану і Комуністичної партії Китаю протягом 1945–1949 рр., що завершилось поразкою перших і утворенням Китайської Народної Республіки на чолі з КПК.

Безіменний головний герой — молодший син у родині туси Мерці і його другої дружини — китаянки. Неосвічений, бо право на освіту належало старшому синові, майбутньому спадкоємцю, так до кінця свого життя і не вивчився навіть читати ні тибетською, ні китайською мовами, він визначає себе таким чином: «У землях, що підпорядковувались туси Мерці, не було жодної людини, яка б не знала, що його син від другої жінки — дурень. Тим дурнем був я». Роман з таким непростим, незвичним головним героєм не є винятковим явищем у світовій літературній традиції. Можна згадати твори Вільяма Фолкнера («Галас і шаленство»), Ґабріеля Маркеса («Сто років самотності»). А ще на думку спадає Микола Гоголь, від якого тягнуться стежки аж до Китаю, до Лу Сюня. Щодо сучасної української літератури, то можна згадати Тараса Прохаська і його твір «Непрості». Окрім схожих біографічних характеристик письменників та інших спільних рис, властивих романам Алая і Прохаська, збігається формально і знаково близька екологічна ніша: гірський рельєф і гори; Ялівець — місто на горі і фортеця туси, що розташована на гірській вершині, навіть духовий музичний інструмент за формою і розміром — трембіта і дунгчен; ялівець є обов'язковою складовою суміші, що використовується під час обряду санг — очищення. Схожі за функціями і жерці: мольфари і нгагпа (в алаївському романі — це лама — цілитель, який у першу чергу є шаманом), які опікуються добробутом, здоров'ям, погодою, майбутнім. Слід також відзначити, що роман «Коли курява спаде» легко вписався у світовий літературний процес, бо створений Алаєм за традиціями так званого «магічного реалізму» — сучасної літературної течії, до якої належить і творчість Ґабріеля Маркеса, і Тараса Прохаська й інших письменників. До того ж це відповідає і літературній традиції Китаю, зокрема й провінції Сичуань, з якою пов'язані колеги Алая по літературному цеху — письменники тибетець Таши Дава і китаєць Ге Фей.

Проте твір Алая в першу чергу вкорінений у тибетську культурну спадщину, обряди і звичаї власного народу, сплітаючи воєдино міф і сакральну літературу, народну релігію і розмаїття релігійних шкіл, давні історичні хроніки і реалії 30-х — кінця 40-х рр. XX сторіччя, невеликий, але вельми знаковий період в історії людства — землетрус, коливання якого відбивалися на периферії у відчутних для регіону подіях.

Точне визначення безіменним сином туси свого віку обумовлено традицією наслідування королівської влади в давньому Тибеті. Туси, як він вказує — слово іноземного походження, а насправді його батько г'єлпо — король. Правитель повинен бути фізично здоровим. Його особистості була властива сутність священних предків (ручен), що постійно перевтілювалася в кожному королі, коли він сягав віку зрілості тринадцяти років, і знаходилася в ньому, аж поки його старший син не досягав того ж віку і мав право сходити на трон, як наступна ланка в ланцюгу предків. Проте за більш давньою традицією право сходити на трон належало молодшому синові по досягненні відповідного віку. Автор роману майстерно вплітає в оповідь молодшого сина думки про вбивство батька (за ще більш архаїчною традицією, претендент на трон повинен у двобої здобувати право на трон). І не випадково у нього виникає бажання стати правителем: «Тож як чудово бути туси — королем на маленькому клаптику землі. Якби батько не набув мене по п'яні, у ту мить у мене б виникла думка вбити батька». Ілюстрацією сходження на престол стають епізоди, що фактично відтворюють цю можливість. Один — як репетиція: «За легендою, коли перший король великої Сніжної землі спустився з неба, його так само на плечах люди підняли прямо на троні. …Я ж зовсім нічого не знав про те, що першим володарем держави була людина, для якої плечі інших стали ношами». Другий епізод — можливість реально стати володарем: «…двоє кремезних простолюдинів раптом підхопили мене на плечі. Один ривок — і я виявився над виром людських голів. Натовп вибухнув оглушливими вітаннями. Я сидів високо над морем, утвореним людськими головами, і плив по бурхливих хвилях звуку». Але цього не відбувається: «О Небо, на якусь мить у моїй голові зринув план захоплення влади, однак коли я згадав, що я — усього лише дурень, цей план беззвучно луснув, мов бульбашка на джерельній воді. Ну самі подумайте, хіба може дурень стати туси для тисяч людей? Стати володарем людей?» Безіменний претендент — який часом не знає, де він і хто він, він несповна розуму, дурень, божевільний, мічений — не скористався слушною нагодою. Але з розвитком подій у романі, під час яких відбуваються зовнішні зміни навколо, зовнішні зміни в сприйнятті головного героя, і водночас змінюється він сам як ззовні, так і внутрішньо, міняється і його ставлення до влади.

Для розуміння структури роману, розвитку подій, реальних і майбутніх змін мають значення ігри, в які грають персонажі роману і вплив їх на розгортання панорами роману. Дошкою може слугувати звичайна земля з відтвореними клітинками і шістьма чорними і білими камінчиками для кожного гравця. Звичайна дошка для гри з білими і чорними камінцями у руках лами-цілителя перетворюється на поле, де вирішуються долі. Невипадковим є поєднання партнерів і результатів гри, хоча вони не завжди визначені. Життя є гра, а результати непередбачувані. Протистоять молодший син туси і раб, але майбутній кат; молодший син туси і срібляр, який був вільною людиною, але став рабом. В іншу гру, що зветься тундру або мігманг, грають туси Мерці й управитель, під час якої захоплюються камінці противника, замінюються на свої, збільшується чисельна перевага своїх, аби оточити камінці противника і залишити поле для власного маневру. Саме ці гравці можуть визначати долю держави, добробуту і процвітання або, навпаки, призводити до її знищення, зникнення народу, знецінення духовної спадщини.

Автор вводить у роман прадавні міфи, що властиві тибетській народній міфології, добуддійській релігії бон, буддизму і буддійським релігійним школам, про світоутворення, появу тибетців, виникнення влади, зіткнення свого і чужого світів. Міф про створення світу наводиться у вільному переказі, що спирається на перші шість розділів Дзод пхуг, сакрального тексту релігії бон, за якими Всесвіт виникає з 7 (2, 5, 9) яєць; подальше творіння продовжується як результат видиху «ха» одного з персонажів міфу; від цього виникає вітер; від його обертання утворюється вогонь; від холоду вітру і жару вогню з'являється роса; на її краплинках збираються порошинки; їх збиває вітер, вони ростуть і виростають гори. За іншими міфами, космічне яйце знесла могутня орлиця чи черепаха, або земля виникає, тому що черепаха підняла її з океанського дна. Згідно з іншим міфом, г'єлронці (мешканці Г'єлронгу), нащадки гігантського птаха, який залишив вісімнадцять яєць, з яких вийшли предки вісімнадцяти г'єлпо — правителів цієї землі. До тієї архаїчної традиції належить епізод у романі з годуванням птаства, що насправді є годуванням добрих і голодних духів і втіленням необхідності підтримувати рівновагу між світом людей і світом природи.

Представлений у тексті роману й один із найдавніших тибетських міфів, що відходить до контактів автохтонного населення на початку І тисячоліття н. е. з племенами цянів, відомими за китайськими джерелами ще з 1400 р. до н. е. і які й досі проживають на теренах Г'єлронгу (Нгава Тибето-Цянський автономний округ). Це міф про війну дикого Яка на ім'я Карва і братів Коней, що був віднайдений серед рукописних тибетських документів (VI–IX ст.) з Дуньхуану. За міфом, старший брат гине у цій війні. Виграє битву молодший брат Кінь на ім'я Кхугрон-мендар за допомогою людини, незважаючи на попередження середнього про загрозу приручення і його наслідки. Саме цей міф представлений у пісні, яку на всі голоси виспівували діти в переддень землетрусу, а його рукопис (натяк на знайдений у Дуньхуані) містив пророкування і про чуму, і про зміни, що мали відбутися: «А іншого числа, року й місяця популярність цієї пісні завершилась тим, що на рівнині було скинуто імператорську династію і якась релігійна течія зі Сніжної землі через це втратила підтримку й занепала», — проекція на події, що передували подіям роману, і на ті, що мали статися.

На сторінках роману згадується Гесар, герой національного тибетського епосу; срібнобородий старець, який через людину, здатну бачити віщі сни, допомагає предкам тибетцям. Г'єлронг, де розгортаються події роману, вважається одним із місць виникнення оповідей про Гесара. Припускається, що початок його складання припадає на VII–IX ст., а час формування — на XII–XV ст. Це, мабуть, найбільший епос у світі. За китайськими твердженнями, «Гесаріада» містить 700 томів і більша за «Іліаду», «Рамаяну» і «Махабхарату». За різними версіями епосу, існують різні варіанти появи героя на землі. Гесар є перша людина, яка спустилася з неба, точніше, вилупилася з небесного «космічного яйця», або він з'являється на землі у вигляді великого білого птаха. Таким чином, в епосі відбивається добуддійська, бонська традиція, яка присутня в романі. Його земним батьком може бути гірський дух, який приймає вигляд жовтої людини чи білобородої людини в білому одязі, залежно від місця побутування епосу — персонаж присутній у тексті: «І от серед наших предків був чоловік, який побачив віщий сон. У цьому сні йому явився срібнобородий старець, який наказав нашим людям наступного дня виготовити зброю з білого кварцу». Ще за однією з версій епосу небесний володар посилає Гесара на землю навести лад в країні Лінг. Гесар відроджується в країні, у князівській родині бридкою, шмаркатою дитиною — міченим, але якій властиві чудесні здібності. Набравши свого справжнього вигляду, він отримує перемогу під час змагань і кінських перегонів і здобуває дружину — красуню Другмо. Гесар набуває свого справжнього вигляду: він правитель, покровитель воїнів, захисник скривджених. Перший подвиг, здійснений ним, — перемога над демоном півночі, а ще іноді його називають і правителем півночі.

Структурно і за окремими деталями роману властива схожість із «Гесаріадою» — епосом про короля Гесара, що є складовою тибетської духовної спадщини. Ім'я Гесара на сторінках роману Алая зустрічається тільки один раз, але в знаменний час, в розмові двох ченців — лами-цілителя при дворі туси і лами-перевтіленця — живого Будди, із сусіднього із фортецею туси монастиря, в день землетрусу: «…я насамперед думаю про чорноголових тибетців, дітей та онуків Гесара». Проте образ епічного героя майже в усіх його іпостасях відчувається в романі, в діях головного героя. Визначені просторові вектори. Центр — фортеця туси, що розташована на найвищій горі в долині й оточена землями чотирьох інших туси. Молодший син ходить з центру — фортеці на горі, до якої спрямовано вісім шляхів, хочеться вжити буддійський термін «мандала», але це й так зрозуміло. Проте за цим стоїть ще й культ гір і гірських божеств, властивий народній релігії Тибету. Гора — космічний центр прийому майбутнього правителя, на гору сходять міфологічні правителі Тибету. Молодший син може стати г'єлпо — королем, якщо спиратися на генеалогічні міфи про тибетських правителів, яким стає Гесар. Він вправний воїн, як і головний персонаж епосу, — блискуче володіє зброєю. А ще податель добра — годує голодних. Будівничий — засвоює нову територію — це північ. Преображається, хоча і не повністю: «Другий панич родини Мерці був би цілком гарним парубком, якби в нього з головою не було проблем. Я мав чорне й блискуче волосся, що злегка завивалося, широке й висока чало, рішучий і високий ніс; було б, звісно, краще, якби очі в мене були більш ясними, а не такими, як у сновиди. Але навіть і так я був задоволений своїм виглядом». Південь — перший напрямок руху безіменного дурня. Рух як ознака поступового зміну стану як його внутрішнього, бо він усвідомлює, що йому властиве те, чого позбавлені розумні, так і зовнішнього — зміни в сприйнятті його оточенням: батьком, матір'ю, старшим братом, слугами, а також тими — прийшлими ззовні. Тож і невипадкова опосередкована згадка про «змію і павича» — відображення традиційної суфійської доктрини про внутрішнє і зовнішнє споглядання. Північ — наступний напрямок, на якому молодший син туси здобуває перемогу і красуню дружину й отримує реальну можливість самому стати туси, чого від нього очікували всі — і родичі, і підлеглі, але безіменний, несповна розуму герой алаївського роману того не усвідомив. Його право на владу підтверджує чудо — заговорив монах, якого позбавили язика. Хоча це викликає й інші аналогії. Монах, який зайняв посаду літописця при туси Мерці, із часом дає визначення того, що є історія: «А ти знаєш, що таке історія? Історія повідомляє людям, що правильно, а що — ні. От що таке історія!», а відтак його друге позбавлення язика викликає шар асоціацій з історією, що не має мови.

Представлений в романі і фольклор, пісні, оповіді, обряди, літературні тексти, що постали складовою народної культури. І серед них ті, що створені під впливом літературної традиції, зокрема, так званих «Любовних пісень», або точніше — «Життєпис Ценгн'єна Г'єцхо, складений з віршованих уривків», що створені в стилі шей — народних пісень. Йдеться про Ценгн'єна Г'єцхо, Далай-ламу 6-го (1683–1706), чия постать не вписується в традиційні уявлення про правителя теократичної держави і певним чином не відповідає якостям духовного наставника. Така двоїстість відбилася в ставленні до нього як у дослідників його творчості, так і послідовників буддійського віровчення. Для одних Ценгн'єн Г'єцхо — в першу чергу поет, майже такий як Міларепа (1052–1135), і його збірку пісень можна вважати викладом у поетичній формі власної біографії. Для інших — він великий знавець тантризму, і пісні в такому контексті розглядаються іноді як свідоцтва езотеричної практики, візуалізацій тантрика, таємних ритуалів тощо. Проте Алай наводить текст народної любовної пісні: «Не турбуйте їх — // Ні ту красуню, // Ні грішника-ченця…», що є далеким відгомоном образу духовного пастиря з нестандартною поведінкою (недотримання чернечих обітниць, пияцтво, надання переваги світському способу життя тощо) і його творчого спадку, що так легко ввійшов у народну поетичну творчість.

Образ недоумкуватого молодшого сина з роману вписується не тільки в світову літературну традицію створення образів божевільних героїв, але в першу чергу в тибетську як сакральну, зокрема образ Міларепи, так і фольклорну, особливо образи Друкпа Кунлегпа, Аку Тонпа. У літературі божественне божевілля відбивається в аскетизмі. Йдеться, зокрема, про відлюдництво, Незвичний зовнішній вигляд, наприклад, повна нагота чи оголений «корінь життя» або «скіпетр страсті», бо, за словами Міларепи, він «вийшов з лона матері абсолютно голим», а коли прийде смерть і він покине тіло, то і «залишиться зовсім неприкритим». Такий вигляд може супроводжуватися провокативними діями в раблезіанському стилі, несумісними з традиційним уявленням про святість. Цей напрямок надзвичайно яскраво представлено у творчому спадку Міларепи (1052–1135), мага, йогіна і геніального поета, який вважав, що божевілля є одним із шляхів до просвітлення, оскільки сам пройшов його, почавши з помсти. Він опанував магічне мистецтво руйнування і під час весілля, аби помститися родичам, розвалив будинок, загубивши тридцять п'ять чоловік і залишивши в живих тільки дядька і тітку. Опанувавши магію керування погодою, нищить градом врожай на полях ворожих до нього селян. Відтак майбутній йогін зрозумів, що зло породжує зло і вертається до того, хто його чинить. Він почав шукати шляхи до пробудження свідомості, бо «Мечуться п'ять ворожих отрут / В країні недобрих думок». На цьому шляху йому допомагали вчителі, а серед них тибетець Марпа (1012–1097), індійський йогін Падампа Санг’є (вважається, що прожив п'ятсот сімдесят два роки), дякуючи яким і власному медитативному досвіду, що відзначений у народній говірці: «У лісі немає нікого спритніших за бабуїнів і мавп. На оборі немає нікого дурніших за корів та овець. В горах же немає нікого вправнішого в спогляданні, ніж Миларепа». Такий ідеал відлюдництва виявляється близьким безіменному недоумкуватому сину туси: «І в ту мить я пережив радість людини, закинутої іншими людьми й навіть цілим світом», коли він опинився поруч з усамітненим місцем монаха Єшея Вангпо. Він з’являється оголеним, але його нагота іноді є ситуативно обумовленою — під час купання з дівчиною в озері, бо це є природним для тибетського суспільства, як спільні фінські бані. Іноді, під час переговорів з тусинею на березі того ж озера, нагота набуває іншого значення — таким чином отримати перевагу над супротивницею, позбавити її впевненості тощо.

Міларепа називає себе божевільним аскетом, який не визнає ні ганьби, ні стиду, але його божевілля — стан зміненої свідомості — просвітлення, шлях до якого важкий, оскільки: «…Деякі божеволіють від несвідомих дій // Деякі божеволіють від паводку хтивості // Деякі божеволіють від вогню гніву — ненависті // Деякі божеволіють від темряви невідання» // Деякі божеволіють від отрути гордині». Божевілля — це стан афекту, і впасти в нього не всі можуть. Проте з тих, хто в нього увійшов, не всі здатні повернутися і розповісти про цей стан. Пройти цей шлях можливо, якщо зрозуміти, що «отрути», тобто афекти психіки, мають бути не знищеними, а усвідомленими і трансформованими у свої протилежності й постати складовою пробудженої свідомості. Увесь спектр «отрут» представлений у романі у людському вимірі з позицій персонажів роману і його головного героя, який вважав, «що й розумним людям де в чому не стає розуму. Я ж, хоча й був дурним, однак мав щось недосяжне для решти людей». Ось це «щось недосяжне для решти людей» — паросток, зернина — виокремлює головного героя серед усіх інших. Його наявність і призводить до сприйняття молодшого сина туси як недоумкуватого. Причиною появи можливого майбутнього пробудження постають «несвідомі», «божевільні» дії батька, бо «Туси набув мене, коли був п'яний, тож мені тепер залишається тільки погодитись бути дурнем». Гнів — ненависть, що є «отрутою», «божевіллям», не вважається такою в традиційному суспільстві, відтвореному в романі, бо помста, яка здійснюється, для нього є нормою, оскільки гнів — ненависть до ворога в людях — завжди напоготові. Засліплені «отрутою» гордині члени родини, найближче оточення, підлеглі сприймають як божевілля відсутність у дурня, з їхньої точки зору, бажання захопити силою владу. Домінує «отрута» невідання, що, як пелена, вкриває всіх, зокрема й недоумкуватого героя, чиї очі не прозрівають, залишаючись такими, як у «сновида».

У пізніші часи божевілля стає шляхом практики для цілої низки так званих божевільних йогінів. Згадка про книгу одного божевільного лами виникає на сторінках роману напередодні страти монаха Вангпо Єшея, який допустив зникнення інституту туси: «живий будда Цікер подарував йому книгу, написану колись давно одним божевільним ламою». Йдеться скоріше за все про записи Кунга Легпай Сангпо (1455–1529), прозваного за веселу вдачу, своєрідне відчуття гумору і незвичну поведінку — Позбавлений розуму Кунга чи Друкпа Кунле, найвідоміший, нестяменний, блаженний у Тибеті. Йогін, поет, персонаж фольклору, який двадцять років мандрував Тибетом, Бутаном. Монах офіційної школи гелук читає піднесений йому живим буддою, офіційним представником іншої діючої школи, твір, автор якого також пройшов вишкіл ще однієї буддійської школи — друкпа (підшкола школи каг'ю), але потім обрав інший шлях. Це шлях мандрівного ченця, оголеного жебрака, безстрашного і веселого викривача своєї чернецької братії і суспільства. Він висміював спосіб життя монахів гелукських монастирів Дрепунг (Брайбунг), Ганден (Галден), полюбляв жінок і саме через них ніс своє вчення незвичними для офіціозу засобами, викликаючи сміх очищення. Сцена спільного шаленства на маковому полі, що представлена у романі, є не тільки відлунням культів плодючості, але виглядає як данина пам'яті Кунлега. Зображення «сороміцької речі», або «кореня життя», яку «жінки заліпили ячиним кізяком», відтворюється доволі часто на стінах домів мешканців Бутану та інших гімалайських князівств, як оберіг від злих духів, згідно з наказом Кунлега. Друкпа Кунлег заснував монастир, де є лінгам, а бездітні паломники звертаються з молінням про їх дарування. Тибетці — пияки і завсідники відповідних закладів — завжди згадують ім'я Друкпи разом з Аку Тонпой (Аку Тонпа, Аку Томпа), іншим, вже зовсім не святим персонажем, що фігурує у тибетському фольклорі як вчитель народної мудрості. Вважається, що Аку Тонпа, також як Друкпа, належав до школи каг'ю, але до іншого її відгалуження — дрігун.

Поява імені Аку Тонпи на сторінках роману є знаковою. Алай вводить його і переказ однієї з його пригод після того, як головний герой не реалізував можливість стати правителем, коли Вангпо Єшей вдруге втратив язика, а молодший син міняє свій звичайний одяг на одяг однієї із колись закатованих жертв і замовкає. Розповіді і Друкпа Кунлега, й Аку Тонпи сповнені іномовлення. І Алай використовує його. Зміна одягу — один із важливих символів тих, хто ступає на шлях, відмінний від традиційного і звичного і властивий багатьом релігійним течіям, як основним, так і їх відгалуженням.

Одяг, як і його відсутність, були важливими зовнішніми символами і мали велетенське внутрішнє значення, як-от у йогінів чи в суфіїв. Зміна звичного одягу на лахміття жебрака знаменувала перехід з одного стану свідомості в інший. Одяг зберігає в собі енергетику — благодать чи прокляття її власника: чи то правителя, чи то святого, чи то страченого. Зміна одягу — зміна особистості. Вперше одяг страченого виникає, коли молодшому сину туси, спадає на думку відвідати дім катів з бажанням побачити їхні таємниці: «Одяг висів на окремих жердинах. …Він звисав так тихо, ніби тут, стоячи, спали багато людей. …виднілися слабкі сліди крові, які вже почорніли. …Я …приготувався побачити… якесь висохле обличчя… Навіть коли Соднам Г’ялцен відважно накинув на себе одне з тих убрань, нічого не сталося», хоча, за визначенням маленького ката, «цей одяг — незвичайний, його залишили люди, що померли на страті, тож у ньому живуть їхні душі». Нічого і не могло статися, оскільки відбулися тільки зовнішні зміни: він набув чоловічої зрілості, шаленіли червоні маки, сталося перше вбивство і зрушилася земля від землетрусу, бо «Дурень зазвичай не може ні кохати, ні ненавидіти, тому бачить тільки голі факти. Завдяки цьому його душа, яку так легко поранити, перебуває у відносно безпечній позиції». Наступного разу мотив одягу виникає, коли молодший син, фактично своїми діями довівши право на престол, і втрачає його, зрозумівши, що жадає стати правителем, йому зраджує дружина: «…а решта вбрання в кімнаті, що мала фіолетово-чорні сліди крові на своїх шиях, закачалася в повітрі, ніби й дійсно в них мешкали чиїсь душі. Мене охопило нестримне бажання вдягти це вбрання, і я не відмовився від свого наміру… Хоча в цьому вбранні я почувався стиснутим, ніби мене хтось міцно обійняв…» Тобто стан правителя в уявленні родичів і підлеглих не вкладається і в його уявлення про справедливого владника — г'єлпо чи туси, і він уже став на інший шлях. З позиції розумних він — божевільний, став розумним і знову впав у божевілля. Проте набутий досвід змінив його внутрішньо, надав йому здатності бачити і передбачати, але не подарував можливості змінювати власну свідомість і розповідати про це.

Алай закоханий у рідну землю, її кожний клаптик, тому такими щемними постають останні рядки роману: «О Небо, якщо дійсно існує переродження душ, то дозволь мені наступного разу знову народитися в цьому місці! Я люблю це прекрасне місце!» І він доклав і докладає чимало зусиль, щоб відкрити один із найцікавіших образів Тибету, майже незнайомий сучасному українському читачеві.

Олена Огнева

Інформація видавця

ББК 84(5КИТ)

А45

Серія «Карта світу» заснована у 2010 році

Alai

RED POPPIES

Переклад з китайської Надії Кірносової

Післямова, примітки Олени Огнєвої

Художник-оформлювач Я. К. Казаненко

Алай.

А45 Коли курява спаде: роман / Алай; пер. з кит. Н. А. Кірносової; післям., прим. О. Д. Огнєвої; худож.-оформлювач Я. К. Казаченко. — Харків: Фоліо, 2016. — 443 с. — (Карта світу).

ISBN 978-966-03-5083-0 (Карта світу).

ISBN 978-966-03-7534-5.

ББК 84(5КИТ)

Red Poppies — Copyright © Alai

All rights reserved

This editions published by arrangement through China Written Works Copyright Society,

E-mail: wenzhuxie@126.com

«狼图腾» - 著作权所有 © 姜戎）

版权所有.

本书由中国文字著作杈协会代理，邮箱: wenzhuxie@126.com

© Н. А. Кірносова, переклад українською, 2016

© О. Д. Огнеєва, післямова, примітки, 2016

© Я. К. Казаченко, художнє оформлення, 2016

© Видавництво «Фоліо», марка серії, 2010

ISBN 978-966-03-5083-0 (Карта світу)

ISBN 978-966-03-7534-5

Зміст

РОЗДІЛ І

1. Дикі дрозди • 3

2. «Шарі» • 13

3. Санг’є Дролма • 19

4. Дорогий гість • 28

РОЗДІЛ II

5. Квіти в серці • 40

6. Убивство • 55

7. Великий землетрус • 69

РОЗДІЛ III

8. Білий сон • 83

9. Хвороба • 90

10. Гелук — нова релігійна течія • 98

11. Срібло • 105

РОЗДІЛ IV

12. Гості • 115

13. Жінка • 118

14. Людські голови • 130

15. Втрачені ліки • 136

16. Коли вуха квітнуть • 142

17. Макова війна • 147

РОЗДІЛ V

18. Язик • 157

19. Книги • 166

20. Чого мені слід боятись • 173

21. Розумний і дурень • 181

22. Англійська пані • 186

РОЗДІЛ VI

23. Фортеця • 194

24. Ячмінь • 201

25. Тусиня • 210

26. Дролма • 216

РОЗДІЛ VII

27. Кохання й доля • 222

28. Заручини • 232

29. Почалося • 242

30. Нові васали • 247

РОЗДІЛ VIII

31. Ринок на кордоні • 256

32. Новини з півдня • 260

33. Запеклий ворог • 270

34. Повернення додому • 283

РОЗДІЛ IX

35. Диво • 289

36. Зречення престолу • 297

37. Я мовчу • 306

РОЗДІЛ X

38. Вбивця • 319

39. На північ • 333

40. Гість іздалеку • 341

41. Повільно й швидко • 351

РОЗДІЛ XI

42. Про майбутнє • 359

43. Вони постаріли • 369

44. Зустріч туси • 376

45. Отрута квіток сливи • 382

РОЗДІЛ XII

46. Люди, які мають колір • 390

47. Нужник • 401

48. Гуркіт гармат • 407

49. Коли спала курява • 419

Післямова. Олена Огнева • 428

Літературно-художнє видання

АЛАЙ

КОЛИ КУРЯВА СПАДЕ

Роман

Переклад українською

Головний редактор О. В. Красовицький

Відповідальна за випуск Г. С. Таран

Художній редактор Л. П. Вировець

Комп’ютерна верстка: В. А. Мурликін

Коректор А. М. Гопаченко

Підписано до друку 23.06.16. Формат 60 х 90 1/16.

Умов. друк. арк. 28,00. Облік.-вид. арк. 26,39.

Тираж 1000 прим. Замовлення № 6-142.

ТОВ «Видавництво Фоліо»

Свідоцтво про внесення суб'єкта видавничої справи

до Державного реєстру видавців, виготівників

і розповсюджувачів видавничої продукції

ДК № 3194 від 22.05.2008 р.

61057, Харків, вул. Римарська, 21 А

Електронна адреса: www.folio.com.ua

E-mail market@folio.com.ua

Інтернет-магазин www.bookpostcom.ua

Надруковано з готових позитивів у ТОВ «Видавництво Фоліо»

61057, Харків, вул. Римарська, 21А

Свідоцтво про реєстрацію ДК № 3194 від 22.05.2008 р.

Примітки

1

Санг’є Дролма (тиб.), або просвітлена Тара (скр.), ім’я в перекладі на тибетську головного жіночого персонажа тибетського буддійського пантеону; ім’я Дролма — поширене в Тибеті жіноче ім’я, походить від Санг’є Дролма, також ім’я богині — перекладається як Рятівниця чи Спасителька.

2

Йдеться про сторожового собаку — мастифа, яких тибетці поїли підігрітим молоком для отримання особливого бархатистого «тембру» голосу.

3

Титул землевласника туси, введений у Східному Кхамі (нині у складі чотирьох провінцій КНР) адміністрацією Цін (1642–1911), внаслідок чого місцеві князі й вожді племен отримали цей титул і печатку, зберігаючи свою владу і свій адміністративний апарат. Титул туси був спадковий, але спадкоємця мав затверджувати імператор.

4

Ама (тиб.) — мама, матінка.

5

Місце перебування душ померлих у китайській міфології.

6

Лі (кит.) — китайська міра довжини, 1 лі = 0,33 м.

7

Сіно-Тибетські гори (Сичуаньські Альпи) у Китаї, слугують західним кордоном Сичуаньської котловини, обмежують зі Сходу Тибетське нагір'я, розподілені глибокими (до 3000 м) ущелинами річок Меконг, Салуїн, Янцзи.

8

Виготовлені на пару великі пельмені з м’ясом.

9

Один з видів поховання у тибетців, у тому числі й дітей, — поховання у воді (інші — кремація, небесне поховання, в землі).

10

Тибетський дрозд із чорною головою, мешкає на висотах 2200–2600 метрів над рівнем моря в змішаних лісах.

11

За стратифікацією тибетського суспільства спільнота платників податків із спадковим правом на оренду землі і відпрацюванням повинностей (у тому числі й тяглової) у місцевого землевласника, звались треба.

12

Династія Цін правила в Китаї з 1642-го по 1911 рік.

13

Китайська Республіка проіснувала в континентальній частині Китаю з 1911-го по 1949 рік.

14

H'єн (тиб.) — досл. корінь, коріння — родичі.

15

Від шару (тиб.). У тибетській системі спорідненості зв'язок дітей з покоління в покоління тільки з матір'ю — ша (досл. м'ясо), походження, кревності й наслідування по батьківській лінії — ру (досл. кістка), шарі — кревні, рідні.

16

Походить від тибетського лама (монах, вчитель) і менпа (лікар, знахар).

17

Ідеться про здійснення традиційного для тибетського суспільства обряду очищення — санг (тиб.) або кадіння пахощами, що виготовлені з ялівцю та інших складових.

18

Персонаж буддійського пантеону Санг'є Менла (тиб.) — просвітлений Гуру — Цілитель, або будда Медицини — Бхайшаджагуру (скр.) — голова іконографічної групи «Вісім будд медицини». Вважалося, якщо з вірою торкнутися його зображення, то можна зцілитися від будь-якої хвороби.

19

Кістка ще називається стан. — Давньоіндійське суспільство поділялося на чотири стани, або варни: брахмани — жреці, освічені, подвижники; кшатрії — воїни, правителі; вайш'ї — торговці, землероби; шудри — слуги, наймані робітники.

20

Царевич Сіддхартха з роду Шак'я, чи ченець Гаутама, який по досягненню стану бодхі, або пробудження, відомий як Будда Шак'ямуні — Пробуджений аскет з роду Шак'я; жив приблиз. з 623-го по 543 рік до н. е.

21

Кордон між своїм і чужим простором (зовнішнім і внутрішнім) визначався через поріг (тиб. тхемца, досл. коренева сходинка), тому існує заборона наступати на поріг, сідати на нього. Двері, а відтак поріг, туси облаштовуються високо, аби ніхто не посмів порушити власний простір господаря.

22

Китайська міра довжини чжан (кит.), 1 чжан дорівнює ≈ 3 м.

23

Важливість і швидкість доставки адресату листа визначалось прикріпленим маховим пером.

24

Обраний у поселенні землеробів громадою на три роки очільник або староста.

25

Землероби — власники земель, і безземельні, об'єднані в громади і знаходились в залежності від власника замку, — простолюд.

26

27

Наведені нижче рядки нагадують про долю Цан’яна Г’єцо (1683–1706), Далай-лами VI, буддійського ієрарха, що не дотримувався вищих обітниць, і відомий в історії Тибету ще як поет і шанувальник жінок, чиї вірші постали складовою тибетської народної культури.

28

Наведений далі текст є вільним переказом міфу про створення світу в традиції бон — добуддійської релігії Тибету: в порожнечі з’являються вітри, що, звившись у вихор, створюють жар-вогонь, від зіткнення холодного вітру і вогню виникає волога-вода, в якій під впливом вихору вітрів найдрібніші порошинки перетворюються на грубіші, що потім постають складовою землі-основи і гір.

29

В архаїчному тибетському суспільстві вік «сакральної зрілості», що надавала право сину правителя, в даному контексті сину туси, зайняти трон батька визначався досягненням тринадцяти років, але магічну силу влади син набував тільки під час здійснення ритуалу поховання батька.

30

Події в романі відбуваються за часів перебування при владі Тхубтен Г’єцхо (1876–1933), Далай-лами XIII, та Тенцзін Г’єцхо (1935), Далай-лами XIV, який у 2011 відмовися від світської влади, що перейшла до голови уряду в екзилі (калону-тріпа).

31

За міфами про появу першого тибетського правителя він визначається як повелитель усіх чорноголових (тиб. бу нак — людина з чорною головою).

32

Жіночий персонаж китайської міфології, що сходить до образу Авалокіте-швари, бодхісатви Милосердя в буддійському пантеоні; покровителька жінок, шанована усіма конфесіями Китаю.

33

На знак високого статусу особи над нею розкривали жовту парасолю.

34

Проявленням якості будди або стану просвітленості в світі людей вважається перевтіленець — тулку (тиб.) — калька санскритського нірманакая. Тулку, або живий будда може вважатися перевтіленням персонажу пантеону, як-от далай-лама — перевтілення Авалокітешвари, бодхісатви Милосердя або духовного лідера — вчителя, який постійно перевтілюється для виконання духовної праці. Тулку як явище властиве усім релігійним школам Тибету, як буддійським — гелук, каг’ю, сак’я, н’їнгма, так і релігії бон.

35

Цугтор, або Цуттор Намг'ялма (скр. Ушнішавіджая) — персонаж буддійського пантеону, в цьому контексті — богиня-дарувальниця довгого життя.

36

Ритуальний вітальний шарф (рушник) з тонкого шовку білого, блакитного, червоного, жовтого кольорів із витканими благодатними візерунками, що дарується під час урочистих подій.

37

Ритуальний музичний інструмент індійського походження, виготовляється з металевим мундштуком (для цього облямовується в метал) або залишається природна форма — дунгкар (тиб. dung dkar) — біла мушля; в буддизмі — символ голосу Будди, що проповідує дхарму; в ритуалі — відганяє злих духів.

38

Духовий музичний інструмент, різновид гобою — г'ялінг (тиб.), або сурна (тиб.), один із головних інструментів ритуальної музики; прийшов, як вважають тибетці, з Ірану.

39

Виконання сакрального танцю мало на меті продемонструвати глядачам урочистість істинного вчення над усіма іншими; приборкати злих духів, що загрожують вченню; настрашити ворогів буддизму; знищити негативні сили і відродити позитивні — довге життя, багатство, духовне відродження. Головне завдання містерії — поширення блага для місцевості, де вона відбувається.

40

В перші часи після заснування Китайської Республіки (на континенті проіснувала впродовж 1911–1949) було проголошено політичне гасло — мирне співіснування п'яти націй.

41

Ханьці — етнонім, самоназва китайців.

42

Йдеться про родові генеалогічні хроніки — дунграб, що складалися при дворі шляхетних тибетських родин.

43

Слово «туси» — іноземне запозичення. Китайською мовою титулу «розпорядник земель» відповідає слово туси (кит.).

44

Титул першого тибетського царя небесного походження на ім’я Н’ятіценпо, який спустився у світ людей з неба чи по драбині, чи по мотузці, аби знищити зло, визначає слово г'єлпо (тиб.).

45

Про час появи плантацій опійного маку в Г’яронзі мало що відомо, але згідно з подіями в романі перші посіви припадають на початок 30-х рр. XX ст. за часів Чана Кайші (1887–1975), голови уряду Китайської республіки (1928–1949) на материковому Китаї.

46

В тибетській традиції цзамба — ячмінне борошно, яче масло й сіль додаються у налитий в чашку заварений чай. Відомо п'ять сортів чаю, що постачався з Китаю, найпоширеніший і найдешевший — так званий шінгг’я чи дерев’яний чай, спресований у цеглинки з гілочок після підрізки чайного куща з рідким додаванням листків.

47

Йдеться про мантру богині на ім’я Тара (скр.), або тибетською Дролма, чи Рятівниця» Спасителька: ОМ TAPE ТУТАРЕ ТУРЕ СОХА, що перемагає зло, нищить перешкоди на шляху до звільнення, рятує від страхів, захищає від хвороб, виконує усі бажання.

48

Закликання Дролми чи Тари або Зеленої Тари і наступний епізод є натяком на одну з тантричних практик передачі сакрального знання. Дролма — проявлення сили співстраждання, захисниця.

49

Тибетською мовою апа — батько.

50

Символ побачення — «дощ і хмаринки». За легендою, одному князю уві сні з'явилась фея гори Ушань і поділила з ним ложе. Покидаючи його, вона сказала: «Я вранці буваю вранішньою хмаринкою, а ввечері пізно йду я дощем».

51

Тибету властиві кілька форм шлюбу, утому числі й полігамія, що дозволяє мати кілька дружин.

52

Характерною ознакою традиційного тибетського жіночого одягу вважаються довгі білі рукави.

53

Імовірно, чотири туси, відомі в історії північно-східної частини Г'єлронга (нині Баркхем тиб., Maerkang кит.), як Сомо (тиб. so mo), Чокце (тиб. cog tse), Дзігак (тиб. rdzi'gag) та Тенпа (тиб. bstan ра), слугували прототипами персонажів туси, діючих у романі.

54

Ідеться про Нгулчу, або «Срібну ріку», китайською — Дадухе («Велика переправа» — приток ріки Міньцзян, чиї витоки знаходяться біля південного схилу гір Міньшань на території Нгава-Тибетського-Цянського автономного округу в провінції Сичуань.

55

Один із шести світів буття, окрім уділів богів, напівбогів, людей, тварин, духів, є нарака або пекло, де перебуває внаслідок накопичених гріховних діянь аж поки вони не скінчаться, жива істота.

56

За давньою китайською традицією в рот небіжчика вкладали яшму, про що свідчать численні археологічні знахідки.

57

Йдеться про обряд викупу життя, в даному контексті — захисту правителя, що здійснюється над фігурками у вигляді умовних замісників людини — г'єллуд.

58

Співається фрагмент міфу про битву Яка Карва і Коня Кхугронмендара, молодшого з трьох братів Коней, в якій Кінь отримав перемогу над Яком за допомогою людини.

59

Першим у битві з Яком гине старший брат Кінь.

60

За тибетськими народними уявленнями, людина гине, коли розбивається бірюза, місцеперебування її душі — ла, що у тибетців втілює життєву силу. Про майбутню небезпеку віщують зміни кольору бірюзи.

61

Міф, що містить історію про війну між Яком і Конем, зафіксований серед тибетських документів, віднайдених у Дуньхуані і датованих VI—IX ст.

62

У тибетців книга, або печа (тиб.) відома у двох формах: давня рукописна, що походить з Дуньхуану у вигляді горизонтального сувою; в традиції, що походить з Індії, являє собою низку горизонтальних вузьких аркушів паперу з нанесеним текстом, іноді скріплених, між двома дерев’яними кришками, часом загорнутих у тканину жовтого, червоного, барвистого кольорів, але жовтому надавалася перевага як кольору віри.

63

Одна з восьми понадприродних сил — літати (а ще проходити крізь стіни, залишатися вічно юним, ставати незримими тощо), що набуваються свідомо духовною практикою, або проявляються спонтанно.

64

До духів низової тибетської міфології належать жіночі духи подвійної природи із почту як гнівних, так і добрих богів — «кхадома», що можуть приносити як добро, так і зло; можуть поставати і в людській подобі.

65

Натяк на притчу про суперечку між павичем і змією, що сходить до вчення шейха Ади, сина Мусафира (XII ст.), і вказує на традиційну суфійську доктрину «внутрішнього і зовнішнього».

66

Борошно з обсмаженого голозернового ячменю — цзамба, що завжди разом із чашкою для чаю у торбинці при собі має кожний тибетець.

67

Одне з найскладніших і дискусійних понять буддизму. Мета буддійських споглядань на шляху до звільнення — «осягнення порожнечі», що в різних напрямках буддійської думки трактується по-різному.

68

Під час подій китайської революції 1911–1912 рр. повалено маньчжурську династію, а відтак правляча школа гелук на чолі з далай-ламою перестала бути придворною при імператорі в Пекіні.

69

У переносному сенсі — «Сніжний» — назва Тибету. Під час подій китайської революції 1912 р. в Тибеті відбувалося військове протистояння як між тибетцями і китайцями, так і між тибетцями, що підтримували уряд далай-лами і тими, хто був орієнтований на китайців.

70

Головний герой тибетського епосу — Ґесар, за однією з версій, волею богів посланий на землю звільнити чорноголових, тобто тибетців, від злих і ворожих сил.

71

Натяк на один з міфів, за яким Тибет містився на спині великої риби, чия голова сягала Непалу, а хвіст у Кхамі; і коли риба рухала головою, в Кхамі починався землетрус.

72

Перший найбільший землетрус XX ст. на заході Сичуані, у складі якої нині знаходяться й тибетські землі, зокрема і Г'єлронг, датується 1933 р.

73

Посада ката в Тибеті була спадковою; за своїм соціальним статусом вони займали один із найнижчих щаблів у суспільстві.

74

Кату дозволялося забирати всі речі з тіла страченого й одяг у тому числі.

75

Приставна драбина у вигляді колоди із зарубками, що легко втягувалася наверх при загрозі.

76

Деревина ялини китайської (лат. Picea brachytyla), що росте на території ТАР і Сичуані, важко псується, тож у Китаї з неї виготовляють труни.

77

Перші християнські місіонери з проповіддю Доброї вісті, тобто Євангелія, з’являються (спочатку католики, потім протестанти) на тибетсько-китайському пограниччі в Сичуані наприкінці XIX ст. Місіонерська діяльність продовжувалася з перервами до утворення у 1949 р. КНР.

78

Йдеться про дерево (Pippala, або Ficus religiosa), під яким ченець Гаутама став Буддою, або Просвітленим, тому і зветься Дерево Будди.

79

Прийдешній будда Майтрея перебуває на Небі Радості, або Галден (тиб.) чи Тушіта (скр.) в очікуванні часу сходження в світ людей задля їхнього порятунку.

80

Йоджана — давньоіндійська міра довжини, дорівнює приблизно 16 км.

81

Заснована в тибетському буддизмі на початку XV ст. школа — благого закону, або гелук (тиб.) наслідувала філософському вченню мадх'ямака (від Нагарджуни до Чандракірті) з особливим ставленням до вчителя — лами (визначений як четверта коштовність у додаток до Будди, Дхарми — вчення, Сангхі — громади), а її послідовники дотримувалися обітниці безшлюбності, не вживали алкоголю; зовні від інших шкіл вирізнялись жовтими капелюхами. Визначення «нова» — натяк на події, що відбувалися у Лхасі у 20–30 рр. XX ст.

82

Столиця Тибету (нині адміністративний центр Тибетського автономного району, Китай) — Лхаса, або Земля Богів, заснована в VII ст.

83

У монастирях школи гелук вчений ступінь буддійських монахів — ґеше (термін навчання від 12 до 20 рр.) отримувався під час успішних екзаменаційних диспутів.

84

Цонкапа Лопсан Дакпа (1357–1419), тибетський релігійний діяч і реформатор, проповідник — засновник школи гелук, створення якої вплинуло на подальшу історію Тибету.

85

За етичними нормами раннього буддизму визначається п'ять обітниць утримування від поганих вчинків: не вбивати, не красти, не блудити, не брехати, не пиячити, що обтяжують карму — діяння і призводять до наступного недоброго переродження. У буддизмі махаяни такими нормами постають обітниця утримання від причинення зла, накопичення добрих справ і діяльність на благо усіх живих істот.

86

Перша буддійська школа в Тибеті, заснована у VIII ст., так звана «стара», або н’їнгма; її послідовники вважали себе прихильниками вчення, яке з’явилося у Тибеті з приходом проповідника Падмасамбхави; зовні від інших шкіл вирізнялись червоними капелюхами.

87

Йдеться про релігію Тибету — бон, чи «заклинання», що передувала буддизму і домінувала до часткового витиснення останнім у VIII ст.; її складовою, на думку дослідників, є поєднання шаманізму, анімістичних віруваннь з елементами вірувань, поширених на теренах древнього Ірану. Засновником бону вважається напівміфологічний вчитель Шенраб Міво.

88

Мається на увазі зустріч Будди Шак'ямуні з головами шести небуддійських шкіл, яких він переміг під час змагання у надприродних здібностях. Ця його перемога є сюжетом 13-го розділу Сутри про мудрість і глупоту — одного з перших тибетських літературних творів (VIII ст.).

89

Йдеться про рух рімей (тиб. дослівно «те, що не має поділу») — «неупереджене», що виник у Східному Тибеті у 2-й пол. XIX ст. в середовищі шкіл каг'ю, н'їнгма і сак'я і мав на меті зняття меж між діючими школами, зберігаючи приналежність власній школі.

90

За буддійською традицією золото, що роздрібнено в порошок і змішане з медом чи клеєм, є підношення тому зображенню буддійського персонажа, що має золотитися, а відтак сприяти накопиченню доброго кореня того, хто робить таке підношення.

91

Йдеться про Північно-Китайську рівнину, одну з найбільших рівнин на сході Азії, де знаходиться Пекін — столиця Китаю.

92

Наводиться у вільному переказі бонський міф про світоутворення.

93

Галузь знання геомантії, досл. з кит. «вітер і вода», або феншуй, за допомогою якого, як вважається, можна визначити місце для будівництва дому чи поховання.

94

Доу — китайська міра сипучих тіл, дорівнює приблизно 10 літрам.

95

Співається балада за мотивами міфу про битву Яка Карва і Коня Ідгі-Денчама, старшого брата, який першим загинув у битві з Яком.

96

Історично Г'єлронг складався з вісімнадцяти окремих князівств на чолі з г’єлпо.

97

Китайська ялинка або кунінгамія ланцетна чи ланцетоподібна (Cunninghamia lanceolata).

98

Йдеться про періодичні об'їзди підвладної території — полюддя.

99

Йдеться про посаду прегустатора, що сходить до звичаю при дворі давньоперських правителів змушувати призначених осіб першими куштувати вино та їжу, аби запобігти отруєння, і відповідає функціям шамана — знахаря і цілителя, який ставить діагноз.

100

Йдеться про ведення записів щодо наступництва по низхідній лінії — дунграб, фамільний родовід.

101

У даному контексті — конструкція, що зводиться для виконання шаманського обряду.

102

Духовий музичний інструмент у вигляді довгої металевої труби з розтрубом на кінці — дунчен, що сягає в довжину від 1,5 до 6 метрів.

103

Маються на увазі представники інших релігійних шкіл Тибету.

104

Жест запрошення до диспуту в буддійських школах.

105

Характерною ознакою ченців школи гелук є шва сер, або жовтий капелюх.

106

Червона стрічка — ознака здійснення обряду цхетхар (тиб.), або звільнення життя, за яким на знак викупної жертви на волю відпускали тварину.

107

Міра ваги в Китаї — лян дорівнює в різних місцевостях від 37 до 50 грамів.

108

Виготовлена з дорогоцінного металу іграшка у вигляді старовинного замкá, поширена в Китаї.

109

Йдеться скоріш за все про записи Кунга Легпай Зангпо (1455–1529), прозваного за веселу вдачу, своєрідне відчуття гумору і незвичну поведінку в раблезіанському стилі. Позбавлений розуму Кунга, чи Друкпа Кюнле, відомий поет й персонаж фольклору.

110

Переписування книжок вважалося доброчинною справою, особливо виконання чорнилами на золотій основі і сприяло накопиченню благого кореню.

111

Йдеться про формулу прихистку: Будда, Дхарма, Сангха, де Будда — вчитель, Дхарма — його вчення, Сангха — послідовники.

112

Тибетська книга, що мала верхню та нижню кришки, для кращого збереження загорталась у тканину.

113

Період з 1916-го по 1928 рік в історії Китаю визначається як час мілітаристів, коли білим — мілітаристським силам Півночі і Центру Китаю протистояв червоний — Перший об'єднаний фронт — союз партії Гоміньдан і Компартії Китаю (розпався 1927 р.).

114

Характерна архітектурна ознака тибетських поселень на теренах провінції Сичуань, зокрема у Г'єлронзі, наявність високих башт, що будувалися на кордонах, на торговельних шляхах, на вершинах і виконували захисну, статусну, охоронну функції, та внаслідок їхньої сейсмостійкості слугували місцем збереження цінностей і товарів; башти будувалися для кожного сина правителя.

115

Єдиний антияпонський фронт уряду Національної партії (Ґоміньдан) і Комуністичної партії Китаю діяв протягом 1937–1945 рр.

116

Китайське місто, засноване у 472 до н. е., яке певний час виконувало роль столиці Китаю; уряд Китайської Республіки перебував у Нанкіні протягом 1927–1937 рр. і 1946–1949 рр.

117

З 1935 р. у Нанкіні відкривається «представництво» Тхубдена Чойк'ї Н'їми (1883–1937), Панчен-лами IX, як «уповноваженого на західних кордонах».

118

Друге за розміром місто Тибету й адміністративний центр історичної провінції Цанг — Шиґадзе (ТАР, КНР).

119

У провінції Цанг, поруч із Шиґадзе, розташований монастир Ташілхунпо, заснований 1447 р. — традиційне місцеперебування Панчен-лами — перевтілення будди Амітабхі, ієрарха школи гелук; Панчен-лама IX протягом 1923–1936 рр. перебував у Китаї.

120

Йдеться про події протистояння спільними зусиллями Ґоміньдану і Компартії японській агресії, коли Радянський Союз допомагав Китаю.

121

Англійське представництво з'являється 1936 р. у Лхасі (історична столиця Тибету, з 1950 р. — центр Тибетського автономного району» КНР).

122

Представники введеного ще у XVIII ст. на теренах Східного Кхаму інституту туси, тобто місцеві князі та вожді племен, прагнули зберегти свою напівнезалежність від уряду Лхаси.

123

До недавнього часу в Тибеті існувало три форми шлюбу: моногамія (одношлюбність), полігамія (багатошлюбність, вживається для визначення багатожонства) і поліандрія (багатомужество).

124

Одна з чотирьох священних гір китайських буддистів — гора Емей (Емей-шань, 3077 м над рівнем моря), на якій був побудований перший буддійський храм Китаю, розташована в пров. Сичуань; місце перебування бодхісатви Самантабхадра, або Пусянь-пуса (кит.).

125

У Тибеті чоловік входив у родину дружини за умови відсутності сина і наявності доньки; її чоловік входив у родину дружини, брав її прізвище, а в майнових відносинах підпорядковувався дружині.

126

За тибетською традицією чоловіки й жінки могли разом купатися в гарячих джерелах.

127

Дран'єн (досл. милозвучний) — тибетський шести- або семиструнний щипковий музичний інструмент.

128

Перший г'єлпо — правитель, спустився з неба, і люди, що зустріли його, проголосили його володарем (ценпо), посадили на трон (ті) і понесли трон, поклавши на шиї (н’я), звідки й ім’я Н’ятіценпо. Н’ятіценпо мав відкрити двері до лха — богів і закрити двері у мертвих, тобто захистити світ живих від світу мертвих.

129

У тибетському суспільстві пережитки групового шлюбу, що відбилися у наявності різних форм шлюбу і дошлюбних відносин, багато в чому вплинули на відсутність умовностей, заборон, табу тощо.

130

Праведники народжуються у Чистій землі — Сукгаваті (скр.), чи Девачен (тиб.) — обителі блаженства, де перебуває будда Амітабга, або Безмежне світло.

131

Тибетський різновид гри в го, чи мігманг (досл. множинність очей).

132

Повалення Маньчжурської династії у 1911 р. і проголошення республіки призвело до військових конфліктів, довгої громадянської між силами Китайської Республіки і китайськими комуністами впродовж 1927–1950 рр. з перервами на спільну антияпонську війну (1937–1945).

133

У Китаї був спосіб торгуватися «на пальцях», тобто на дотик під прикриттям рукава (широкого в китайському традиційному одязі), щоб не бачили конкуренти, про яку ціну йдеться.

134

Базове вчення буддизму про обумовлене існування, що відоме як причинно-наслідковий зв'язок, або карма; описує діяльність окремих елементів — дгарм в процесі буття, послідовність їх виникнення. Ланцюг причинно-залежного походження складається з низки етапів існування, що ведуть живих істот (у тому числі і людину) від нарождення до старості й смерті, а потім до нового нарождення як результат причини, умов наслідків.

135

Гірська галка — клушиця (Pyrrbocoraks pyrrhocoraks).

136

Сніжний голуб (С. leuconota). Пір'я на голові в нього грифельно-сіре, на шиї й грудях — біле, іноді бурувато-сіре; хвіст — сизий з білою смужкою; лапи червоні.

137

Гумористичний персонаж тибетського фольклору, на зразок Ходжі Насреддіна, навіть згадки про якого викликають сміх та усмішки в кожного тибетця, незалежно від його стану, від поважного лами до простого чабана.

138

Зміна одягу — символ зміни тілесних одіянь, зміни долі, перевтілення.

139

Так китайці називають Чумацький Шлях.

140

Тексти «Бардо Тходол, або Звільнення завдяки почутому» (тиб. тходол), від проміжного стану між життям і смертю (тиб. бар) — своєрідні путівники для небіжчиків, що читалися ченцем, були властиві усім школам тибетського буддизму, а також релігії бон. Найпоширеніший такий текст належить школі гелук і відомий як «Тибетська книга мертвих», чи «Бардо Тходол».

141

За змістом вірш навіяний епізодом з міфу про битву між Яком Карва і Конем Кхугронмендаром, молодшим братом, коли середній брат попереджає про загрозу втрати незалежності внаслідок допомоги людини під час битви.

142

Йдеться про Першу громадянську війну в Китаї (1927–1936) між Ґоміньданом на чолі з Чаном Кайші — білими і послідовниками Китайської комуністичної партії (створена 1921 р.) на чолі з Мао Цзедуном — червоними.

143

Місто центрального підпорядкування в провінції Сичуань (КНР) з 1997 р. — Чунцін. Місто виникло понад 3 тисячі років тому, протягом 1937–1945 рр. (під час китайсько-японської війни) перебувало у статусі столиці ґоміньданівської Китайської Республіки.

144

Йдеться про Тугбдена Чок'ї-Н'їму (1883–1937), Панчен-ламу IX (VI), який внаслідок протистояння з Далай-ламою XIII перебував у Китаї з 1925-го по 1937 рік.

145

З адміністративним центром провінції Сичуань (КНР) — містом Ченду, що виникло у IV ст. до н. е. пов'язані події китайської революції XX ст.: Сичуанське вересневе повстання 1911 р. Місто перебувало під владою Ґоміньдану до 27 грудня 1949 р.

146

Йдеться про китайських військових, прибічників партії Ґоміньдан.

147

Йдеться про уряд Китайської Республіки на чолі з Чаном Кайші.

148

Йдеться про підписання Акта капітуляції Японії 2 вересня 1945 р. на борту американського лінкора «Міссурі».

149

Йдеться про відкрите збройне протистояння між послідовниками Ґоміньдану і Комуністичної партії Китаю протягом 1945–1949 рр., що завершилося поразкою перших і утворенням Китайської Народної Республіки на чолі з Комуністичною партією Китаю (КПК).

150

Так дослівно з китайської мови перекладається назва хвороби «сифіліс».

151

Йдеться про школу гелук.

152

Мається на увазі Ficus religiosa L. — фікус священний.

Content

Алай Коли курява спаде

Алай Коли курява спаде

Розділ I

1. Дикі дрозди

2. «Шарі»

3. Санг'є Дролма

4. Дорогий гість

Розділ II

5. Квіти в серці

6. Убивство

7. Великий землетрус

Розділ III

8. Білий сон

9. Хвороба

10. Гелук — нова релігійна течія

11. Срібло

Розділ IV

12. Гості

13. Жінка

14. Людські голови

15. Втрачені ліки

16. Коли вуха квітнуть

17. Макова війна

Розділ V

18. Язик

19. Книги

20. Чого мені слід боятись

21. Розумний і дурень

22. Англійська пані

Розділ VI

23. Фортеця

24. Ячмінь

25. Тусиня

26. Дролма

Розділ VII

27. Кохання й доля

28. Заручини

29. Почалося

30. Нові васали

Розділ VIII

31. Ринок на кордоні

32. Новини з півдня

33. Запеклий ворог

34. Повернення додому

Розділ IX

35. Диво

36. Зречення престолу

37. Я мовчу

Розділ X

38. Вбивця

39. На північ

40. Гість іздалеку

41. Повільно й швидко

Розділ XI

42. Про майбутнє

43. Вони постаріли

44. Зустріч туси

45. Отрута квіток сливи

Розділ XII

46. Люди, які мають колір

47. Нужник

48. Гуркіт гармат

49. Коли спала курява

Післямова

Інформація видавця

Примітки