Галушко Кирилл Юрьевич

Українська Держава — жорсткі уроки. Павло Скоропадський Погляд через 100 років

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2018

ISBN 978-617-12-5277-6 (fb2)

Жодну з частин цього видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Електронна версія зроблена за виданням:

УДК 93/94

Г16

Під загальною редакцією кандидата історичних наук Кирила Галушка

Авторський коллектив: Кирило Галушко, Юрій Терещенко, Ігор Гирич, Георгій Папакін, Тетяна Осташко, Володимир Лободаєв, Сергій Громенко, Євген Пінак, Андрій Харук

Дизайнер обкладинки Олексій Ачкасов

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», видання українською мовою, 2018

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», художнє оформлення, 2018

Галушко Кирило

Українська Держава — жорсткі уроки. Павло Скоропадський

Від упорядника. «Гідра» української контрреволюції: 100 років правої альтернативи України

Уже другий рік Україна відзначає сторіччя Української національної революції 1917—1921 рр. Проте для загалу українців постаті тієї доби або маловідомі — як, наприклад, більшість військових діячів, або ж досі перебувають у тлумі давніх ідеологічних міфів чи брудних шат радянської пропаганди. А остання, м’яко кажучи, не симпатизувала українському політичному проекту. Відповідно, професора Грушевського намагалися просто забути як випадковість, Скоропадський став «оперетковим гетьманом», а Петлюра — «погромником». Українська армія тієї доби — просто «гайдамаки», тобто бандити… Єдиний яскравий образ, що після нової російсько-української війни набув популярності, — це герої Крут, юнаки, які героїчно загинули під кулями тодішніх російських агресорів. «Кіборги» того часу. Але й досі ми не маємо якісних фільмів чи медійних проектів про ту добу, і тому суспільство може спиратися у своїх уявленнях поки що переважно на тексти — видані або розміщені в Інтернеті.

До цього інформування громади прагне долучитися і громадський просвітницький проект «Likбез. Історичний фронт», який протягом чотирьох років є єдиним загальнонаціональним проектом із популяризації історії України. Будь-яку цікаву інформацію про той час можна прочитати на нашому сайті likbez.org.ua та в спільних проектах із видавництвами і газетами. Давній наш партнер — видавництво «Клуб Сімейного Дозвілля» — опублікувало нашу нову, першу за 80 років «Історію українського війська» за редакцією В. Павлова (2016), а також окреме «Військо Української революції 1917—1921 рр.» Є. Пінака та М. Чмира (2017), збірник за редакцією В. Лободаєва «Війна з державою чи за державу? Селянський повстанський рух в Україні 1917—1921 років» (2017). Імовірні альтернативи розвитку нашої історії того часу викладено в провокативному дослідженні журналіста та історика Д. Шурхала «Українська якбитологія» (2017). Щотижня на інтернет-шпальтах газети «Ділова столиця» хроніку подій сторічної давнини викладає проект «Наша Революція», очолений Г. Єфіменком. Приємно, що ці змістовні та цікаві виклади збирають для спільної праці десятки найкращих істориків України.

Тепер у руках читача — черговий доробок моїх колег: збірник про Українську Державу 1918 р. та її очільника — Павла Скоропадського. Як і в попередніх виданнях, ми зібрали під однією палітуркою і палких симпатиків гетьмана, і скептиків, і противників, бо ідеологією Likбезу є плюралізм та суперечка істориків. Бо саме вони дадуть можливість прискіпливому читачеві відчути пошуки науковців і збагнути, як сьогоднішні реалії впливають на їхні оцінки минулого. Ми хотіли б, щоб здоровий глузд сучасного українця дав змогу йому віднайти серед історичних фактів ту історичну правду, яка видавалася б йому найбільш «правдивою»… Тож тепер варто в найзагальніших рисах провести читача в нетрі Української Держави 1918 року…

***

Двадцять дев’ятого квітня 1918 р. в Києві відбувся хліборобський з’їзд, організований за ініціативи Союзу земельних власників, на якому генерала Павла Скоропадського було проголошено гетьманом України. У ніч із 29 на 30 квітня його прибічники захопили всі державні установи та найважливіші об’єкти. Так місце УНР зайняла Українська Держава, або Гетьманат.

Свою діяльність Скоропадський розпочав із рішучої відмови від соціалістично-популістської політики Центральної Ради і власних обіцянок повернути життя в нормальне річище. Ці постулати концентровано подані в «Грамоті до всього українського народу» від 29 квітня 1918 р. У Грамоті проголошено:

«Колишній Український Уряд не здійснив державного будівництва України, так як був зовсім не здатний до цього. ...Анархія триває на Україні, економічна руїна і безробіття збільшуються і поширюються з кожним днем, і нарешті перед багатющою колись Україною постає грізний привид голоду. При такому положенні, яке загрожує новою катастрофою Україні, глибоко сколихнулися всі трудові маси населення. Вони виступили з категоричними вимогами негайно збудувати таку державну владу, яка здатна була б забезпечити населенню спокій, закон і можливість творчої роботи. Як вірний син України, я ухвалив відгукнутися на цей заклик і взяти на себе тимчасово всю повноту влади».

Узявши у свої руки (так би мовити, «на прохання трудового народу») владу, гетьман проголосив своєю метою «добро і користь всієї дорогої нам України». Що ж конкретно обіцяв Скоропадський? Парадоксально, але майже те, що стало гаслами державного будівництва України після 1991 р., коли всі акцентували на потребі якомога швидше перейти до ринку й подолати негативні наслідки «соціалістичної системи господарювання». Такі ж завдання, але щодо «соціалістичної Центральної Ради» ставив і Павло Скоропадський, пропонуючи всі очевидні рецепти: від відновлення приватної власності та свободи підприємництва до соціального захисту трудящих:

«Права приватної власності як фундаменту культури і цивілізації відновлюються повною мірою, і всі розпорядження колишнього Українського уряду, а також тимчасового російського уряду відміняються (...) Відновлюється повна свобода по розробці купчих з купівлі-продажу землі. Поруч з цим будуть проведені заходи по виведенню земель за відповідною дійсною їх вартістю від великих власників для наділення земельними ділянками малоземельних хліборобів. Одночасно будуть твердо забезпечені права робітників класів. (...) На економічному фінансовому полі відновлюється повна свобода торгівлі і відкривається широкий простір приватного підприємства й ініціативи».

Як відомо, плани Скоропадського (так само як і плани Центральної Ради) не було реалізовано, а його постать досі зумовлює запеклі дискусії. Однак, незважаючи на всю неоднозначність оцінок як тодішніх, так і нинішніх дослідників, діяльність Скоропадського заслуговує уважного ставлення саме з погляду його внеску в розвиток української державності та становлення цивілізованої правової культури.

Як розумів гетьман свої владні повноваження? Слід звернути увагу на заяву Ради Міністрів Української Держави від 10 травня 1918 р.: «Гетьман не думає стати самодержцем. Назва “Гетьман” — це втілення в історичній національно-українській формі ідеї незалежної та вільної України. Стоячи на чолі українського уряду, гетьман тим самим відновлює і закріплює в народній свідомості думку про невід’ємні народні і козацькі вольності». Як зазначав сам Скоропадський у своїх «Спогадах», спочатку він «не думав про відновлення на Україні гетьманства, а тільки про дуже коротку диктатуру на час, поки вдасться сформувати іншу більш помірковану владу», але дуже скоро ці невиразні думки набули чітких і, додамо, цілком сучасних обрисів: «...Створити здатний до державної роботі сильний уряд; створити армію і адміністративний апарат, яких в той час фактично не існувало, і за їх допомогою створити порядок, який спирається на необхідність провести необхідні політичні і соціальні реформи». Політичну реформу Скоропадський уявляв не як «диктатура вищого класу, не диктатура пролетаріату, а рівномірна участь всіх класів суспільства в політичному житті краю».

Тепер ми маємо дещо заглибитися в реалії Української Держави, оскільки Гетьманат Скоропадського — це поки що єдиний прецедент у новітній українській історії, коли влада була консервативною, а пріоритети — ринковими, коли приватну власність уважали основою цивілізації, глава держави за характером був лібералом, розмовляв російською, але популяризував і впроваджував українську та ще й намагався вибудувати правовий і, до того ж, традиційний для української історії устрій з опорою на козацький стан земельних власників. Зважаючи на реалії 1918 р., кожен пункт зумовлював багато проблем, тому життєвий вік останнього Гетьманату був коротким. Але цей феномен заслуговує на увагу.

Установлення влади Павла Петровича Скоропадського, що тривала лише 26 тижнів, породило значну кількість конфліктів, які в різних формах тривають донині. Історія визвольних змагань 1917—1921 рр. свідчить (з певною мірою спрощення) про наявність у тодішній час лише двох форм національної державності у Великій Україні — УНР (у двох «іпостасях» — Центральної Ради і Директорії УНР) і Української Держави гетьмана. Оцінки й тлумачення цих двох форм національної державності постійно змінюються в міру зростання нашого досвіду сучасного державотворення. Якщо на початках Незалежності непохитними були симпатії до Центральної Ради та її лідера Михайла Грушевського, то згодом ваги інтелектуальної «моди», здається, зрушили в бік гетьмана. Але це — в істориків. А для загалу всі останні десятиліття провідні персонажі тієї доби є відомими хіба на прізвище.

«УНР проти Гетьмана» чи «Гетьман проти УНР» — це не тільки абстрактна наукова суперечка. Це конфлікт двох світоглядів, яким складно порозумітися і домовитися між собою. Наприклад, часто замість дещо розпливчастого терміна галицького походження «Визвольні змагання» уживають термін «Національна революція» або «Українська революція 1917—1921 рр.». Певною мірою це справедливо, тому що революція і революційна політика мали місце. Але що ж тоді робити з Гетьманатом, який, безумовно, був контрреволюцією і реакцією стосовно демократичних і соціалістичних прагнень УНР (щоправда, переважно в соціально-політичному, а не патріотичному сенсі) і, відповідно, має із цієї схеми випадати? Але, з іншого боку, чи слід ототожнювати процес націєтворення і держави лише з революційними перетвореннями? Згадаймо, що дійсна «революція» Хмельницького за своїм обґрунтуванням і споконвічним змістом слова була контрреволюцією (тобто відновленням колишньої справедливості, «відновлення вольностей»). А от за наслідками вона стала революцією, зламавши адміністративну систему й соціальну структуру Речі Посполитої на Наддніпрянщині.

Ми зараз маємо лише на 25 років більший досвід побудови своєї держави, аніж українці 100 років тому, щоправда, без наслідків світової і російської громадянської війни, але будь-хто й сьогодні розуміє значення стабільності держави для створення життєздатного національного організму. У цьому сенсі Помаранчева революція 2004 р. або Революція гідності 2013—2014 рр. теж були «контрреволюцією», бо основною вимогою було відновлення свободи, утиснутої «старою владою». Економічні та зовнішньополітичні пріоритети «ідеології» двох наших останніх революцій теж були цілком ліберально-консервативними — у широкому розумінні цього терміна.

Гетьман Скоропадський прагнув до певної консервації, стабілізації європейських цінностей власності, права і порядку, але досяг (якщо досяг) їх ненадовго; уенерівці ж жадали справжньої Революції — і отримали її у всьому, ставши черговими зі «з’їдених» нею своїх дітей. Адже потужність і популізм більшовицької революції були масштабнішими, і в сенсі радикалізму уенерівці зазнали поразки.

Такі суперечки й конфлікти, перенесені в сучасність, мають і інший бік: дискусії щодо питання, яка з «команд» 1917—1921 рр. була правою в принципі, припускають, що може бути якась панацея, один-єдиний дієвий рецепт утворення незалежної, самостійної, соборної держави. І ефективність цього рецепта не залежить від того, у якому році, місяці, у якій політичній місцевій і світовій кон’юнктурі це відбувається та які дійові особи це здійснюють. Але так, на жаль, не буває, оскільки політика — мистецтво можливого.

А в кожен конкретний час обсяги цього можливого різні. Говорячи простіше, і УНР, і Українська Держава — породження тодішнього українського «національного» (у найширшому сенсі) духу, політичної культури, соціуму, ментальності. І як би не відрізнялися їхні «концепції», їх проектували на один і той же народ, а відбувалося це в майже однаково ворожому оточенні. Критики Грушевського, Петлюри, Скоропадського часто забувають, наскільки швидко в ті роки все відбувалося, як надзвичайно сильно тоді стиснувся час. На вивчення цих бурхливих 3—4 років в українських школах і вишах нині відведено стільки ж навчальних годин, скільки на яке-небудь «звичайне» століття епохи Середньовіччя. І мало хто з тодішніх політиків міг би впевнено стверджувати, що саме він «рухає» події, а не вони тягнуть його в невідомому для нього напрямі. І навряд чи хтось колись зможе, наситивши комп’ютер нескінченним обсягом історичної інформації, побудувати логічну і внутрішньо прогнозовану модель того, що відбувалося у Східній Європі в 1917—1921 рр.

Але повернемося до гетьмана. Критика на адресу Павла Скоропадського зазвичай концентрується навколо двох проблем: 1) він незаконно захопив владу й став маріонеткою окупаційної німецької влади; 2) він установив антидемократичний диктаторський режим і проводив антинародну й антиукраїнську політику. Підстави для звинувачень, звичайно, є: усунення Центральної Ради від влади легітимним актом не назвеш; німецька окупаційна влада, справді, істотно впливала на політику Української Держави; під час правління гетьмана поширився народний повстанський рух, спричинений соціальною політикою уряду та реквізиційно-репресивними діями австро-німецьких союзників; Грамоту про федерацію з Білою Росією, підписану Скоропадським під кінець перебування при владі, дійсно можна вважати кроком назад у справі української незалежності.

Однак тут постає інша проблема — «демонізація», або зневажливе ставлення до особистості Скоропадського, однаково притаманна як противникам гетьмана з українського лівого табору, так і російським монархістам, а також радянсько-російській історіографії загалом. Постає питання: так на чий же млин лив воду цей «політичний перевертень»?

Справа з «маріонеткою окупантів» має дуже простий вигляд: майбутній гетьман народився у Вісбадені (Німеччина), можливо, мав постійні германофільські симпатії і в 1918 р. вирішив полегшити життя своїх німецьких друзів в Україні. Проте насправді Німеччину й німців Павло Скоропадський знав набагато гірше, ніж Англію чи Францію (він усе життя був франко- та англоманом); сумнівні також його германофільські настрої після чотирирічної участі у війні з Центральними державами, на якій генерал Скоропадський був одним із яскравих воєначальників російської сторони (за щось же його цар золотою зброєю нагородив?); якщо в еміграції гетьман був змушений залишитися жити в Німеччині (оскільки вона не забувала колишніх союзників), то свого сина Данила він згодом відправив до Великобританії, до якої мав симпатії давніші, ніж до Німеччини. Та й, урешті-решт, не Скоропадський же запросив німців в Україну, чудово знаючи їхні плани щодо розв’язання продовольчої проблеми за рахунок УНР, — бо Брестську угоду підписував усе-таки не він. Це був наслідок політики Центральної Ради.

Як свідчать дослідження, зіткнувшись із реальною ситуацією в Україні й нездатністю (і, будемо відверті, небажанням) Центральної Ради виконати всі взяті на себе зобов’язання через її «адміністративну неспроможність», німці опинилися перед вибором: або змінити статус України — із країни формальної союзниці на країну окуповану, або знайти тут собі іншого, більш надійного й кваліфікованого політичного партнера.

Можливість більшої «слухняності» нової «маріонетки-Скоропадського» не має нас цікавити, тому що від «неслухняності» попереднього українського уряду мало що залежало в реальному житті. Ініціатива Скоропадського й «хліборобів», які проголосили його гетьманом, не дала змоги українській державності припинити своє існування вже в 1918 р., більше того — вона дала їй другий шанс, правда, уже не за таких сприятливих умов, що були в Ради восени 1917 р. А далі діяло «мистецтво можливого», причому ці можливості постійно скорочувалися.

Критика «антиукраїнськості» гетьмана переважно сягає корінням у соціальні комплекси: нащадок гетьмана XVIII ст., аристократ, Пажеський корпус, російський генерал, належав до загальноімперської еліти, розмовляв російською мовою. Звичайно, якби він був не генералом, а поручиком, не поміщиком, а з незаможних, навчався не в Пажеському корпусі, а в унтер-офіцерській школі, розмовляв не російською, а «суржиком», то симпатії до нього українських лівих, які ототожнювали українців із нижчими соціальними шарами й соціалістами, були б більшими. «Ці люди не винесуть у своєму оточенні ніякого пана. У цьому корінь їх опозиції до гетьмана», — так писав у 1918 р. про ставлення лівих до Скоропадського директор Українського телеграфного агентства Дмитро Донцов.

Але що ж можна вважати значним внеском «антиукраїнця»-Скоропадського в українську справу? По-перше, це, звичайно, спроба налагодити роботу державних інститутів, чиновницького апарату та правоохоронних структур, що було вже більш кваліфікованою спробою державного будівництва порівняно з попереднім періодом. По-друге, розгортання міжнародних контактів України (визнання суверенітету Української Держави багатьма країнами) і перше переведення зв’язків із Росією у форму офіційних міждержавних відносин. По-третє, заходи щодо українізації освіти й поширення української мови як державної. Серед кроків на підтримку національної культури і науки можна назвати створення нових університетів та інститутів (Київський державний український університет, Кам’янець-Подільський державний український університет, Катеринославський університет, Одеський політехнічний інститут, Київський архітектурний, Київський клінічний, Одеський сільськогосподарський та ін.), мережі культурних (Державний народний театр, Молодіжний драматичний театр, Перша народна опера, Перший український національний хор, Державний симфонічний оркестр ім. Лисенка та ін.) і наукових (Українська Академія наук, Національна бібліотека та ін.) установ.

З огляду на такі дії Скоропадського, навряд чи можна довести будь-який конфліктний характер його відносин з українською культурою і мовою. Конфлікт мав місце у відносинах із певними національними політичними та соціальними силами. Правда, у такому разі складно остаточно визначити, яка ж сторона в конфлікті українських «лівих» та українських і неукраїнських «правих» мала більший націєтвірний потенціал, оскільки форма й декларації далеко не завжди відповідали реальним справам.

За своїми ознаками Гетьманат Скоропадського цілком відповідає рисам численних європейських авторитарно-консервативних режимів, з усіма їхніми перевагами й недоліками. В історичних умовах Другої світової війни найближчим аналогом Гетьманату Скоропадського була влада маршала Петена в окупованій німцями Франції. Але з уточненням, що перед цим Франція зазнала поразки, а не запросила німців як союзників. Тому є нюанси. Однак на шляху часто дратівливих історичних аналогій нас має і дещо зупиняти, а саме — короткий термін правління гетьмана, який не дав змоги розвинути й розвернути всі внутрішні політико-правові тенденції його режиму, показати, до чого ж насправді прагнув П. Скоропадський. Гетьман офіційно керував країною «до виборів Сейму й початку його роботи». Знову-таки складно остаточно встановити характер і перспективи видозміни статусу одноосібної влади гетьмана — на користь особистої диктатури з національним забарвленням, на користь президентства або в напрямі конституційної монархії.

Доречно погодитися з думкою істориків про те, що потрібно розмежовувати Українську гетьманську державу 1918 р. та ідею української спадкової монархії у формі Гетьманату, яка була напрацьована вже потім, у 20-х роках ХХ ст. Так, справді, не Скоропадський заснував в еміграції гетьманський рух; він на звичайних підставах уступив у листопаді 1921 р. до Українського союзу хліборобів-державників, що його створив роком раніше В’ячеслав Липинський. Характерно, що ідеолог українського консерватизму Липинський тоді боявся, що Скоропадський «недостатньо реакційний, що він демократ... Він не погоджується стати спадковим гетьманом, а нам потрібна монархія, бо після смерті гетьмана знову почнеться агітація, боротьба партій, тобто Руїна».

У 1918 р. порятунком для гетьмана міг би стати який-небудь консенсус організованих українських національних політичних сил, але цього не сталося. З іншого боку, він міг би уникнути звернень за політичною підтримкою до українських лівих, якби його режим мав міцну соціальну базу. Плани Скоропадського в цьому напрямі відомі: опора на дрібних землевласників-козаків, які б стали соціальною та військовою основою Гетьманату. Але цю опору ще треба було сформувати, фактично створити за допомогою аграрної реформи і відновлення козацького стану. А на селі вже розпалювалося багаття повстанського руху: більшовицьке роздавання землі під час нетривалого перебування радянської влади видавалося їм кращим, аніж якась «приватна власність» чи «земельна реформа». А на перетворення такого масштабу, знову-таки, був потрібен і час, і можливості, і люди, — але часу, можливостей і людей у гетьмана було замало. Деякі соціальні процеси просто вийшли з-під контролю. Більш реальними були реквізиції продовольства, що проводилися австро-германцями.

«Одна з головних моїх помилок, — писав згодом Скоропадський, — була викликана тим, що моя поява на посаді гетьмана відбулася не зовсім планомірно, а майже раптово для мене самого, і що перед прийняттям влади у мене не було людей, з якими б освідчився, які б поділяли мої переконання, які б довіряли мені, а я цілком їм (...) Гетьман, перш ніж приступити до виконання своїх обов’язків, по-моєму, повинен був підшукати собі людей, з числа найбільш відповідних, на посади міністрів, порозумітися з ними по всіх корінних питаннях сам і лише тоді йти на справу».

Згодом, маючи вже позаду гіркий досвід 1918 р., гетьман проводив театральні аналогії на адресу українських лівих політиків:

«Усі покоління нинішніх українських діячів виховані на театрі, звідки пішли любов до всякої театральності і захоплення не стільки сутністю справи, скільки її зовнішньою формою. Наприклад, чимало українців дійсно вважало, що з оголошенням у Центральній Раді самостійної України Українська Держава є доконаним фактом. Для них українська вивіска була вже чимось, що вони вважали непорушним».

Перебіг подій 1917—1921 рр. занадто прикро для українців засвідчив правильність його думок. У цьому сенсі консерватори на кшталт Дмитра Донцова, відомого історика Дмитра Дорошенка й нечисленні представники партії «хліборобів» були більш конструктивними. Але ця «театральність», зізнаємося, більше торкається 1917 р. Адже опонент Скоропадського Петлюра не був заручником німецької окупації (чи союзу?) і власним військом тривалий час опирався червоним та білим росіянам. Тоді часи «театру» вже минули, і драми й трагедії зійшли зі сцени в реальне життя. А комедіям, на жаль, місця не лишилося. Пролита тоді кров ненадовго, але розділила Україну та Росію.

Ставлення гетьмана й того ж (відомого згодом як ідеолог українського націоналізму) Донцова до перспектив культурних (не кажемо про політичні) відносин з Росією в ряді аспектів не мали принципових відмінностей, незважаючи на давню «русофобію» Донцова і «русофільство» Скоропадського. Якщо не брати до уваги міждержавний аспект, то вони розуміли їх як конкуренцію культур. Донцов писав: «Не знаю, може, колись зайде мова про якесь наше ставлення до Росії, але не тепер, а тоді, коли свою культуру розвинемо. Це справа хіба що наших дітей і онуків». Натомість гетьман робив такі зауваження: «Навіть у колах університету Св. Володимира була така думка, що тепер слід підтягнутися, оскільки все те українство, яке раніше було, — це була оперетка, а тепер воно йде вглиб. Я особисто сповідую в цьому відношенні повну свободу. Нехай буде боротьба двох культур, це область, де насилля не потрібно». Цікаво, що нашому суспільству досі більш відомий образ саме «опереткового гетьмана», — завдяки популярності творів відвертого несимпатика України киянина Михайла Булгакова.

Якщо «економічно», то Скоропадський хотів бачити Україну, «вкриту лише одними дрібними, високопродуктивними, власними господарствами, які продають буряк цукровим заводам, які вже всі стали акціонерними, причому заводи повинні були мати і частину капіталу в дрібних акціях, щоб більш статечні і культурні хлібороби-власники могли їх придбати». У перспективі соціальною основою Гетьманату мав стати прошарок дрібних і середніх землевласників, які утворили б відроджений козацький стан, національно свідомий й економічно міцний.

Але початок осені 1918 р. засвідчив, що Скоропадський не встигав за подіями. У низці напрямів потрібно було поспішати, щоб досягти стабілізації режиму. Передусім — аграрна реформа, будівництво армії, заміна Кабінету Міністрів на більш дієвий. Складно однозначно сказати, чи було це зволікання наслідком хитань гетьмана, який був змушений реагувати на позиції, вплив і взаємини абсолютно протилежних за своїми орієнтирами політичних сил (українських соціалістів, хліборобів, проросійських кіл, німців, поміщиків, збунтованого селянства), або ж наслідком протидії німців і австрійців (зокрема, у військовому питанні). Утім завдяки останнім удалося навіть тимчасово отримати під український контроль кораблі Чорноморського флоту — щоправда, гетьманові це мало чим допомогло.

Криза стала явно відчутною на початку листопада, коли революції в Німеччині та Австро-Угорщині позбавили гетьмана реальної військової підтримки союзників; а країни Антанти, недооцінивши консервативний характер влади Скоропадського в умовах боротьби з більшовизмом, відмовилися вступити з ним у приязні стосунки, вважаючи його «німецькою маріонеткою». Така риторика з їхнього боку була спричинена ще й тим, що вони вже зробили ставку в Росії на Антона Денікіна, для якого ніякої України не могло бути. Уряд гетьмана був одиноким у конфлікті і з ворожим селянством, скривдженим поверненням поміщиків і хлібними реквізиціями німців, і з українськими лівими партіями, які спочатку утворили опозиційний Національний Союз, а потім і повстанську Директорію, і з російськими монархістами, які відчули підтримку загальноросійської справи з боку Антанти. Федеративна грамота, що проголошувала наприкінці правління гетьмана чергове приєднання до Росії на федеративних засадах, остаточно відштовхнула від нього свідомих українців, а значна частина патріотів помірних поглядів відчула себе обдуреною.

Кирило Галушко, координатор громадського просвітницького проекту «Likбез. Історичний фронт»

Розділ 1. ВИТОКИ

Монархічно-династичний принцип в Україні. Перший і другий Гетьманат

Відомо, що титулатура київських правителів не була винятково князівською. Ще в ІХ ст. вони застосовували хазарський монарший титул хаган (хакан), який у тогочасній дипломатичній практиці був рівнозначним царському чи королівському.

Як свідчить Пруденцій, придворний капелан імператора Людовика І Благочестивого, у 839 р. до останнього прибуло посольство візантійського імператора Феофіла, який «прислав також... деяких людей, які стверджували, що вони, тобто народ їх, називається Рос (Rhos); король (rex) їх, іменуємий хаканом (chacanus), направив їх до нього (Феофіла)...»1

Інше джерело, а саме послання імператора франків Людовика ІІ до візантійського імператора Василія ІІ, свідчить, що у візантійській імператорській концепції близько 870 р. давньоруського князя, як і у 839 р., продовжували титулувати «хаганом».

Тенденція піднесення рівня титулування правителів Старокиївської держави посилюється зі зростанням її могутності, впливу й авторитету в міжнародних відносинах. Не випадково один з палких прихильників зміцнення єдності Старокиївської держави й незалежності руської церкви, носій ідей Володимира Великого та Ярослава Мудрого, митрополит Іларіон також застосовував до них саме цей титул. У цьому ж ряду фактів, які свідчать про зростання авторитету київських володарів і суспільне усвідомлення введення в ужиток більш високого рівня їхньої монархічної титулатури, є запис-графіті на стіні Софійського собору в Києві про смерть «цесаря нашого» Ярослава Мудрого.

З утвердженням християнства застосування монархічного титулу зі Сходу було вже неможливим. Дехто з дослідників висловлює припущення, що Володимир Великий був коронований. Зокрема, такого факту не заперечував М. Грушевський. Він зазначав, що «з історичного становища коронація Володимира зістається поки що тільки гіпотетичною, хоч і дуже правдоподібною»2. Однак уважав, що коронування відбулося зі сторони Візантії.

Одруження Володимира з візантійською принцесою Анною водночас із хрещенням Русі свідчили, що Старокиївська держава отримала вищий ранг у візантійській ієрархічній шкалі держав і була серйозною підставою для більш високої титулатури правителя Русі. Прикметно, що саме в цей час руки «дочки священної імперії» безуспішно домагався французький король Гуго Капет, засновник нової династії монархів Франції. Отже, честолюбний будівничий швидко зростаючої київської держави стає не просто членом родини європейських монархів, а й посідає почесне місце в її ієрархії, відтіснивши інших претендентів.

Після 988 р. відбувся неодноразовий обмін посольствами між Києвом і Римом. У 1000 р. посольство від папи Сильвестра ІІ, яке за два-три місяці перед тим коронувало правителя Угорщини Стефана, прибуло до Києва, при цьому посольство супроводжували також посли чеського та угорського королів. Згідно з папською традицією це означало, що вони виконують функцію свідків коронації. Отже, можна припустити, що саме в 1000 р. відбулася коронація Володимира Великого королівською короною. Наступного 1001 р. до Риму було відправлено послів із Києва скласти відповідну подяку понтифікові, до чого були зобов’язані новокороновані монархи. Відтоді й аж до 1169 р., тобто до руйнування Києва Андрієм Боголюбським, західноєвропейські хроністи титулують монархів Русі-України саме королями, а не князями.

Дуже важливою нам видається інформація про Володимира, наведена єпископом Титмаром Мерзебурзьким у його «Хроніці». Вона є вагомою ще й тому, що друга половина володарювання Володимира надто лаконічно висвітлена в літописах. Цілком імовірно, що значна частина відомостей про це, зокрема й така прикра для Візантії подія, як коронація київського князя папою, була вилучена пізніше грецькими церковними ієрархами та їхніми київськими відпоручниками, які ретельно «редагували» згадки про небажану для Візантії монархічну титулатуру суверенних старокиївських королів.

Утім, німецький хроніст, сучасник київського володаря, титулує його «королем Русі Володимиром (rex Ruscorum Wlodemirus)», а польського князя Болеслава Хороброго — герцогом (dux).

Титмар засвідчив водночас близькість Володимира до Риму, зауваживши, що він «довго правив згаданим королівством (regnum), помер у літньому віці й похований у великому місті Києві (Cuiewa) в церкві мученика Христова папи Климента поряд із згаданою дружиною — їхні саркофаги стоять посередині храму»3. Отже, йдеться про Десятинну церкву, де зберігалася частина мощей св. Климента, вивезена Володимиром після свого хрещення з Херсонеса. Інша частина була привезена з Херсонеса до Риму слов’янським просвітителем Кирилом. Таку саму королівську титулатуру Титмар застосовує і до Ярослава Мудрого. Окрім обох київських володарів, титул короля (rex) він також уживає щодо англійських королів, скандинавських конунгів, угорського Стефана І, тоді як до польських, чеських і полабських князів — тільки dux (герцог).

Англійська «Хроніка» Роджера з Хаведена (пом. 2001 р.) фіксує, що син англо-саксонського короля Едмунда Залізнобокого Едуард після смерті батька втік до Русі, де був із честю прийнятий королем цієї землі Малесклодом. Під цим іменем у західноєвропейській історіографічній традиції відомий Ярослав Мудрий. Німецький історик Ламберт Герсфельдський (пом. 1088 р.), автор всесвітньої історії («Annales»), доведеної до 1077 р., називає королями синів Ярослава — Ізяслава і Святослава. Доньку Володимира — Марію Добронігу в деяких джерелах згадують як «Filia Rusciae Regis» (донька руського короля), тоді як її чоловіка польського князя Казимира Обновителя — як dux (князь). До речі, польські джерела попри чисельні конфлікти між Польщею і Руссю застосовують до володарів останньої титул королів. Ну і, звичайно, папська курія, яка найбільш прискіпливо стежила за вживанням титулів володарів середньовічних держав Європи, уживає щодо старокиївських правителів титул rex (король), а щодо їх держави — regnum (королівство).

1

Древняя Русь в свете зарубежных источников. Под ред. Е. А. Мельниковой. — М.: Логос, 1999. — С. 288.

2

Грушевський М. Історія України-Руси. — Т. І. — К.: Наукова думка, 1991. — С. 510.

3

Древняя Русь в свете зарубежных источников. — С. 319.

Гетьман Богдан Хмельницький

Визнання Європою такої титулатури не могло бути випадковим. Її застосування в тогочасному феодальному світі мало спиратися на певний конкретний державно-правний акт, який легітимізовував новий статус володаря Русі. Таким актом, без сумніву, могла бути лише коронація за західноєвропейським зразком. Принагідно зазначимо, що навряд чи Ярослав Мудрий міг би виконати свою роль «тестя Європи» й поріднитися з більшістю династій тогочасного європейського середньовічного світу, будучи просто князем.

У 70-х роках ХІ ст. загострилися стосунки між Ізяславом Ярославовичем та його братами Святославом і Всеволодом. Однією з причин було намагання Ізяслава замінити право сеньйорату (переходу влади до найстаршого брата) правом прямого династичного успадкування (переходу влади до найстаршого сина). Позбавлений влади Ізяслав був змушений шукати підтримки спочатку в німецького імператора Генріха ІV, а згодом і в Папи Римського Григорія VІІ. Між обома носіями ідеї універсальної християнської імперії тоді почалася гостра боротьба за право інвеститури, і папа використав ситуацію, щоб ще раз піднести свою репутацію чільника християнського світу й підтвердити королівську гідність Ізяслава. Саме в цей час польський князь Болеслав ІІ вів також перемовини з Григорієм VІІ про надання йому королівського титулу. Болеслав отримав корону, але через три роки був позбавлений її внаслідок протидії прихильників германського імператора. Збереглося дві булли папи, адресовані Ізяславу — вигнанцеві, який втратив свою державу й намагався передати її через свого сина Ярополка під опіку св. Петра, і Болеславу, який диспонував незрівнянно сильнішою воєнною і політичною потугою.

Обидва звернення папи промовисто і недвозначно засвідчують статус Русі як королівства та її володаря як короля. У першому документі Григорій VІІ звертається до «короля Русі (rex Ruscorum) і королеви, його дружини» з апостольським благословенням. У другому, адресованому Болеславу ІІ, понтифік титулує його князем (dux). Папа засвідчує, що погодився з проханням Ярополка, сина Ізяслава, який просив узяти «назване королівство з наших рук як дарунок святого Петра». Понтифік зазначає, що він передає Ярополкові «правління вашим королівством (тобто Руссю), керований тим наміром і милосердним бажанням, аби блаженніший Петро уберіг вас, ваше королівство і все ваше надбання своїм перед Богом заступництвом і сподобив вас мирно, всечесно і славно володіти названим королівством до кінця вашого життя...»4

Отже, цілком очевидно, що попри всі драматичні повороти долі київського володаря Григорій VІІ без будь-яких застережень визнавав за ним королівську гідність і за його державою статус королівства. Окрім того, через якийсь час Ярополк (Петро) був коронований папою королівською короною і в такий спосіб були підтверджені династичні аспірації короля Ізяслава. Факт коронації підтверджує і зображення цього акту на мініатюрі з молитовника Гертруди, дружини Ізяслава, доньки польського князя Мєшка ІІ. Ця пам’ятка записана на листах, приплетених до Псалтиря, що належав Гертруді. Надзвичайно добре освічена, вона, цілком імовірно, була автором текстів молитов, у яких вона молилася «за нашого короля». Факт згадки про Ізяслава як короля саме дружиною свідчить про цілком органічний характер його вжитку на різних рівнях, зокрема й на побутовому.

Західноєвропейський вектор політики київських володарів спричинив неабияке занепокоєння Візантії. Грецька дипломатія намагалася скрізь наставляти на найвищі церковні посади в Русі своїх речників, які насаджували в давньоруському суспільстві жорсткі антилатинські настрої. Під час правління Володимира Мономаха, сина грецької царівни, грецьким священикам була надана можливість «цензурувати» ідеологічну діяльність Печерського монастиря. Очевидно, жорсткої фільтрації на догоду Візантії зазнали й згадки про королівську титулатуру старокиївських володарів. Візантія активно підтримувала володимиро-суздальських князів у їхній антикиївській політиці та була натхненником погрому Києва князем Андрієм Боголюбським у 1169 р.

Руйнація Києва мала неабиякий відгомін у західному світі й позначилася на сприйнятті Старокиївської держави та її володарів. Угорські, польські, німецькі та інші хроністи, які ще недавно номінували Київ столицею королівства, тепер називають його центром князівства. Польський хроніст Вінцент Кадлубек (1196—1220) уже називає тодішнього київського князя «дукс де Київ» — володарем (князем) Києва, тоді як Ярослав Мудрий позначений ним титулом рекс — король. Таких прикладів чимало, й вони свідчать, що в очах Європи Київ перестав бути столицею королівства. Однак королівська традиція в Україні-Русі не вмерла, вона ожила з утворенням нових державних центрів на її західних теренах.

З об’єднанням Галицького і Волинського князівств на чолі з новим династом князем Романом Мстиславовичем розпочався новий етап в історії української державності. На відміну від поліетнічної Старокиївської держави, вона розвивається відтепер на єдиному українському ґрунті.

Засновникові нової династії після здобуття Києва вдалося об’єднати фактично всі українські етнічні землі від Карпат і Дунаю до Дніпра та стати сюзереном майже всієї Русі, що дало підстави деяким історикам називати його «творцем першої національної української держави», яка проіснувала як окремий політичний організм до кінця ХІV ст. Могутність і авторитет цієї держави, що здобула загальноєвропейське визнання, стали підставою для континуювання нею королівської традиції Старокиївської монархії. Підтвердити цей її статус могли або папська курія, або німецький імператор. У 1204 р. папа Інокентій ІІІ запропонував Романові королівську корону. Як і у випадку з Ізяславом, ішлося не про піднесення Романа до найвищої гідності, яку він успадкував по праву, а про символічний дарунок — засіб визнання спадкоємця корони Русі. Однак володар нової держави, зв’язаний союзницькими зобов’язаннями з претендентом на німецьку імператорську корону супротивником папи Філіпом Швабським, відмовився від пропозиції понтифікату. Цілком імовірно припустити, що Роман сподівався отримати підтвердження своєї королівської гідності саме від німецького імператора, а не від престолу св. Петра (згадаймо аналогічну спробу Ізяслава І).

Акцептація європейським світом королівської титулатури галицько-волинського володаря, незважаючи на відхилення ним королівської корони від папи, свідчить про те, що він увійшов у європейську державно-політичну термінологію як Romanus rex Ruthenorum — «Роман король Русі». Отже, київська королівська традиція отримала своє продовження в титулатурі Романа, а згодом і його нащадків. Ця титулатура, зокрема, зафіксована в синодику монастиря бернардинів св. Петра в Ерфурті: «Romanus rex Ruthenorum debit nobit XXX marcas» («Роман король Русі, який надав нам 30 марок»).

Прикметно, що у Візантії Романа також номінували згідно з існуючою в Роменській імперії титулатурою щодо європейських королів. Літописець також титулує його візантійським відповідником — «царем у всій Руській землі». Після смерті Романа угорський король Андрій, скориставшись малолітством спадкоємців галицько-волинського володаря і послабленням владних інститутів його держави, захопив Галичину. Невдовзі він долучив до свого титулу титул короля Галичини й Володимирщини (Galiciae Lodomeriaeque). Це означало, що вводячи Романову спадщину до своєї держави, він приєднує країну з королівським статусом. У 1214—1215 рр. Андрій просить понтифікат про помазання свого сина Коломана королем Галичини й про пересилання йому золотої корони «відповідно королівській гідності для нашого сина, щоб тішився одержанням корони від вашої щедроти, подібно як королівським помазанням від Апостольського Престолу»5. З тогочасної конкретно-історичної ситуації випливало, що Андрій Угорський звертався до Риму не про піднесення Галичини до рангу королівства, а тільки про підтвердження королівської гідності своєму синові Коломану як володаря частини своєї держави, тобто про заміну династії Романовичів на династію Арпадів.

Після завершення «угорського періоду», зміцнення позицій Данила Галицького та здобуття ним фактичної влади на теренах усієї Русі-України (окрім Чернігівщини) галицькому володареві повертається королівський титул, успадкований від батька. Уже від початку переговорів із Римом у 1246 р. його титулує папа та його канцелярія як короля Русі, а його державу — як королівство, що його приймають під покров св. Петра й Апостольського Престолу. Звичайно, середньовічна Європа, яка прискіпливо дотримувалась ієрархічних принципів, контрольованих Римом, виключала випадковість у вживанні такої титулатури. Трохи згодом у низці листів Римської Курії Данила титулують як короля Русі, а його брата Василька — короля Володимира. Уточнення титулатури синів Романа, очевидно, було зумовлене кращим ознайомленням Риму з реальним станом речей у Галицько-Волинській державі й фактичним посіданням Васильком Володимирського уділу. Підставою для такої титулатури удільного князя Волині була підтверджена Римом титулатура угорських Арпадів, які короткий час володіли спадщиною Романа. Отже, Василько дістав королівську гідність разом з братом, тоді як жоден із Рюриковичів її не мав. Не мав її і могутній князь володимиро-суздальського князівства Олександр Невський. У листі папи Інокентія ІV до великого магістра Тевтонського ордену від 22.01.1248 Данила титулують «достойним королем Русі» (rex), тоді як Олександра – «шляхетним мужем, князем суздальським» (dux). До цього можна також додати, що навіть попри претензії королів Угорщини на Галичину в одній з угорських грамот, де повідомлялося про переможну битву під Ярославом, Данила титулують як короля Русі, а його супротивника чернігівського Ростислава — князем Галичини. Титулування Данила королем Русі ще до отримання ним королівської корони від папи в 1253 р. свідчить, що він дістав визнання своєї королівської гідності внаслідок права успадкування. Він не потребував якогось нового правового акту з Риму, який визнав Русь-Україну королівством ще від 1000 р. У 1253 р. після тривалих контактів із Римом і певних вагань Данило прийняв від папи Інокентія ІV королівські інсигнії і був коронований у місті Дорогичині. Акт коронації означав, що королівська корона надіслана Данилові як дарунок понтифіка та як знак визнання за ним права наслідування королівської гідності своїх предків. Це був один із проявів інтеграції Русі-України до західного світу й не зумовлював якогось здивування чи заперечення ні в тогочасному галицько-волинському суспільстві, ні в сусідніх європейських державах, з якими українські володарі мали постійні зв’язки, зокрема родинні.

Серед володарів королівства Русі, котрі належали до династії Романовичів найбільш поважною є постать Данилового внука Юрія І Львовича. На збереженій королівській печатці з латинським текстом Юрій І зображений сидячим на престолі, увінчаний короною і зі скіпетром у руці. Печатка засвідчує титулатуру Юрія як короля Русі й князя Володимирії (Волині). Уживання ним королівського титулу супроводжувалося двома надзвичайно важливими подіями, що зміцнювали королівський маєстат українського монарха. Юрій знову об’єднав під своїм скіпетром обидві частини королівства Русі — Галичину й Волинь і добився створення Галицької митрополії. Останнім кроком він поставив суттєвий бар’єр політичним і культурним московсько-візантійським впливам, які поширювалися з місця-осідку київських митрополитів у Володимирі на Клязьмі. Є підстави припускати, що королівська гідність Юрія була підтверджена папою Боніфацієм VІІІ (Бенедетто Каетані). Вихований у дусі Григоріанської реформи Боніфацій був глибоко переконаний у перевагах духовної влади над світською і називав себе «папою і цезарем». Його постава зрештою спричинила конфлікт із західними монархами, що прагнули утвердження національних держав, і насамперед із французьким королем Філіпом ІV Красивим. У цій ситуації Боніфацій VІІІ активізує свою східноєвропейську політику, активно прагне до відновлення королівської влади в Польщі, втручається в угорські справи й, цілком можливо, коронує Юрія І.

Після смерті Юрія І у володіння Галицько-Волинською державою вступили його сини Андрій І та Лев ІІ Юрійовичі, яких титулували близькою до королівської титулатурою — «божиєю милістю князі всієї Руської Землі, Галичини і Володимирії».

Застосування в державі Романовичів — королівстві Русі титулатури «короля», «самодержця», «господаря», а також уживання західноєвропейських королівських інсигній — королівської діадеми або корони, скіпетра, держави свідчило про тенденцію зміцнення монархічної влади, притаманної в той період більшості країн Європи, які будували на моноетнічній основі.

Із втратою національної династії в Галицько-Волинській державі утворився політичний вакуум, заповнити який намагалися її сильні сусіди Польща, Угорщина і Литва, що розпочали тривалу боротьбу між собою за українські землі.

У XIV ст. із поступовим проникненням Литви на українські землі на титулатуру литовських князів вплинула вже досить виразно сформована українська монархічна традиція. Зокрема, Гедимін титулував себе «королем литовським і руським». Відоме звертання візантійського імператора до «володимирського короля Дмитрія Любарта» (1347).

Наприкінці XIV ст. поряд з намірами проголошення незалежності Великого князівства Литовського Вітовт виношує задум просити в Римського Папи королівську корону. Про це з тривогою говорили лицарі Ордену. Однак поразка на Ворсклі змусила Вітовта відкласти свої плани щодо коронації.

Від 1421 р. починається зближення Вітовта з імператором і підготовка до задуманого литовським великим князем здобуття королівського сану. У січні 1429 р. відбувся пишний з’їзд європейської феодальної знаті в Луцьку, куди прибули, зокрема, імператор Сигізмунд, данський король, папський легат, Ягайло, Вітовт і великий князь московський. Зібрання мало обговорити прусську і гуситську проблеми, а також волоський конфлікт, що виник між Польщею та Угорщиною. Наприкінці з’їзду імператор запропонував Вітовтові королівську корону. Ягайло, для якого це було несподіванкою, дав згоду на коронацію. Проте згодом під тиском польського панства в листі до Сигізмунда він виступив проти коронування, мотивувавши це умовами польсько-литовської унії і залежністю Литви від Польщі. Неприхильна позиція Ягайла спричинила різке погіршення стосунків між обома сторонами. Вітовт ще більше зблизився із Сигізмундом і навіть погрожував Ягайлові ділом довести незалежність Литви.

Незважаючи на протидію польської сторони, коронацію було призначено на 8 вересня 1430 р. у Вільно. У коронаційному акті, виготовленому заздалегідь в імператорській канцелярії, Литва проголошувалася королівством на вічні часи з тим, що литовські королі «будуть самостійні, не підвладними або васалами ні нашими (імператора), ні Священної імперії, ні чиїмись іншими, служачи щитом християнства на цьому пограниччі — допомагаючи проти язичницьких нападів»6.

Проте у визначений для коронації день корона не прибула до литовської столиці, оскільки її перехопили в дорозі польські пани. Коронацію було відкладено, а 27 жовтня 1430 р. Вітовт несподівано помер.

Протягом усього ХV ст. тривала боротьба української еліти за збереження давніх державницьких традицій, суверенітету удільних князівств. Вершиною цієї боротьби було суттєве відновлення удільної системи на значній частині території України. На Волинь повернувся Свидригайло Ольгердович, який завершив тут своє життя як повноправний володар із титулом великого князя. На Київській землі відновлюється удільне князівство (1440 р.), де утвердилася династія Олельковичів. Князь київський Олександр (Олелько), прямий нащадок Гедиміна, мав виразні наміри відродити блиск старої столиці Русі-України, що мало бути першим кроком до політичної самостійності. Претензії Олельковичів на більш високий статус, ніж просто удільне княжіння в рамках Великого князівства Литовського знайшли свій вияв у застосуванні ними титулатури «государ і отчич київський». Олельковичі переймаються амбітними намірами стати спадкоємцями Володимира Великого та Ярослава Мудрого. У цьому зв’язку князь київський Олелько вживав активних заходів щодо відділення Київської церкви від Московської і перетворення Києва на відроджений центр східноєвропейського християнства. Він підтримав унійну ініціативу митрополита Ісидора, спрямовану на об’єднання східної та західної церков, і надав грамоту для «господина отца своего Сидора митрополита Кієвьского и всея Руси». Вона підтверджувала давні права митрополита — майнові, судові й фінансові, причому Олелько посилався в грамоті на старе право київської митрополії, визначене їй в Уставі Володимира Великого й Номоканоні Ярослава Мудрого.

Укладення Люблінської унії, дальше зближення Литви й Польщі прискорили процеси переходу українських князівських родин до римо-католицької віри і втрату багатьма з них національної ідентичності. Водночас відбувається сходження князівської верстви з української політичної сцени, а отже й остаточна втрата решток державності.

Державницькі завдання мали виконати інші верстви. Отже, традиційні форми державності, які беруть свій початок від кінця ІХ ст., продовжили своє існування аж до кінця ХV ст. Естафету національного державотворення в нових історичних умовах переймає у старої феодальної еліти новий клас — козацтво.

Виникнення його організаційного воєнно-політичного центру — Запорозької Січі, супроводжувалося зародженням перших клітин того державного організму, який згодом виріс у державу Богдана Хмельницького. Причому нова державність утверджувалася на принципово нових соціально-економічних засадах. Замість феодального примусу в козацькому середовищі переважало використання найманої праці, заперечувалася феодальна власність на землю, кріпацтво. «У козацьких місцевостях, — як наголошує В. Голобуцький, — зароджувалися буржуазні відносини, що мало неабияке значення для всіх інших регіонів»7.

На зламі ХVІ—ХVІІ ст. козацтво цілком сформувалося як окремий стан, що не вкладався в існуючу феодальну систему й усвідомлював своє призначення в національно-визвольній боротьбі. Козацтву вдалося адсорбувати рештки феодальної еліти, усі інші державотворчі сили й на довгі роки стати провідною силою в національно-визвольній боротьбі. Приплив до козацтва прошарків службового боярства наприкінці ХVІ ст. суттєво вплинув на формування його класового обличчя та зміст його політичних і соціальних вимог. «Лицарський фермент», внесений у козацьке середовище представниками шляхетської верстви, пов’язані з ним прагнення козацтва до власної політичної організації дали підстави для проектів організації козацької державності. У «протестації», адресованій сейму у квітні 1621 р., козаків, «сих лицарських людей», духовенство характеризувало як продовжувачів старокиївської державності.

«Се ж бо племя славного народу руського з насіння Яфетового, що воювало Грецьке цісарство морем Чорним і сухопутю. Се з його покоління військо, що за Олега, монарха руського, у своїх моноксілах по морю і по землі (приробивши до човнів колеса) плавало і Константинополь штурмувало. Се ж бо вони за Володимира, святого монарха руського, воювали Грецію, Македонію, Ілірик. Се ж їх предки разом з Володимиром хрестилися, віру християнську від Константинопольської церкви приймали, і по сей день в сій вірі родяться, хрестяться і живуть»8. Державницькі аспірації козацтва все більш виразно виявляються в діяльності гетьмана П. Сагайдачного, який постійно працював над закладанням фундаменту майбутньої держави9.

Отже, між першим і другим етапом українського державотворення фактично не було різкої хронологічної межі. У 1648 р. розпочалося безпосереднє будівництво нової української держави, яка отримала назву Військо Запорозьке. Після кількох років кровопролитної і виснажливої боротьби з Польщею в 1654 році Україна прийняла протекторат московського царя, залишившись окремим державним організмом, зберігши свій соціально-політичний і, що дуже важливо, церковний устрій, власну адміністрацію, армію, фінанси, дипломатію, голову держави — гетьмана, права та привілеї окремих станів. Україна вступила в договірні відносини з Москвою як вільна й незалежна сторона і не створила з нею жодної спільної державної інституції.

Від початків становлення козацької державності Б. Хмельницький усвідомлював, що традиційне виборне козацьке Гетьманство не зможе забезпечити здобуття престижу козацької держави, зміцнення авторитету її інститутів в очах усього суспільства на довшу історичну перспективу. Авторитет гетьманської влади може бути безповоротно втрачений з переходом булави до рук менш обдарованої і популярної постаті.

Виборний козацький гетьман був неспроможний також забезпечити консолідацію всіх станів суспільства, оскільки виборчий процес охоплював лише частину українського суспільства і завжди міг призвести до непередбачених наслідків. Тому з розгортанням боротьби за визволення постають виразні ознаки намірів Б. Хмельницького змінити характер гетьманської влади.

Б. Хмельницький мав намір усунути дві риси українського Гетьманства — його виборність і залежність від чужих держав. Під кінець свого життя він прагнув надати гетьманській владі нового змісту, перетворити її в інститут спадкової влади і, установивши союз зі Швецією, вийти з-під залежності від російського царя.

Ці конструктивні аспекти діяльності українського гетьмана як голови держави всебічно дослідив лідер українського консерватизму новітньої доби В’ячеслав Липинський. Він зумів роздивитися ті особливості діяльності Б. Хмельницького, що їх ігнорувала народницька історіографія і згодом свідомо заперечував глава народницької школи істориків М. Грушевський. Для останнього «Хмельниччина не становить чогось одноцільного, пройнятого одною думкою і одним планом»10. М. Грушевський відмовляє Б. Хмельницькому в наявності рис конструктивного політика-державотворця: «як провідник, двигач і насильник мас, — писав Грушевський, — він показав себе дуже яскраво, а політиком був не великим, і поскільки керував політикою своєї козацької держави, виходила вона не дуже мудро»11.

Інакше бачення Хмельниччини маємо у В. Липинського. Починаючи саме від Б. Хмельницького, Гетьманство, на його думку, намагалося бути «формою державного незалежного існування Української нації»12. У 1920 р., у розпал пошуків персоніфікації гетьманського монархічного руху, у Відні вийшла друком історична монографія В. Липинського «Україна на переломі. 1657—1659. Замітки до історії українського державного будівництва в ХVІІ-ім столітті». Окрім суто наукових завдань, ця праця мала дати історичне обґрунтування політичних планів відновлення гетьманства, пов’язаних із родом Скоропадських. Вона стала складником широкомасштабної ідеологічної кампанії, розпочатої В. Липинським після визвольних змагань 1917—1921 рр. і спрямованої на утвердження авторитету П. Скоропадського як гетьмана — майбутнього дідичного монарха, що вже очолював незалежну українську державу в 1918 р. Наслідком цих зусиль було проголошення гетьмана П. Скоропадського Радою присяжних УСХД у 1925 р. головою спадкового монаршого роду.

У центрі уваги праці «Україна на переломі» — діяльність Б. Хмельницького в останні роки його гетьманування, коли козацька держава переживала пік свого піднесення. Причому основним завданням автора було з’ясувати, у «який спосіб зумів він, досі один-єдиний, запрягти всю велику, перед тим роз’єднану, здеморалізовану, розбиту націю українську до спільної праці національної, до побудови власної держави?»13.

Серед низки проблем, породжених національно-визвольною боротьбою в 1648—1657 рр., В. Липинський вважав центральним питання про стабільність гетьманської влади та її трансформацію з виборної у спадкове чи династичне Гетьманство. В. Липинський розглядав династичний принцип гетьманської влади як одну з головних підвалин новітнього гетьманського руху, що спонукало його новими очима подивитися на гетьманування Б. Хмельницького. У своїй праці він навів чимало переконливих фактів, які свідчать про прагнення вождя козацької революції радикально змінити зміст і характер Гетьманства, трансформувати його в інститут спадкової влади.

В. Липинський зробив висновок, що ідея дідичного гетьманства в тій чи іншій формі була постійним компонентом політичної свідомості часів козацької державності й стала українською традиційною духовною даністю. «Хотіння перетворити Гетьманство з елекційної і досмертної — від Польщі запозиченої форми монархії — в монархію дідичну і не виборну, — писав він, — єсть від часів Богдана Хмельницького, Самойловича і Розумовського традиційним хотінням консерватизму національно-державного, тобто такого консерватизму, що точки опертя шукав і шукає у себе, а не у сусідів»14. Династичний принцип супроводжував реалізацію територіально-політичних змагань українців, під час яких найбільш чітко виявилась «окремішність України у відношенні до Москви»15.

У перші роки повстання в титулатурі Б. Хмельницького з’являються виразні ознаки наближення її до монархічної. У багатьох документах чи листах гетьмана читаємо: «Богдан Хмельницький, Божею милістю гетьман Війська Запорозького» або навіть «Божею милістю великий государ Богдан Хмельницький, гетьман Війська Запорозького» та ін.16

Під час контактів із Б. Хмельницьким східні патріархи зверталися до нього illustrissimus princeps (ясновельможний князь) і в такий спосіб ставили його на один рівень із господарями Молдавії та Валахії17. Титулатура, застосовувана східними патріархами, мала, очевидно, неабиякий вплив на його взаємини зі східноєвропейськими володарями й визнання його монархічних аспірацій. Прикметна в цьому зв’язку наведена В. Липинським згадка про те, що молдавський господар В. Лупул обіцяв Б. Хмельницькому допомогти «стати Князем Руси, і навіть по мирному уступити, коли він захоче, Волоське князівство»18. Хоча питання про прийняття Б. Хмельницьким княжого титулу не виходить за межі припущень, В. Липинський цілком слушно зауважував, що «в намірі збудувати незалежне від Польщі «Князівство Руське» і «Монархію Руську» обвинувачує його вся сучасна Річ Посполита»19. Це поки що неофіційне вживання титулу «князя Руси» є суттєвим кроком на шляху до утвердження суспільної думки щодо нового характеру влади козацького гетьмана, набуття нею монархічної сутності.

«Династичні перспективи» гетьмана конкретизуються появою ідеї «заняти самому Хмельницькому трон волоського господаря і сотворити таким чином династичну опору для своєї ролі на Україні в системі Отоманської Порти»20. Серед рідні Хмельницького і серед старшини, — зазначавав М. Грушевський, — ці плани, очевидно, мали своїх палких прихильників. Учений зауважував, що у Хмельницького були вже тоді плани і «на молдавське господарство — сю традиційну для шляхетсько-козацьких смільців, від Дмитра Вишневецького почавши, і пізніші Богданові заходи коло молдавського господарства для сина Тимоша були тільки одною з стадій сих планів»21.

Про те, що Б. Хмельницький усвідомлював свою нову роль лідера всієї нації, а не лише козацького ватажка, свідчить його заява польським послам у лютому 1649 р.: «Правда то єсть, жем лихий і малий чоловік, але мі то Бог дав, жем єсть єдиновладцем і самодержавцем руським»22.

В оцінці В. Липинського «гетьман Війська Запорожського це вже не ватажок, якого вибірають перед походом на шумливій січовій раді козацькій, і скидають, або просто вбивають, коли той похід не вдався. — Тепер це «Землі нашої Володар і Начальник», якого поблагословив Патріарх, якого визнала вся культурна «Русь» православна, з яким зносяться, як з рівним, сусідні монархи»23. Головним було нове усвідомлення сутності гетьманської влади як самим її носієм, так і всім українським суспільством.

У процесі формування нової української державності й оформлення інституту Гетьманства та його титулатури не склалася стала і послідовна традиція. Хоча помітною є тенденція до акцептації гетьманською владою монархо-династичного принципу. Цю певну невизначеність можна пояснити змаганням в українському суспільстві двох різних концепцій розвитку державності, які підтримувалися двома найбільш активними верствами тогочасного суспільства — православною шляхтою і козацтвом.

Перша концепція полягала в утворенні Великого князівства Руського, у якому політична влада належала б українській православній шляхті. Друга — у творенні «козацького панства» (держави), де козаки мали б своє, окреме від Польщі, володіння. Не бракувало також спроб знайти компроміс між козацькою державністю та ідеєю «Князівства Руського».

Можливість утворення «Князівства Руського», або «Держави Подільської», пов’язувалася не лише з Б. Хмельницьким, а й з лідером непокозаченої української шляхти сенатором Речі Посполитої Адамом Киселем. В. Липинський зауважував, що один з польських дипломатів Войцех Мясковський, підкоморій львівський, доносив, що повстанці пропонували Киселю «Князівство Руське». Інший польський дипломат переконував, що між українським «хлопством такий гомін іде, що Кисіль має королем бути». Князь Ієремія Вишневецький на сеймі публічно звинувачував Киселя в тому, що «козаки по талєру з коня складалися і 8 тисяч татарів до себе залучили та Кисіля на королівство вести мають»24. І таких звинувачень було чимало. Цілком імовірно, що Б. Хмельницький усвідомлював усі труднощі здобуття для себе титулу «Князя Руси». Очевидно, він мав сумнів щодо реальних можливостей отримати цей титул, на який могли претендувати лише представники історичної аристократії, а не дрібної шляхти, до якої він належав. На величання його володарем Руси Хмельницький відповідав, що йому «на господарстві бути не пристойно — не тої породи чоловік» і при цьому вказував на московського царя як природженого володаря: «вел. государь здавна государского благочестивого корени природный государь от кол&на благочестивого в. кн. Владимира Мономаха, и ими владеть ему пристойно»25. Визнання Б. Хмельницьким належності Романових до династії Рюриковичів, що свого часу також зробили київські православні ієрархи, зайвий раз свідчить про проблематичність офіційного застосування козацьким гетьманом старокиївської князівської титулатури.

Отже, хоч ідея «Князівства Руського» і не була повністю відкинута, проте на перший план висувалася концепція «гетьманської монархії»26. Реалізація цієї ідеї потребувала консолідації всіх станів, які були «сильно польською державністю засимільовані, з великим і тяжким трудом давали себе склонити до сепаратистичних плянів та намірів гетьманських»27. Складність цього завдання полягала в тому, що Б. Хмельницький і козацька старшина певний час не висували загальнонаціональної програми і захищали насамперед інтереси свого стану.

Із часом, усе-таки ставши на шлях утвердження власної династії, Б. Хмельницький не міг реалізувати цю ідею без підтримки ще численної і впливової непокозаченої української шляхти. Таку підтримку він міг здобути лише за умови, що він стане не тільки козацьким провідником, а «самодержцем руським» і, за висловом митрополита С. Косіва, «землі нашої Володарем і Начальником»28.

Отже, у період Хмельниччини, як і в новітню добу боротьби за державність 1917—1921 рр., вирішальну роль мало створення єдиного національного фронту, який міг утворитися тільки на ґрунті спільної для всіх українських класів-станів боротьби за українську державність.

Перед повстанням 1648 р. українське суспільство, змушене жити в чужій державі, було позначене наявністю гострих соціальних суперечностей, часом відвертої ворожнечі між станами. Шляхта, реєстрове козацтво, низові «виписчики», міщани, духовенство — усе це розпорошені, послаблені, органічно не пов’язані між собою компоненти українського соціуму. Об’єднати їх на розв’язання важливих загальнонаціональних завдань, створити з представників цих станів нову українську аристократичну верству — таке завдання ставив перед собою Б. Хмельницький. Без його виконання, підкреслював В. Липинський, «не тільки істнування козацької держави, але й істнування самої нації української не було можливе»29. На це й була спрямована Переяславська угода, політична суть якої полягала в зміцненні «місцевих слабих консервативних елементів» союзом із «найсильнішою точкою опори сусіднього консерватизму — династією Романових»30.

Для Б. Хмельницького союз із Москвою був засобом прикриття його намірів остаточно легітимізувати відрив України від Польщі й приєднати до Війська Запорозького всі західні українські землі та частину Білорусі, які перебували під польською владою. Ціною цих масштабних досягнень нової козацької держави було визнання сюзеренітету або протекторату російського царя. Проте, як справедливо зазначавав І. Лисяк-Рудницький, «Хмельницький не вважав — і на це існує багато свідчень, — що Переяславська угода істотно обмежує свободу його політичних дій»31.

Відчувши загрозу з боку Москви загальнонаціональним українським інтересам, Б. Хмельницький уклав новий союз із протестантськими державами — Швецією, Бранденбургом-Пруссією, Семигородом, а також із Молдавією та Волощиною. Цей блок був спрямований як проти Польщі, так і — фактично — проти Москви.

Позитивним наслідком Переяславської угоди В. Липинський вважав приборкання на 200 років на Лівобережжі української анархії і величезне завдяки цьому фізичне зростання «української маси»; просування української колонізації на схід до берегів Чорного моря; закріплення в Україні приватної земельної власності, що лягло в основу пізнішого бурхливого економічного розвитку. Негативним наслідком було втягнення слабкого українського консерватизму через династію Романових у російське життя і його «приголомшення» одночасно зі старим московським консерватизмом новою «неконсервативною, диктаторською і самодержавною охлократичною петербурзькою владою». Наслідком була політична летаргія української нації, яка закінчилась «у нас демократично-анархічною есеровщиною, там — большевицькою пугачовщиною і поворотом до полудикого, примітивного стану»32.

4

Там само. — С. 363—364.

5

А. Г. Великий, ЧСВВ. Проблема коронації Данила // Записки ЧСВВ. — Т. ІІ (VІІІ). — Вип. 1—2. — Рим, 1954. — С. 99—100.

6

Грушевський М. Історія України-Руси. — Т. ІV. — К.: Наукова думка, 1993. — С. 158.

7

Голобуцький В. Запорозьке козацтво. — К., 1993. — С. 193.

8

Грушевський М. Історія України. — Т. VІІ. — К., 1995. — С. 91—92.

9

Голобуцький В. Запорозьке козацтво. — К., 1993. — С. 258.

10

Грушевський М. Історія України-Руси. — Том. ІХ, друга половина Хмельниччини (роки 1654—1657). — К., 1931. — С. 1495.

11

Там само. — С. 1497.

12

Липинський В. Листи до братів-хліборобів. — С. 93.

13

Липинський В. Україна на переломі. 1657—1659. Замітки до історії українського державного будівництва в ХVІІ-ім столітті. — Філадельфія, 1991. — С. ХХV.

14

Липинський В. Покликання «варягів», чи організація хліборобів? — Нью-Йорк, 1954. — С. 53.

15

Там само. — С. 70.

16

Плохій С. Наливайкова віра: козацтво та релігія в ранньомодерній Україні. — К., 2005. — С. 290—291.

17

Там само. — С. 294—295.

18

Липинський В. Україна на переломі. — С. 248.

19

Там само. — С. 108.

20

Там само. — С. 132.

21

Там само. — С. 135.

22

Воссоединение Украины с Россией. — Т. 2. — С. 117.

23

Липинський В. Україна на переломі. — С. 109.

24

Там само. — С. 70.

25

Грушевський М. Історія України-Руси. — Том. VІІІ (роки 1626—1650). — К., 1995. — С. 126.

26

Яворський М. Історія України в стислому нарисі: — Харків, 1928.

27

Липинський В. Україна на переломі. — С. 55.

28

Там само. — С. 67.

29

Там само. — С. 137.

30

Липинський В. Покликання «варягів» чи організація хліборобів? — С. 51.

31

Лисяк-Рудницький І. Історичні есе. — Т. 1. — К., 1994. — С. 74.

32

Липинський В. Покликання «варягів» чи організація хліборобів? — С. 51—52.

Гетьман Іван Мазепа

Звичайно, Переяславська угода не є ідеалом української консервативної державно-національної політики, до якої вона повинна прямувати, наголошував В. Липинський, проте вона є здійсненим, зреалізованим історичним фактом, із якого вона повинна виходити. Саме від цього факту «вона повинна починати свій рух вперед, свій поступ, до якнайбільшої повноти і незалежности власнодержавного — реально, а не літературно-національного — українського життя»33.

Ліквідовуючи польську магнатсько-шляхетську систему панування в Україні, лідери повстання зрештою усвідомлювали необхідність творення власної національної еліти, яка мала розв’язувати завдання будівництва нової держави.

Б. Хмельницький, творячи нову еліту, «зумів сполучити українську “чернь” з українською шляхтою», проте не встиг реалізувати «свою найбільшу ідею: сотворити наслідственну владу гетьманську й уґрунтувати українську монархію»34.

Українська шляхта відіграла важливу роль у державотворчому процесі. Долучаючись до козацького повстання, вона жертвувала своїм становищем, майном і усвідомлювала неможливість повернення до старої системи. Звідси, вважав В. Липинський, більша порівняно з настроєм «старинного» козацтва «нервовість, більша енергія, більша політична далекозорість, більший темперамент повстанчої покозаченої шляхти»35. Фанатична завзятість, відданість національній справі цієї верстви впадали у вічі багатьом сучасникам.

Масштабна державна, національна й соціальна еволюція Війська Запорозького вплинула на загальне становище української шляхти і, що дуже важливо, — решток старої аристократії, яка ще не втратила національну ідентичність. Б. Хмельницький установив постійний контакт із князем Степаном Четвертинським, останнім представником «старої Руси князівської», одним з опікунів Києво-Могилянського колегіуму, лідером волинської шляхти, невтомним оборонцем православ’я.

Спираючись на співпрацю з оборонцями і представниками західноукраїнської території — українською шляхтою, Б. Хмельницький розпочав у 1656 р. окупацію козацькими військами Волині й Поділля, Полісся, Пінщини, південної Білоруси, яка завершилася на початку 1658 р. уже за гетьманування І. Виговського. Процес повороту тогочасної спольщеної української шляхти до українського державного життя, на думку В. Липинського, був надзвичайно важливою складовою «зрощування Української Нації зо всіх перед тим розбитих і розпорошених її частин», який «доходив до свого кінця в посліднім році гетьманування Богдана Хмельницького»36.

На початку 1657 р. до гетьманського двору в Чигирині прибуває підкоморій київський, староста овруцький і крем’янецький Юрій Немирич — репрезентант давнього заможного шляхетського роду, один із найбагатших магнатів в Україні, майбутній натхненник Гадяцької угоди. Ю. Немирич здобув блискучу освіту спочатку в аріанській академії в Ракові (Польща), згодом в університетах Голландії, в Оксфорді, Кембриджі й Парижі. У Європі відома низка його друкованих праць, які принесли українському магнатові повагу європейського наукового світу. Він був палким прихильником аріанських ідей, сприяв їх поширенню в українському шляхетському середовищі, унаслідок чого зазнав переслідувань від польської магнатсько-шляхетської олігархії. З початком повстання він, як і більшість української непокозаченої шляхти, був змушений тікати з України. Із часом Ю. Немирич був посередником між семигородським князем Юрієм ІІ Ракочієм і Б. Хмельницьким, а також брав найдіяльнішу участь у переговорах козацького гетьмана з королем шведським. Значною мірою саме його діяльність справила величезний вплив на унезалежнення України як від Москви, так і від Польщі.

Складно уявити появу подібної постаті в козацькому середовищі на початку повстання. Лише тривала еволюція гетьманської політики, входження до Війська Запорозького державотворчих прошарків перетворили козацтво на національну аристократичну верству, відкриту для всіх станів, яка очолила творення нової української держави.

За часів гетьманування Б. Хмельницького вдалось організувати нову українську державну аристократичну верству. До неї належала виділена народними масами нова «народна аристократія» — козаччина й нащадки старої державної аристократії як православної, так і римо-католицької шляхти. Тільки об’єднанням цих двох верств удалося утримувати державно-національний фронт проти пожадливих зазіхань Москви та Польщі.

Величезний авторитет загальнонаціонального лідера, міцна воля дали змогу гетьманові подолати розбурхану стихію повсталих мас і запровадити устрій, ближчий до монархічного, ніж до республіканського. До того ж довічний характер влади Б. Хмельницького ніхто й ніколи не ставив під сумнів37.

Влада Б. Хмельницького була авторитарною, проте вона не мала деспотичного характеру й спиралася на права станів, насамперед козацтва, що користувалося низкою свобод. Козацька держава гарантувала також «вольності» православній шляхті, містам, духовенству, які мали забезпечені правові позиції у Війську Запорозькому. Це докорінно відрізняло суспільно-політичний устрій України від деспотичної Москви і занархізованої шляхетсько-демократичної Польщі.

Хоча Хмельницький і керував Україною «єдиновладно» й був самодержцем у повному значенні цього слова, він, проте, скликав у важливих справах козацькі сейми в Чигирині, у яких брали участь і козацтво, і духовенство, і шляхта, і міщанство. Українським станам забезпечувалися їхні станові суди й самоврядування. І в цих «зачатках дорадчої репрезентації українських станів, і в становій місцевій самоуправі, — наголошував В. Липинський, — спочивав зародок такого самого конституційно-монархічного ладу, який дав державну міць Англії, Франції і Німеччині і який був би дав тому міць державну й Україні...»38

В. Липинський зазначав, що забезпечення майбутнього української державності могло стати незворотним лише тоді, коли б влада гетьмана набула монархічного характеру й стала спадковою. В останні роки свого гетьманування Б. Хмельницький дедалі частіше вживав титулатуру dux у своїх листах до низки європейських монархів — бранденбурзького курфюрста, шведського короля, австрійського імператора та ін. Цей термін, як зазначалося вище, означає латинською володар, воєначальник, рівнозначний німецькому герцогу, який є спадковим вищим аристократичним титулом і за феодальною ієрархією стоїть одразу за королем. Тобто за своєю гідністю він є рівним титулу князя. Застосування подібної титулатури, на нашу думку, пов’язане з фактичним набуттям Україною незалежності. Уступаючи в широкі міжнародні зв’язки як голова незалежної держави, Хмельницький застосовував титул dux не в звичайному для європейського світу вживанні як феодальний титул, а саме в значенні «володар», що цілком відповідало політичним реаліям.

Водночас гетьман прагнув княжої гідності. Політичне життя Європи давало багато прикладів, коли засновниками княжих династій ставали впливові громадяни незалежних міст неаристократичного походження, часом навіть не дворяни. Їх було чимало серед династій італійських міст, які були своєрідними предтечами абсолютних монархів ХVІ—ХVІІІ ст. Можна назвати у зв’язку із цим Франческо Сфорца — сина заможного селянина з Романьї, який згодом став необмеженим володарем одного з найбільш значних князівств Італії, започаткувавши династію в Мілані. Ближчим у часі до Б. Хмельницького може бути зразок блискучого сходження А. Валленштейна, простого шляхтича, який отримав гідність імперського князя і герцога, став генералісімусом, претендував на корону Богемії і Пфальцьке курфюрство.

Набуття Б. Хмельницьким княжого титулу стало предметом обговорення гетьмана з новими союзниками. Шведський посол у Семигороді Штернбах повідомив про наміри Б. Хмельницького отримати «частину Білоруси з титулом князя»39. В. Липинський стверджував, що ця позиція була складовою «трактату вічної приязні» між Б. Хмельницьким і Юрієм Ракочієм. За цим трактатом, зазначавав В. Липинський, «Хмельницький дістане всю Червону Русь; крім того Ракочій допоможе Гетьманові одержати частину Білої Руси з титулом Князя і піддержить намір гетьманський передати цей титул, як і всю власть верховну на Україні по наслідству синові Юрієві»40.

Справа одержання княжого титулу, яка набула такого важливого значення за часів гетьманування Б. Хмельницького, а згодом — І. Виговського, Ю. Хмельницького та І. Мазепи, була однією з «найглибших державних українських ідей, що шукала опори для державно-правної традиційно монархічної форми української держави»41.

У квітні 1657 р. на з’їзді козацької старшини гетьманича Юрія проголошено наступником Хмельницького на гетьманстві. Цей державно-династичний акт був офіційно визнаний Москвою, Польщею, Швецією, Туреччиною, Кримом, Семигородом, Молдавією і Волощиною. При цьому гетьман рішуче виступив проти складання гетьманичем присяги Москві. Гетьман прагнув уникнути повторення цього кроку, до якого він був вимушений загрозливими для козацької держави обставинами. В. Липинський у цьому зв’язку зовсім по-іншому, ніж багато істориків народницької школи трактував постать Юрія Хмельницького, діяльність якого негативно оцінювала більшість історіографів. Для В. Липинського Юрій Хмельницький, хоч і молодий, недосвідчений, є насамперед законним дідичним гетьманом, який персоніфікував «Маєстат Української Нації» і представляв «династію Хмельницьких», започатковану «Богом даним» Великим Гетьманом Богданом. І. Виговський, хоч і досвідчений, надзвичайно здібний і розумний політик, був, як зазначав Липинський, у сприйнятті цілої нації узурпатором, за яким стояв лише факт його особистого успіху і спритності. Після усунення династії Хмельницьких нова козацько-шляхетська еліта почала між собою боротьбу за владу. «Поділена внаслідок цього на взаємно себе поборюючі та нічим в своїй зажерливості не обмежені партії, — писав В. Липинський, — а не так численна у відношенню до своїх пасивних мас, як демократична шляхта польська — вона не видержала боротьби на три фронти: з московською охлократією, польською демократією і внутрішнім бунтом позбавлених сильного і авторитетного проводу пасивних мас»42. Із падінням династії впала зрештою і створена нею держава.

Спираючись на нову аристократію у своїх намірах створити «понадкласову українську дідичну монархічну владу», Б. Хмельницький водночас ураховував ті суттєві соціально-економічні зрушення, які відбулися в Україні, і намагався не допустити зіткнення класових і станових інтересів у державі. Ці прагнення виявилися насамперед у розширенні масштабів козацтва й недопущенні реставрації кріпосницьких порядків. Кількість покозачених селян, за якими визнавалися козацькі права, зросла до кількох сотень тисяч чоловік.

Сучасні дослідники Хмельниччини в цьому зв’язку цілком слушно констатують, що «покозачене й нереєстрове козацтво... слугували соціальним опертям утвердженню ним (гетьманом — Ю. Т.) українського монархізму у формі спадкового Гетьманату династії Хмельницьких»43.

Водночас Б. Хмельницький усвідомлював, що без сталого, непорушного, спадкового монархічного принципу влади, яка має бути арбітром у соціальних відносинах, нова аристократія буде розкладатись у постійній боротьбі між собою за владу і «чернь Війська Запорожського», яка ніколи не погодиться на владу старшинської козацької олігархії, буде використана самодержавною Москвою проти української державності. Саме невдача намірів Б. Хмельницького зробити гетьманство спадковим була причиною короткочасного існування козацької держави. Виборний характер верховної влади заохочував внутрішнє протиборство і втручання ворожих зовнішніх сил.

Б. Хмельницький не встиг завершити процес зміцнення гетьманської влади і перетворити її на спадковий монархічний інститут. Через звістку про бунт у війську А. Ждановича, який діяв у Польщі, гетьмана вразив удар, і 27 липня 1657 р. він помер у Чигирині. «Вічна трагедія українська: тупий егоїстичний анархізм нездатної до самоорганізації старшини і зрадливість темної “черні” та їх безглузда боротьба поміж собою — убила найбільшого державного мужа, якого коли-небудь мала Україна, — резюмував В. Липинський. — Хмельницький впав од руки всесильного на нашій нещасній землі многоликого деструктивного Хама, так, як падали досі, перед ним і по нім, всі ті, що метою свого життя організацію Української Нації і будову власної Держави Української поклали...»44

Однак концепція династичного гетьманства не вмерла разом з її творцем. Боротьбою між монархічним і республіканським принципами організації влади в Україні була позначена вся подальша історія Гетьманщини. Отримавши цілком конкретні форми за часів Б. Хмельницького, династична ідея була предметом уваги і спроб реалізації гетьманами І. Виговським, П. Дорошенком, Д. Многогрішним, І. Самойловичем45. Мабуть, найбільш послідовним, глибоко переконаним прихильником міцної гетьманської влади на засадах абсолютизму був гетьман Іван Мазепа. Широко відоме почуття поваги й шани українського гетьмана до Людовика ХІV, який міг бути взірцем для нього, звичайно, з відповідними поправками на українську дійсність. І хоча гетьман не мав прямих нащадків, він робив певні кроки для закріплення гетьманської булави за своїми племінниками — спочатку І. Обидовським, а потім А. Войнаровським.

В. Липинський зауважував, що на початку своєї діяльності Мазепа, «так само як і деякі теперішні наші провідники народу», проводив «чисто класову політику, віддаючи в жертву цій класовій політиці національний ідеал волі і незалежности, котрий був правда вже тоді у нього в серці, але не в ділах»46. Основною метою діяльності Мазепи в цей час було зміцнення авторитарної гетьманської влади й забезпечення невтручання Москви у внутрішні справи України. Досягнути цього можна було лише зберігаючи повну лояльність до російського уряду. Наслідком такої політики було небачене досі посилення гетьманської влади. Так, Даніель Дефо у своїй книжці про Петра І писав: «Мазепа не мав королівського титулу, але він був рівний королеві відносно влади, й у всякому відношенні був рівний, якщо в даних обставинах не перевищував короля Августа...»47

Здавалося, що діяльність Мазепи мала свої незаперечні позитивні наслідки для Гетьманщини, яка після Хмельницького постійно потерпала від послаблення влади гетьмана. Однак попри всі здобутки цієї доби, піднесення культури та економічне зростання українське суспільство зазнало тяжкої ідеологічної і моральної деструкції, яка унеможливила національну консолідацію під час антимосковської акції гетьмана.

«Під час довгого періоду свого москвофільства, — зауважував В. Липинський, — і запобігання на всі лади перед царем Петром (по теперішньому період федераційний) він (гетьман І. Мазепа. — Ю. Т.) підрізав коріння у всіх тодішніх “самостійників”, тобто тих, що національно-державну справу хотіли поставити у всю її височінь і висунути на чоло тодішнього визвольного руху»48. Зазнав деморалізації викоханий гетьманом той клас, до якого він належав, і зрештою весь народ розкладений москвофільством і позбавлений власних національних ідеалів і послідовних державницьких орієнтирів.

Як наслідок, коли гетьман І. Мазепа, «бажаючи бути честним з собою і примушений ходом подій, сам став на шлях “самостійності”, — зауважував В. Липинський, — то статечне “городове” козацтво, котре одно могло тоді (а може й тепер) рішити про долю України, бачучи заподіяну ним до того часу національній справі шкоду, йому не повірило і за ним не пішло»49.

В. Липинський наголошував, що справа Мазепи мала бути програна, а збитий з пантелику власними провідниками і московськими зайдами український народ «більше сотні літ в церквах Мазепою побудованих проклинав по царському наказу того, хто хотів, але не зумів дати йому волю»50.

Лідер українського консерватизму глибоко переконаний, що ідеали національної свободи й національної солідарності не можна підмінювати жодними іншими гаслами, навіть найпривабливішими (на кшталт більшовицького — «земля селянам»). Ці ідеали потрібно оберігати і плекати в усіх класах і верствах народу, як це роблять англійці, німці, французи, усі великі європейські народи.

Здобути волю для України неможливо, причепивши її «державний та національний віз» до привабливих, здавалося б, валок «всесвітньої революції», «Інтернаціоналу» чи то «Антанти». «Тільки величезним моральним зусиллям, — зазначав В. Липинський, — тільки безмежною любовю до української національної ідеї і до державної як політичного олицетворення повної національної волі, тільки об’єднанням абсолютно всіх честних національних сил коло внутрішньої праці для цієї ідеї можна буде з 40 міліонів темних самоїдствуючих невільників виховати героїв, котрі збудують Україну, а в ній краще для всіх — людське життя»51.

Аналізуючи добу гетьмана Мазепи і трагічний фінал діяльності «цього страдника патріота», В. Липинський підкреслював, що «провідникам народу» ні в якому разі не можна «жертвувати вічним і незмінним, поки існує нація, і всій нації спільним ідеалом національної волі і національної солідарності в обороні цієї волі» заради приватних, класових чи будь-яких інших хвилевих політичних інтересів52.

Ідея династичного гетьманства не згасла в середовищі української еліти й після Полтавської катастрофи. Вона відродилася в період гетьманування Кирила Розумовського і мала забезпечити продовження козацької державності. Ще за життя Катерини ІІ серед українських політиків постала думка передати гетьманську булаву великому князю Павлові Петровичу, і тим самим зберегти інститут гетьманства. До цієї ідеї козацька старшина ще раз повернулася при Павлі І у той спосіб, що син імператора — великий князь Костянтин — мав стати «великим гетьманом», а регентом при ньому А. Гудович53. Однак останні зусилля козацької еліти врятувати гетьманство через російський сурогат династичності зазнали невдачі.

Через низку причин самостійницька національно-державницька ідея не стала в ХІХ ст. домінувальною в українському суспільстві. Вона поступилася народницьким концепціям національного розвитку України, які базувалися на автономістсько-федеративних засадах. І все ж час від часу вона спалахувала, нагадуючи учасникам українського руху про тяглість і незнищенність національної державницької позиції. У різних варіаціях тривала її монархічно-династична традиція.

Протягом усього ХІХ ст. носій цієї традиції українська аристократична верства переживала складний і неоднозначний процес національного пробудження по обидва боки Збруча. Підтвердженням цього були, зокрема, зміни в суспільно-національній свідомості та політичній орієнтації представників давніх українських шляхетсько-магнатських родин Пузин, Сангушків, Сапіг, Шумлянських, Шептицьких, Федоровичів та ін. у Галичині. У Великій Україні відповідну еволюцію пережили Галагани, Тарновські, Милорадовичі, Кочубеї, Тишкевичі, Скоропадські, Ханенки, Лизогуби та ін. Попри монопольні позиції ліберальної демократії і соціалістичних течій в українському русі ця еволюція суспільної свідомості шляхетсько-дворянського стану продемонструвала прагнення до збалансування ціннісних ідеологічних і політичних орієнтацій в українському русі й прагнення подолати «смертельну однобічність нації», за висловом В. Липинського, пов’язану з недорозвиненістю в ньому правого консервативного крила54.

У 70—80-х роках ХІХ ст. цьому сприяло загострення відносин між Австро-Угорщиною і Німеччиною, з одного боку, і Росією, з другого, унаслідок чого Україна могла стати можливим театром воєнних дій. У зв’язку з цим правлячі кола Австрії почали цікавитися ситуацією в Галичині й міжнаціональними стосунками в краї. Натомість неодноразові візити австрійського імператора і престолонаслідника, їхні контакти з представниками українських громадських організацій зумовили політичну активність насамперед поміркованої, консервативно налаштованої частини галицького суспільства, яка сподівалась отримати поступки від монархії в національному житті.

Перед патріотичними українськими колами постала можливість надати українській проблемі вагомого політичного звучання, перевести в практичну площину задоволення українських національних інтересів у Галичині. Ці розрахунки посилилися після публікації німецьким філософом Е. Гартманом статті «Росія і Європа» в журналі «Die Gegenwart», у якій відчутна погроза Російській імперії відторгненням її західних провінцій. Чільне місце в проекті розчленування Росії відводилось ідеї утворення «Київського королівства», яке мало об’єднати більшість української етнічної території55.

У 1886 р. рішучий противник москвофілів князь А. Сапіга встановив приязні стосунки з О. Барвінським і завдяки останньому нав’язав контакти з поміркованими діячами київської «Старої Громади». У 1888 р. лідер галицьких консерваторів О. Барвінський відвідав Київ, де тоді в українських гуртках жваво обговорювали проект утворення Київського королівства. Під час однієї зустрічі з громадівцями П. Житецький звернувся до нього зі словами: «Скажіть вашому Кайзеру, коли вже він до нас прийде?»56 Наслідком контактів О. Барвінського з киянами був приїзд до Львова О. Кониського — активного прихильника польсько-українського порозуміння, який дуже довіряв А. Сапізі й навіть пропонував йому очолити народовецьку партію з метою рішучішого її відходу від політичної співпраці з москвофілами57. Цілком імовірним видається припущення, що саме синові князя А. Сапіги — Леву Сапізі, призначалася корона проектованого Київського королівства.

У галицькому консервативному середовищі культ державницьких традицій середньовічної доби підсилювався тією обставиною, що від 1806 р. давній титул і герби короля Галичини й Володимирії були прийняті австрійськими імператорами і незмінно використовувалися ними аж до падіння Австро-Угорської імперії. Прийняття Габсбургами традиційних українських монархічних відзнак, які протягом ХІХ—ХХ ст. уважалися символом прагнення до відбудови української державності, утверджувало серед різних верств галичан сподівання, що саме з рук Габсбургів можна отримати забезпечення своїх національних устремлінь. Для української шляхти і священицького стану Галичини їхня участь у національно-визвольному русі, отже, робила цілком обґрунтованим з правного боку домагання утворити окремий коронний край із західноукраїнських земель у складі імперії Габсбургів. Ось чому звернення до історичних традицій галицької державності, визнаної середньовічним європейським світом, набувало цілком актуального звучання під час польсько-українського протистояння в Галичині.

Політична активізація шляхетсько-аристократичних верств у Галичині — певною мірою у Великій Україні — поставила на порядок денний звернення до династичної ідеї як однієї з важливих підстав монархічного руху. І в цьому зв’язку неабияку роль відіграла діяльність В. Липинського. У своїй праці Szlachta na Ukraine (1909) він констатував позитивну роль у державотворчих процесах на Балканах німецьких династій, представники яких сформували монархічні інститути. За його словами, княжата німецькі, «які сидять на тронах державок балканських, відчули раптом приналежність до різних балканських патріотизмів»58.

Очевидно, така модель, на його думку, могла знайти своє втілення і в українському варіанті.

Українська монархічна ідея була тісно пов’язана із самостійницьким рухом за відновлення незалежної української держави, що розгорнувся наприкінці ХІХ — поч. ХХ ст.

На ґрунті зближення соціал-демократичних і консервативних «самостійників» стало можливим проведення в березні 1911 р. кількох нарад українських емігрантів і галицьких діячів у Львові, які порушили питання боротьби за політичну самостійність України. Її ініціаторами поряд з В. Липинським були члени УСДРП А. Жук, Л. Юркевич, В. Степанківський.

Від самого початку зібрання в його середовищі усталилися два погляди: самостійницький — без орієнтації на чужі сили, який представляв В. Липинський, і «сепаратистичний» («молодоукраїнський») з виразною орієнтацією на Австрію, що його підтримували В. Кушнір і В. Степанківський. В. Липинський визнавав можливість орієнтації на Німеччину чи Австро-Угорщину, лише винятково як тактичний тимчасовий крок.

При цьому не оминули учасники нарад і питання можливості утвердження монархічного устрою в Україні. Обговорювали різні комбінації. Пропонували, наприклад, претендентами на український престол сина німецького імператора Вільгельма ІІ Іоахіма, одного із синів ерцгерцога Франца-Фердинанда; дебатували також можливість секундогенітури Романових за умови виконання ними українських вимог.

У листопаді 1912 р. за ініціативи А. Жука створено Український інформаційний комітет (УІК), який поставив собі за мету пропаганду ідеї визволення України в європейському світі й зацікавлення нею офіційних діячів Австро-Угорщини та інших держав.

У грудні 1912 р. В. Липинський у Кракові випрацював проект «Меморіалу до Українського [Інформаційного] Комітету про наше становище супроти напруженої політичної ситуації в Європі»59, який мав за мету організацію боротьби за незалежну українську державу в умовах можливого вибуху світової війни.

На думку В. Липинського, шлях виконання цієї програми полягав в організації «Союзу українських державників (імперіалістів)» — «Союзу визволення України», який мав розпочати в разі вибуху російсько-австрійської війни літературно-пропагандистську діяльність із втілення в життя запропонованого ним плану, а також увійти у блок з тими партіями, котрі «на підставі спільної мінімально соціальної програми згоджуються підняти масовий рух за політичну незалежність України»60.

Пізніше під час Першої світової війни монархічна ідея лягла в основу політичної платформи «Союзу визволення України», який став безпосереднім продовженням Українського Інформаційного Комітету.

У цій платформі зазначено, що «формою правління самостійної української держави має бути конституційна монархія, з демократичним внутрішнім політичним устроєм, однопалатною системою законодавства, громадськими, мовними й релігійними свободами для всіх національностей і віросповідань, з самостійною українською церквою»61.

На цей час припадають перші контакти галицьких політичних діячів із представником династії — ерцгерцогом Вільгельмом, який увійшов в історію під іменем Василя Вишиваного. У складному переплетенні українсько-польських відносин, що склалися в Галичині під скіпетром Габсбургів, Вільгельм несподівано для свого оточення став послідовним і палким прихильником українського національного відродження. Така позиція не могла не спричинити певного тертя між ерцгерцогом і більшістю представників правлячої династії, які дотримувалися виразної пропольської орієнтації.

Входження до орбіти української політики представника правлячої династії надавало нового імпульсу національним змаганням галицьких українців. Причому лідери галицького консерватизму обстоювали ідею про більш тісне прив’язання ерцгерцога Вільгельма саме до цього середовища й запобігання його контактам з іншими політичними групами.

Із розвитком національно-визвольного руху і вірогідною перспективою розпаду багатонаціональних імперій монархічна ідея мала всі підстави трансформуватися в ту чи іншу національну форму свого конкретного втілення. Революційна Україна засвідчила цілком виразний потяг до тих суспільних інстинктів і тенденцій, які в її історичному минулому виявляли нахил «до забезпечення державного ладу монархічним принципом»62. Серед численних лозунгів багатотисячної української маніфестації в Києві 19 березня 1917 р. несподівано для тодішніх провідників національного руху виділявся заклик «Хай живе самостійна Україна з гетьманом на чолі»63. Живучість гетьманської традиції змусила керівників новоповсталого вільного козацтва в 1917 р. шукати собі наказного отамана саме в особі нащадка гетьманського роду. І тому, коли внаслідок безсилля Центральної Ради в Україні з новою силою почала поширюватись ідея поновлення Гетьманату, найбільше прихильників отримала кандидатура Скоропадського. Для консервативних кіл Великої України ця постать була привабливою ще й тим, що його рід пов’язаний родинними стосунками майже з усіма магнатськими родинами Лівобережжя. Серед них були кн. Кочубеї, гр. Милорадовичі, Миклашевські, Марковичі, Тарновські, Апостоли, Закревські та ін. Постать представника квазімонархічного роду Скоропадських відсунула на задній план енергійного мецената й видавця щоденної «Ради» Є. Чикаленка та популярного в колах самостійників М. Міхновського, які фігурували серед різних кандидатів у гетьмани64.

Пошуки втілення монархічного принципу в життя були характерними й для інших держав, які будувалися в той час на руїнах Російської імперії. Посол Фінляндії в Українській Державі Герман Гуммерус згадував, що в його країні з «фінською впертістю рухалися в обраному раніше напрямку. Нам потрібен був німецький король, навіть шурин імператора Вільгельма, — зауважував він, — незважаючи на те, що основи престолу Гогенцоллернів вже хиталися»65. Дев’ятого жовтня 1918 р. на засіданні Сенату Фрідріх-Карл принц Гессенський був проголошений королем Фінляндії66.

Ось чому в галицькому політичному контексті цілком закономірною була увага місцевих українських консерваторів до ерцгерцога Вільгельма Габсбурга. Для таких політиків, як Є. Олесницький постать В. Габсбурга була притягальною з огляду на їхню лояльність до династії Габсбургів і досвід контактів із престолонаслідником Францем-Фердинандом, з яким свого часу також пов’язували певні політичні сподівання. Доречно буде навести у зв’язку з цим пізніше спостереження О. Назарука, висловлене у листі до В. Липинського 12 червня 1924 р.: «Адже навіть старі монарші роди (як Габсбурги), дуже аристократичні, весь час вели пропаганду родову і вкорінилися так по селах, що й досі мабуть (як я виїздив — були ще) стоять їх портрети і впливи по всіх селах»67. На цю специфіку галицької політичної обстановки не міг не зважати і В. Липинський, монархічна концепція якого з часом еволюціонувала в традиційну для Великої України форму Гетьманату. Пізніше під час полеміки з Є. Чикаленком він відкидав можливість утвердження будь-якого «чужоземного королевича» в ролі «всяких руїнницьких претендентів на Великій Україні», маючи при цьому на увазі постать Вільгельма Габсбурга. Проте водночас він зазначав, що представники власне «цього роду», тобто Габсбургів, посідають у Галичині «історичні традиції і права історичної спадковості»68.

Суспільна трансформація української аристократичної землевласницької верстви в бік повернення до національної історичної традиції, яка панувала протягом усього ХІХ ст., забезпечила їй вихід на суспільну арену. Її поява в українському політичному житті супроводжувалася виникненням відповідних політичних структур, що творили об’єктивні суспільні передумови постання українського консервативного державного проекту — Гетьманату Павла Скоропадського.

Нарешті українські землевласницькі елементи, переважно поміщики, представники середніх і заможних верств селянства засвідчили живучість національної консервативної традиції, утворивши 29 червня 1917 р. у м. Лубнах Українську демократично-хліборобську партію. Ідеологом партії, автором її програми та ініціатором найважливіших політичних кроків став В’ячеслав Липинський.

Уведення до політичного ужитку терміна «хліборобська партія» свідчило про намагання вивести на суспільну арену «хліборобський клас», який об’єднував тих, хто володіє землею і власною індивідуальною працею бере участь у виробництві. Такий підхід мав політично об’єднати відповідні прошарки і з поміщицького, і з селянського середовища та вибити ґрунт з-під ніг політичної демагогії більшовиків і українських соціалістів у їхніх намаганнях більшовизувати настрої селянства крайніми радикальними гаслами. Концепцію «хліборобського класу», його місце й роль у творенні Української Держави викладено в «Листах до братів-хліборобів» В. Липинського, саме ця концепція стала одним із постулатів українського гетьманського руху.

Однак ні політична позиція нової української партії, яка чітко дотримувалася принципу соборності й суверенності України, ні намагання П. Скоропадського творити регулярну українську армію для захисту державності України не були підтримані Українською Центральною Радою. У листопаді 1917 р. І Український корпус генерала П. Скоропадського своїми рішучими діями не допустив захоплення Києва більшовицькими частинами й урятував українську державність. У той час він не мав жодних політичних аспірацій чи персональних амбіцій, однак не допустив утрати влади Центральною Радою. Без П. Скоропадського ця інституція була б знищена вже в листопаді 1917 р., а період Центральної Ради трактували б як дрібний епізод російської буржуазної контрреволюції.

Потрібен був певний час, щоб Центральна Рада остаточно скомпрометувала себе в очах суспільства й активізувала альтернативні сили для утвердження української державності та спрямування її розвитку на шлях європейського цивілізаційного реформаторства. Власне це завдання мали розв’язати консервативні сили українського суспільства на чолі з їхнім речником Павлом Скоропадським у союзі з ліберально-буржуазними верствами України. Основною політичною силою, яка мала реалізувати поставлені політичні завдання, була заснована П. Скоропадським «Українська Народна Громада».

Проголошення Української Держави з гетьманом на чолі на Хліборобському з’їзді (конгресі), скликаному в Києві 29 квітня 1918 р., знаменувало відновлення власної української національної державницької традиції, припинення руйнівних «соціалістичних» експериментів і спрямування України до налагодження класового співробітництва та цивілізованого реформаторства.

До делегатського корпусу конгресу входило кілька десятків поміщиків — більших чи менших землевласників, решту становили тисячі заможних і середньозаможних селян-хліборобів, нащадків козацько-хліборобської верстви. Аналізуючи той соціальний ґрунт, на якому постала Українська Держава, В. Липинський наголошував, що на з’їзді 29 квітня були представлені хлібороби — насамперед нащадки козацької старшини — «в дану історичну хвилину найстарша політично і найбільше досвідчена верства». До них приєдналася «найбільш господарна й найрозумніша частина українського середнєзаможного селянства». Хоча, зауважував В. Липинський, у з’їзді не брали безпосередньої участі, але йому співчували: духовенство, народжене в Україні кадрове офіцерство російської армії, промислові, фінансові й торговельні кола, частина інтелігенції. Отже, Хліборобський з’їзд був виявом волі найбільш значущих в економічному, політичному і культурному аспектах верств тогочасного суспільства України. «Якщо не згадувати часів розквіту старої Князівської Руси-України, — писав В. Липинський, — то не було іншого такого конструктивного і далекосяглого в своїй ідеї та задумі збору українських людей, і такого відмінного від усього того, що діялося в Україні — як власне з’їзду Хліборобів 29 квітня 1918 року»69.

Утворення Української Держави означало рішучий поворот соціально-політичного й культурного розвитку України в напрямку західноєвропейської цивілізації, опертя на її правове та духовне підґрунтя. У «Грамоті до всього українського народу від 29 квітня 1918 р.» зазначено, що «права приватної власності як фундаменту культури й цивілізації відбудовуються в повній мірі»70. Творці Української Держави 1918 р. розглядали інститут Гетьманства не як засіб подолання або ліквідації всіх інших українських політичних течій, а як засіб національної інтеграції, налагодження співпраці між усіма класовими групами та організаціями.

На відміну від політичної нетерпимості соціалістичних лідерів Центральної Ради, а згодом УНР доби Директорії, суспільно-політична позиція Гетьмана була спрямована на те, щоб боротьба між консерватизмом і соціальним радикалізмом могла набрати законно-правові й національно-творчі форми. Від першого дня існування Української Держави і до останнього всі українські політичні партії мали змогу долучитися до її будівництва та утвердження. Скоріше, навпаки, Гетьман весь час прагнув залучити до участі в уряді представників якомога ширшого українського політичного спектру.

Однак усі його зусилля були марними. Для більшості лідерів українських політичних партій найважливішими були т. зв. «соціальні завоювання» революції 1917 р. Унаслідок цього Гетьманат оцінювали як реакційне явище, що привело до влади «поміщика», «царського генерала», а не відновлення традиційної національної державності.

За весь період Гетьманату українська «революційна демократія» накопичувала енергію, відмовляючись від співпраці, і спрямовувала її проти Української Держави. Антигетьманське повстання під проводом українських соціалістів продемонструвало наявність на той час в Україні величезного потенціалу суспільної енергії. На жаль, як це часто було в минулому, він був спрямований проти власної державності. Керманичі протигетьманського виступу не зуміли використати цю енергію на державотворення і послідовну боротьбу з більшовиками та «білою гвардією».

Попри бойкот українських соціалістів дуже коротке (сім з половиною місяців) існування Гетьманату було заповнене надзвичайно інтенсивним і плідним процесом українського державотворення. Він захопив усі ділянки суспільного буття від закордонної політики й військового будівництва, творення адміністрації або земельної реформи до відкриття українських університетів і національної Академії наук, розбудови українського шкільництва.

Добре обізнаний з практикою державного управління царської Росії П. Скоропадський усвідомлював, що закріпити незалежність України всупереч усім деструктивним силам можна тільки тоді, коли буде створена боєздатна постійна й регулярна армія, державно-управлінський апарат, налагоджено дипломатичні стосунки з якомога більшою кількістю держав, відбудовано господарство, транспорт, зміцнено фінанси, буде взято на державне фінансування заклади освіти, науки та культури.

Формування Збройних сил Української Держави було дуже складною справою. За основу військового будівництва було прийнято проект, розроблений військовим відомством УНР, який передбачав формування 8 піхотних корпусів, 4,5 кінної дивізії на основі територіального комплектування. Уже в кінці травня був розроблений законопроект про загальні засади військової служби, яка відкидала станові принципи формування і забезпечувала вільний доступ до військової освіти і посад. Від 22 червня суттєво оновлено персональний склад військової адміністрації. Було заплановано створення системи військових шкіл для підготовки офіцерів усіх родів зброї, розпочато організацію Державної військової академії.

Двадцять четвертого липня ухвалено закон про загальну обов’язкову військову повинність. Мобілізація мала розпочатися в жовтні 1918 р. і дати 85 тис. вояків, на 1 березня 1919 р. — ще 79 тис. У липні було сформовано Гвардійську сердюцьку дивізію (5 тис. вояків), яка мала стати взірцем для майбутньої української армії.

Військове будівництво суттєво ускладнювалося позицією командування австро-німецьких військ, яке побоювалось утворення в Україні сильної і боєздатної армії. Не була чіткою позиція щодо цієї проблеми й у вищого політичного та військового керівництва Центральних держав. Полагодити справу будівництва української армії певною мірою вдалося особисто Гетьманові Скоропадському під час зустрічі з імператором Вільгельмом ІІ. Гетьманові вдалося домогтися передачі Україні захопленого німцями Чорноморського флоту. Можна констатувати, що в добу Гетьманату будівництво українських збройних сил було введено в регулярне русло й ґрунтувалося на новітніх військових досягненнях тогочасного цивілізованого світу.

Водночас відбувалося неухильне й регулярне створення державного апарату. Дуже швидко було налагоджено організацію і комплектування міністерств, здійснено правильний адміністративний розподіл України на губернії і повіти, створено адміністративний губерніальний і повітовий апарат — староства. Як наслідок, усі закони і розпорядження керівних центральних органів держави не були чисто декларативними актами, як це переважно було за урядування Центральної Ради, а їх реалізовували набагато ефективніше на місцях.

Така послідовна конструктивна діяльність гетьманського уряду весь час наштовхувалася на опір чи нерозуміння «традиційних» українських політичних партій, які, за словами Д. Дорошенка, «з самого моменту проголошення Гетьманства вважали, що українська державність серйозно загрожена». Намагання уряду залучити до державотворчої діяльності фахові сили згадані політичні коли трактували як «виступи проти самої української національності»71.

Водночас замість того щоб брати участь в уряді, діяльності адміністрації і вносити послідовно «національну» корекцію в політичний курс Гетьманату, українська опозиція фактично розхитувала національну державність. Так, ніхто з представників УПСФ, інших українських політичних партій не погодився обійняти запропоновані міністром внутрішніх справ І. Кістяківським надзвичайно важливі посади членів Ради міністерства внутрішніх справ, губерніальних староств (зокрема Київщини). І хоча від цих надзвичайно важливих посад залежали вирішальні адміністративні призначення і в центрі, і в провінції, «свідомі українці» фактично самоусувалися від національно-державницької творчої діяльності й відкривали шлях антиукраїнським силам до державного апарату72.

Усупереч деструкції українських політиків із середовища Центральної Ради в Кабінеті Міністрів діяла низка діячів, яка намагалася твердо проводити національний курс у політиці внутрішній і зовнішній. Поряд із Д. Дорошенком, Б. Бутенком, Ю. Любинським та О. Рогозою до цієї групи належав і міністр внутрішніх справ І. Кістяківський.

Виступаючи на нараді губернських старост і міських отаманів, він наголошував, що «зріст та розквіт України можливі тільки на твердих національних підставах»73. І. Кістяківський демонстрував чітке розуміння відродженого гетьманства як вияв масового прагнення до самостійної держави, що необхідно всебічно підтримувати. «Могутній рух селян-хліборобів, пронизаний здоровими ідеями державності, висунув історичний прапор української самостійності — гетьманство, — зазначав він. — Під цим прапором крокує глибокий національний рух і наше завдання — всебічна і послідовна його підтримка»74.

І. Кістяківський констатував, що Українська Держава може йти по шляху свого національного розвитку тільки за умови політичної толерантності. «Окремим політичним партіям необхідно надати повну свободу відстоювати свої ідеї і погляди. У цьому питанні не може бути виключення і для партій соціалістичних, які стоять на основах еволюційного розвитку соціалізму», — зауважив міністр. Водночас т. зв. «революційний соціалізм», який сповідували українські ліві, цілком логічно кваліфікували як антидержавне явище і держава зобов’язувалася поборювати його75.

На відміну від попереднього уряду Центральної Ради, який розв’язував проблеми міжнародного представництва не за вимогами міжнародного права і не за законами, а за нотами, або усними заявами, Гетьман поставив цю проблему на послідовно правові рейки. У «Законах про тимчасовий державний устрій України» чітко зазначено, що Гетьман є водночас керівником зовнішньополітичних зносин Української Держави. Згідно з нормами міжнародного права це було вкрай необхідним для України як уже визнаної держави.

Прикметно, що вихід Української Держави на міжнародну арену супроводжувався проблемою визнання інституту гетьманства з усіма його правовими інсигніями, титулатурою, формою звертання тощо, які спиралися на українську гетьманську традицію і ще не застосовувалися в тогочасній дипломатичній практиці. Причому вживання П. Скоропадським титулатури «Гетьман усієї України», що визначила загальнонаціональний характер влади та її поширення на всі етнічні українські землі, не могло не зачіпати інтереси деяких держав, до складу яких уходили українські етнічні території. Саме з огляду на це Австро-Угорщина зобов’язала свого посла Й. Форгача втриматися від вживання титулатури «Гетьман усієї України».

Владу гетьмана де-юре визнали насамперед Німеччина та Австро-Угорщина в Києві вже 2 травня 1918 р. За кілька днів це зробили також Болгарія і Туреччина. Своїх представників прислали до Києва Данія, Персія, Греція, Норвегія, Швеція, Італія, Швейцарія, що означало фактичне визнання України.

Прикметним було застосування болгарським послом І. Шишмановим титулатури-звертання до Гетьмана «Ваша світлість, ясновельможний пане Гетьмане всієї України»76, а також уживання останнього царем Болгарії Фердинандом. Відтоді так почали титулувати П. Скоропадського всі закордонні представники, голови держав, зокрема й німецький імператор Вільгельм ІІ під час перебування Гетьмана в Берліні з офіційним візитом.

Привертає також увагу той факт, що Регенційна рада Польського королівства, яка надіслала до Києва свого посла в ранзі міністра, повністю визнала національно-територіальний титул гетьмана та традиційно-історичну форму звертання. Її було застосовано в акредитивній ноті від 26 травня 1918 р.: «Jasnie Wielmoz.nemu Panu Hetmanowi Wszech Ukrainy»77.

Упровадження історичної гетьманської титулатури в дипломатичний ритуал відновлювало стару українську державну традицію, яка ставала невід’ємним атрибутом нової Української Держави й сприяла відповідному пошануванню її голови — Гетьмана, піднесенню її міжнародного авторитету.

Однією з найважливіших проблем, які стояли перед Гетьманатом, було розв’язання земельного питання та проведення оптимальної аграрної політики. Від цього значною мірою залежало подальше існування Української Держави. Павло Скоропадський пізніше зауважував: «Я був переконаний, що тільки міцна організація великих, середніх і дрібних власницьких елементів зможе поставити нашу Державу на правильний шлях розвитку, а всякий уряд у нас, опертий на соціалістичні партії, неминуче в короткий час докотиться до більшовизму»78. Із перших кроків своєї діяльності гетьманський уряд поставив завдання здійснити масштабну земельну реформу, метою якої було створення економічно сильного класу середнього й заможного селянства. Ця селянська верства мала отримати землю за допомогою держави внаслідок парцеляції великої земельної власності за викуп. Для цього планували заснувати Державний земельний банк, який мав забезпечити селян дешевим і вигідним кредитом і допомогти їм у придбанні землі.

На початок листопада 1918 р. проект земельної реформи, розроблений міністром земельних справ В. Леонтовичем, був готовий. Він передбачав примусовий викуп державою всіх великих земельних маєтків, які мали бути парцельованими між селянами за допомогою Державного земельного банку, у розмірі не більше 25 дес. на одне господарство. Від відчуження землі звільняли лише ті господарства, які мали агрокультурне значення, однак тільки розміром до 200 дес. кожне.

На думку фахівців, цей закон був одним з найбільш демократичних порівняно із земельними законами інших держав тодішнього світу. Здійснення наміченої реформи, без сумніву, могло дати поштовх потужному соціально-економічному розвитку України. Воно забезпечувало такий земельний устрій, основою якого ставали середньозаможні, самодостатні індивідуальні господарства, що вело до утвердження економічно здорової, незалежної хліборобської верстви — опори Української Держави.

Гетьман і його оточення розуміли, що в тій боротьбі, яка розпочалася між більшовизмом і Україною, визначальну роль може відіграти лише та соціальна верства, що є власником засобів виробництва і продуцентом водночас. Такою верствою могло стати відновлене в новітній час козацтво, яке, спираючись на традиції вільного володіння землею і зброєю, могло бути вкрай зацікавленим в існуванні інститутів приватної власності на землю і стабільної національної державності, яка захищала б ці інститути. Створення міцного організованого козацького стану мало сприяти врегулюванню розмірів землеволодіння, приватної та спадкової власності на землю, утвердженню права володіння землею залежно від участі в боротьбі із зовнішнім ворогом і забезпечення кордонів Української Держави. У цьому контексті цілком логічно відновлення історично-традиційного Гетьманату 29 квітня 1918 р. призвело до відродження козацтва як стану, який був основою існування першої козацької державності. Козацтво постало знову на підставі закону — універсалу Гетьмана Всієї України 16 жовтня 1917 р.

Цей комплекс соціально-економічних заходів спрямований на захист інтересів української землевласницької верстви фактично означав короткочасну реалізацію ідей аграризму на українському ґрунті. Учення аграризму в його насамперед центрально-східноєвропейському варіанті відіграло величезну роль в утвердженні стабільності новопосталих держав і збереження національної ідентичності. Саме тому воно було таким притягальним для «хліборобської» концепції В. Липинського та його послідовників. В умовах інтенсивного поширення ідей аграризму в повоєнній Європі її адепти із середовища українського консервативного політикуму високо оцінили досвід аграрних перетворень за добу Гетьманату. «Ідея аграризму буйно почала виростати на Україні за час нормального існування Української Держави в 1918 р.», — констатували лідери Союзу українських хліборобів у Чехословацькій Республіці Й. Мельник і П. Запорожець. Для цих діячів саме український хліборобський рух, органічно вписуючись в європейський контекст аграризму, мав опанувати ситуацію в Україні. «З ним сьогоднішнім політикам Європи доведеться говорити»79.

33

Там само. — С. 50.

34

Липинський В. Листи до братів-хліборобів. — С. 39.

35

Липинський В. Україна на переломі. — С. 144.

36

Там само. — С. 193.

37

Окіншевич Л. Український Гетьманат ХVІІ ст. як форма державного ладу // Науковий збірник Українського Вільного Університету. — Мюнхен, 1948. — Т. 5. — С. 99.

38

Липинський В. Україна на переломі. — С. 119—120.

39

Грушевський М. Історія України-Руси. Том ІХ, друга половина. — К., 1931. — С. 1321.

40

Липинський В. Україна на переломі. — С. 43.

41

Там само. — С. 173.

42

Липинський В. Листи до братів-хліборобів. Про ідею і організацію українського монархізму. — Київ — Філадельфія, 1995. — С. 299.

43

Історія українського селянства. — Т. І. — К., 2006. — С. 225.

44

Там само. — С. 234.

45

Оглоблін О. Династична ідея в державницько-політичній думці України-Гетьманщини XVII—XVIII ст. // Державницька думка. — 1951. — № 4. — С. 40—52.

46

Там само. — С. 162.

47

Т. Мацьків. Гетьман Іван Мазепа в західноєвропейських джерелах 1687—1709. — Мюнхен, 1988. — С. 10.

48

В’ячеслав Липинський. Листування. Повне зібрання творів, архів, студії: Архів. Листування. — Т. 1. — Київ — Філадельфія, 2003. — С. 162.

49

Там само.

50

В’ячеслав Липинський. Листування. Повне зібрання творів, архів, студії: Архів. Листування. — Т. 1. — Київ — Філадельфія, 2003. — Там само. — С. 163.

51

В’ячеслав Липинський. Листування. Повне зібрання творів, архів, студії: Архів. Листування. — Т. 1. — Київ — Філадельфія, 2003. — Там само. — С. 163.

52

Там само.

53

Там само. — С. 50.

54

Лисяк-Рудницький. Історичні есе. — Т. 2. — К.: Основи, 1994. — С. 166.

55

Липа Ю. Королівство Київське по проекту Бісмарка. — Одеса, 1917.

56

Барвінський О. Спомини з мого життя. — Ч. 2. — Львів, 1913. — С. 375.

57

Чорновіл І. Галицька шляхта і проект «Київського королівства» канцлера Отто Бісмарка // Сучасність. — 1997. — № 3. — С. 66, 71.

58

W. Lipin￼ski. Szlachta na Ukraine. Udzial jej w z.yciu narodu ukrainskiego na tle jego dziejo￼w. Krako￼w, 1909. — С. 85

59

Осташко Т. Меморіал В’ячеслава Липинського до Українського Інформаційного Комітету // Проблеми історії України ХІХ — початку ХХ ст. — Вип. V. — К.: Інститут історії України НАНУ, 2003. — С. 88—91.

60

Там само. — С. 91.

61

Осташко Т. В’ячеслав Липинський: постать на тлі доби // Український історичний журнал. — 2007. — № 2. — С. 118.

62

Шлемкевич М. Українська синтеза чи українська громадянська війна // Генеза. — 1997. — № 1 (5). — С. 98.

63

Короливский С. М., Рубач М. А., Супруненко Н. И. Победа Советской власти на Украине. — М., 1967. — С. 129.

64

Полонська-Василенко Н. До історії гетьманської України XVII—XX ст. // Науковий збірник Українського Вільного Університету. Т.VIII. Збірник на пошану Івана Мірчука (1891 — 1961). — Мюнхен, 1974. — С. 137.

65

Герман Гуммерус. Україна в переломні часи. — Таксон, 1997. — С. 109.

66

Зрікся престолу 20 грудня цього ж року.

67

В’ячеслав Липинський. Архів. Т. 7. Листи Осипа Назарука до В’ячеслава Липинського. — С. 150.

68

Липинський В. Покликання «варягів», чи організація хліборобів? — С. 32.

69

У 60-річчя відновлення гетьманства. — Торонто, 1978. — С. 159.

70

Дорошенко Д. Історія України 1917—1923 рр. — Т. ІІ. Українська Гетьманська Держава 1918 року. — К., 2002. — С. 36.

71

Дорошенко Д. Історія України 1917—1923 рр. — Т. ІІ. — С. 73.

72

Там само. — С. 72—73.

73

Там само. — С. 181.

74

Гетьманат Павла Скоропадського: історія, постаті, контраверсії. — К., 2008. — С. 31

75

Там само.

76

Там само.

77

Батьківщина (Торонто). — 1971. — 17—31 липня.

78

У 60-річчя відновлення Гетьманства. — Торонто, 1978. — С. 71.

79

Гетьманат Павла Скоропадського: історія, постаті, контраверсії. — С. 45.

Ідеолог українського консерватизму В’ячеслав Липинський

Попри небажання більшості українських політичних партій брати участь у розбудові Української Держави, консервативні кола прагнули утвердження стабільності й подолання деструкції т. зв. революційних перетворень попередньої доби.

Розуміння і сприйняття цього курсу було притаманне багатьом українським діячам, не заангажованим у соціалістичне доктринерство. Чимало їх було в галицькому громадсько-культурному середовищі, у якому, як зазначалося вище, традиційно міцні позиції посідало помірковано-консервативне політичне світобачення. Його речники однозначно схвалювали внутрішній і зовнішньополітичний курс Павла Скоропадського та бачили в Гетьманаті реальні перспективи національного державотворення. «З різних вістей, які тут одержуємо, — писав І. Крип’якевич Д. Дорошенкові 20 травня 1918 р., — набрали ми переконання, що гетьманство вдержиться. Також з теоретичного погляду така форма правління в теперішню хвилину видається найліпша для України». І. Крип’якевич зауважував, що гетьманство — «се одинокий вихід для України з теперішньої кризи. Тактика українських партій, що не хочуть взяти активної участі в правительстві; нам не видається щаслива...»80

Уже тоді, у 1918 р., чимало галицьких діячів усвідомлювало національний державотворчий характер Гетьманату Павла Скоропадського. На зустрічі з одним із представників Гетьмана командувач УГА генерал Мирон Тарнавський заявив: «Від 1918 р. вважаю себе гетьманцем, з переконаннями своїми не криюся і скрізь їх ширю»81. Високо оцінював Гетьманат 1918 р. і його творця Павла Скоропадського глава греко-католицької церкви митрополит Андре Шептицький, який був у постійному листовному зв’язку з Гетьманом. «Ще в літі й восени 1918 року я був гетьманцем, цебто глядів на гетьмана позитивно, ломив копія за нього», — зауважував один з творців ЗУНР Л. Цегельський82. Цю позицію поділяло і чимало діячів з Великої України. Вони усвідомлювали, що деструктивна антигетьманська політика керманичів опозиційного Національного союзу може обернутися катастрофою для України. Як згадував член Директорії Опанас Андрієвський, звістка про підготовку повстання проти Гетьмана спричинила гостру реакцію в середовищі тих, хто послідовно дотримувався державницьких позицій. «Є. Х. Чикаленко, коли довідався, що В. К. Винниченко організує повстання, — зауважував О. Андрієвський, — у розпачі не говорив, а кричав: “не зачіпайте Скоропадського: він більший самостійник-українець за вас”»83.

М. Міхновський, підозрюючи В. Винниченка в організації протигетьманського повстання, рішуче критикував його позицію в Національному союзі: «Я говорю тут як патріот... повстання небезпечне, знищить нас». І це були пророчі слова, як засвідчив подальший перебіг подій. «Націоналісти-самостійники О. І. Макаренко, І. М. Луценко, В. П. Оскілко, П. Ф. Болбачан не організовували повстання і були лояльні до Гетьмана, — констатував О. Макаренко. — Взяли участь у повстанні тільки тоді, коли воно стало неминучим, а треба було спасати національні здобутки»84.

Безсумнівні здобутки Гетьманату П. Скоропадського зовсім не означали відсутності помилок і прорахунків у діяльності його керманичів. У цьому зв’язку надзвичайно цінними є зауваги В. Липинського, який, власне, започаткував комплексне вивчення Української Держави. Учений чітко розрізняв два періоди в її розвитку: перший — самостійницько-хліборобський під час діяльності уряду Ф. Лизогуба і другий — федеративний, пов’язаний з урядом С. Гербеля, позначений перевагою «Протофісу» (Союзу промисловців, торговців і фінансистів України). Поступки останньому й проголошення федерації з Росією В. Липинський вважав політичною і національною катастрофою для консервативної хліборобсько-землевласницької верстви, яка відігравала вирішальну роль у будівництві державної і національної незалежності першого періоду.

На тлі руйнації більшовиками національних і соціальних вартостей Україна демонструвала своєрідний прорив у майбутнє, утверджувала незаперечні державно-правові й національно-культурні цінності. Короткочасний досвід Української Держави Павла Скоропадського є переконливим доказом реальних творчих здобутків українського консерватизму, адаптацію якого до сьогоднішнього буття України важко переоцінити.

Наприкінці 1919 р. хлібороби-демократи запропонували П. Скоропадському «скористатись із своїх законних гетьманських прав для рятування погибаючої ідеї української державности». Відтоді, за словами С. Шемета, «починається нова політична акція гетьмана, ведена весь час спільно з об’єднаними під його Верховним Проводом українськими гетьманцями монархістами»85.

Спираючись значною мірою на практичний досвід Української Держави П. Скоропадського, В. Липинський розробляє теорію спадкової монархії в Україні. Обґрунтувавши національно-державні традиції інституту гетьманства, В. Липинський доходить висновку, що саме спадкова, «дідична» монархія, яку наприкінці свого життя обстоював Б. Хмельницький, має стати найбільш вдалою формою державного устрою в Україні.

Розробивши ідеологію модерного українського монархізму, В. Липинський намагався перебороти однобічність розвитку нації, зміцнивши праве консервативне крило українського суспільно-політичного життя. Його концепція трудової дідичної монархії, яку прагнули реалізувати в традиційній для України формі гетьманства, передбачала об’єднання суперницьких течій у межах єдиної політичної системи й спільного для всіх закону.

80

Там само.

81

Войнаренко О. Не гасіть Духа Правди! // Державницька думка. — 1951. — № 4. — С. 54—58.

82

Там само.

83

Андрієвський О. Професор в «пророках» // Українська дійсність (Прага). — Ч. ІІ. — Січень 1940. — С. 5.

84

Там само. — С. 3—5.

85

Терещенко Ю., Осташко Т. Український патріот з династії Габсбургів. — К., 2011. — С. 70.

Розділ 2. СУПЕРЕЧКИ

Спірні концептуальні питання Української революції

Одна з основних проблем розуміння визначних подій у житті суспільства — шаблони сприйняття, що були закладені в минулому. Такі негативні стереотипи, часто неусвідомлено, тиснуть на нас і в питаннях інтерпретації Української революції 1917—1921 рр. Негативні стереотипи в галузевій термінології, випрацьовані в комуністичний час, за інерцією стали надбанням громадян незалежної України після 1991 р. Ми продовжуємо й сьогодні їх використовувати.

Традиційно події 1917—1921 рр. називають «громадянською війною»: і це щодня можна чути з вуст ведучих на радіо й телебаченні, читати в газетах і журналах, та навіть фахових виданнях. Прихід німців за умовами союзного Берестейського договору в березні 1918 р. називають «окупацією України». Діячів УНР і Скоропадського йменують «маріонетками» німецького режиму, тоді як М. Скрипника і Х. Раковського такими маріонетками і колаборантами не сприймають. Селянський повстанський рух в Україні оголошують «бандитизмом», а масове пограбування українського села більшовицькою «продрозверсткою» таким бандитизмом не вважають.

Сьогодні Російська Федерація події на Донбасі теж називає «громадянською війною». Зараз вона використовує такі ж гібридні форми, як і в 1917 р. Відбулося проголошення маріонеткового харківського «Совєту робітничих, селянських і солдатських депутатів» законною владою в Україні на противагу Центральній Раді в Києві, що призвело до розв’язання війни російських більшовиків Петрограда проти незалежної України. Військова допомога російських комуністів своєму відділенню в Україні стала початком військової інтервенції.

Російські історики й політики не вважають інтервенцією російське вторгнення в Україну. Це лише німці в Києві в 1918 р. могли бути інтервентами або французи на Півдні України національно і соціально гнобили українське й російське населення. Звісно ж і про ніяку російську окупацію України не може йтися. Борони Боже, казати про агресію та окупаційний режим російських комуністів в Україні. І це зрозуміло з погляду російського національного інтересу. Бо якщо говорити про російсько-українську війну, то це означатиме, що існувала якась легітимна неросійська політична сила в Україні, і загал уже не буде сприймати війну Росії проти останньої як справедливу війну. Ось коли інтерпретувати цю війну як заспокоєння населення України, стероризоване окремими «отщепенцами», авантюристами та пройдисвітами, які створили неможливий режим жорсткого національного гноблення неукраїнського населення, що його не сприймали не лише неукраїнці, а й більшість українців, тоді можна буде представити війну 1917—1921 рр. у вигідному для агресора світлі.

Цікаво, що в такий спосіб чинить не лише Росія, а й інші українські сусіди, засліплені імперським світоглядом. Не прочитаємо в польських шкільних підручниках, що польська армія Галлера вела війну із Західно-Українською Народною Республікою, а лише з якимись незрозумілими українцями, котрі чомусь повстали проти ідеї утворення на теренах Східної Галичини вимріяної польськими шовіністами «Історичної Польщі».

Інерція оцінювання свого історичного минулого крізь призму сприйняття сусіда, який не визнає прагнення України до самостійності, стає для сучасної України серйозною проблемою. На жаль, непослідовно виписані з погляду термінології й сучасні українські підручники з історії. Навіть у наукових працях не розв’язано проблеми щодо того, де починається громадянська війна, а де війна міждержавна, і як вони між собою узгоджуються. Бо в історії часто-густо обидва процеси відбуваються паралельно, одна війна може плавно перейти в іншу. Скажімо, коли війська Нестора Махна воюють проти УНР і С. Петлюри — це громадянська війна, а коли з російськими більшовицькими військами — війна міждержавна. У країнах, де немає політично вихованого населення, такі проблеми — річ цілком логічна і невідворотна. Проте в наших інтересах сьогодні навчитися розрізняти протилежні термінологічні поняття, аби правильно виховувати наступні покоління українців.

Вибудовуючи ланцюжок історичних подій, ми повинні дбати про логічну послідовність змін. Якщо війна 1917—1921 рр. була громадянською, тоді перемога комуністичного режиму відбулася в Україні за рахунок українських більшовицьких сил, а це не так. Більшовизм був принесений на вістрях російських багнетів. Отже, недостовірною є теза про національно-визвольну боротьбу 30—50-х років ХХ ст. Бо якщо влада комуністів «своя», незаконним є ведення проти неї боротьби. Ми тоді погоджуємося з твердженням Москви про «буржуазних націоналістів — лютих ворогів українського народу». Лишається поза логікою історії і боротьба УПА проти обох окупаційних режимів.

Які термінологічні моменти Української революції тягнуть нас назад у комуністичне минуле? Які основні спірні питання Української революції потребують концептуального виправлення? За браком місця зупинимося лише на деяких моментах суперечливих тлумачень найвидатнішої події історії України першої половини ХХ ст.

Українська революція, визвольні змагання чи національно-державне будівництво?

Дехто з істориків консервативного спрямування воліє не вживати терміна «українська революція» через негативне сприйняття російської революції, а також через змістовну контамінацію самого терміна «революція» — акту, що свідчить про руїнницьку природу революційних дій, які апріорно не можуть бути позитивними, бо ламають традиційний уклад, руйнують культурні здобутки попередніх поколінь, уносять елементи анархії до нової суспільної структури. Тому пропонують говорити про період 1917—1921 рр. як про спробу національно-державного будівництва.

Але «революція» — це не завжди цілковите нищення старої державної структури. Нідерландська революція, що покінчила з пануванням Іспанії, мала і державотворчий складник. Історики-державники часто й Хмельниччину кваліфікували як Козацьку революцію, а не лише як національно-визвольну війну.

У Західній Україні від 20-х років ХХ ст. усталився термін «визвольні змагання», який активно вживали в літературі до більшовицького завоювання Галичини в 1939 р. Його використано і в працях діаспорних істориків до кінця 80-х років ХХ ст. З іншого боку проросійських українців бентежить слово «змагання», котрі в традиції офіційного совєтського «новояза» звужено трактували поняття змагання як лише спортивного визначення. Тому, на нашу думку, логічним є вживання цих трьох термінів як синонімів. Революція не заперечує визвольних змагань та національно-державного будівництва.

Датування Української революції

В історичній літературі сформувалося кілька різних підходів щодо датування Української революції. Звужене й широке. Частина істориків розглядає національну революцію в контексті загальносвітових проблем, пов’язує її початок із Першою світовою війною, що прискорила падіння імперій і спричинила соціально-національні революції майже в усіх країнах Центрально-Східної Європи. Кінець визвольних змагань пов’язують із закінченням роботи Паризької мирної конференції та з остаточними міждержавними договорами, які вирішили долю Західної України, віддавши її у володіння польської Речі Посполитої. За такої всеєвропейської логіки зміни карти світу Українську революцію датують 1914—1923 рр.86 Цю дату можна вважати слушною, бо вже з початком Першої світової політичні кола Західної України поставили на порядок денний питання здобуття української незалежності. За це висловилася Головна українська рада у Львові, за ці ідеали розпочав свою звитягу Легіон січових стрільців. Щодо безпосередніх подій Української революції на підросійській Україні, то початком уважають березневі події в Києві 1917 р., а закінченням — Ризький мирний договір 1921 р. між червоною Росією та Польщею, за яким відбувся новий поділ України між окупантами. Виокремлюють також дату 1917—1920 рр., яка збігається з російсько-комуністичним датуванням т. зв. громадянської війни та вписує українські події революції в контекст внутрішньої російської історії. На нашу думку, виправданими є дві дати: 1914—1923 та 1917—1921 рр.

Тривалість революції

Уважати 1921—1923 рр. закінченням Української революції не цілком резонно. Протибільшовицькі повстання по селах тривали до середини 20-х років ХХ ст. Існування УАПЦ, Української академії наук, кооперативного видавничого руху, селянського землеволодіння та інших громадських структур та інституцій, які продовжували традиції незалежної України, свідчило про збереження здобутків Української революції ще принаймні близько 10 років після революції. Ще одним зі здобутків була українізація 20-х років ХХ ст. і «розстріляне» культурне відродження передусім у царині літератури. Фактичним кінцем Української революції стали процес СВУ 1929 р., масова колективізація, репресії проти інтелігенції та нарешті голодомор 1932—1933 рр. Саме останню дату можна вважати остаточною комунізацією України більшовицькою Росією, що тривала від 1928—1929 до 1932—1933 рр.

Далі паралельно функціонували структури та організації, які відстоювали принципи незалежності: політична еміграція за кордоном ще від часів існування УНР, тривала підпільна національно-визвольна боротьба ОУН на західноукраїнських землях. Ця боротьба з різними видозмінами не припинялася до 1991 р. Тому варто говорити про спадковість і наступність різних етапів визвольного руху від 1917 р. до 1991 р.

Різні революції в одних хронологічних межах і на одній території

Говорячи про Українську революцію 1917—1921 рр., ми часто-густо асоціюємо нашу територію лише з боротьбою за незалежність. Насправді в цей період відбувалися одночасно:

1) а) російська демократична революція, яка мала свої революційні органи — Совєт народних солдатських і робітничих депутатів, губернських комісарів, підзвітних Тимчасовому уряду, збройні сили старої російської армії, що також орієнтувалися на «єдину і неподільну», а її метою була побудова ліберальної республіканської Росії з можливою федерацією земель, зокрема й для українців; б) російська тоталітарно-лівацька революція на чолі з більшовиками, яка мала свої збройні формування червоноармійців і партійні осередки — зародки майбутньої комуністичної держави; щодо національної політики вони займали спочатку централістичні позиції, потім погодилися на федералістичні поступки українцям; в) ретроградні консервативні елементи суспільства — поміщики й підприємці, які хотіли збереження царського панування над Україною, та політичні утворення численних російських шовіністичних і чорносотенних партійних угрупувань, одним з речників яких була газета «Киевлянин».

2) Іншонаціональні революції поляків, румунів, угорців, які поширювали на території України свої історичні національні революції з титульних земель. Прагнули введення українських етнічних теренів до Великої Польщі, Румунії, Угорщини. Унаслідок спільних дій і наступу збройних сил Угорщини, Румунії та Польщі території Галичини, Західної Волині, Закарпаття, Буковини та Бессарабії було від’єднано від України. Окрему позицію займала єврейська спільнота, яка в Галичині орієнтувалася на польську культурну більшість, а в Україні підтримувала російський більшовизм.

3) Українські революційні сили, які ставили на меті зробити Україну суб’єктом міжнародного права, побудувати незалежну державу. Українські сили, до складу яких увійшли ліві та лівоцентристські партії УСДРП (есдеків), УПСР (есерів) і УПСФ (есефів) і невеликий відсоток УПСС (соціалістів-самостійників), створили Центральну Раду та ставили за мету конституційне роз’єднання з Росією: спочатку на правах автономії / федерації, а згодом як самостійної держави. Українська революція мала також дві складові: переважаючу республіканську версію будівництва держави УНР і меншу консервативно-гетьманську, що намагалася утвердити Українську Державу. Третьою складовою були державницькі змагання на Західній Україні — будівництво ЗУНР як держави центристських сил, що спиралися на ідеологію Національно-демократичної партії. На відміну від Східної України, ідеалом західних українців було будівництво загальнонаціональної партії всіх українських і неукраїнських громадян не на основі соціалістичного вчення і класового постулату, а на підставах збереження приватної власності на виробництво й землю, тобто на таких засадах, на яких постали Польща, країни Прибалтики, Фінляндія, Чехословаччина. Четвертою маргінальною силою були слабко окреслені з національного боку сили анархістів та інших повстанських отаманів. Частина з них будувала Україну в окремо взятому регіоні (отаман Зелений, Чучупака, Струк та ін.) або анархістську наднаціональну квазідержаву (батько Н. Махно на Південному Сході України).

Під час революційних подій відбувалася постійна боротьба між усіма чотирма головними державними силами в Україні. Кожна намагалася на тій самій території відбудувати свою національну державу, через що розпочалися і протягом кількох років тривали перманентні війни, зокрема російсько-українські (білі й червоні) і польсько-українські. Країни Центрально-Східної Європи уникнули таких воєн, бо до 1927 р. були вже збудовані органічні мононаціональні культурно-громадські спільноти, які створили новий тип політичного поляка, чеха, фіна і та ін., до якого входили і згодні на політичну асиміляцію національні меншини.

Міждержавна, а не громадянська війна. Установлення окупаційного російського комуністичного режиму

Великою помилкою багатьох осіб, непосвячених у нюанси наукової полеміки, є намагання називати визвольні змагання українців «громадянською війною»87. Уживання терміна «громадянська війна» означає, що мовець, який так говорить, не визнає або заперечує існування УНР — Української Держави, сприймає ці формації як неіснуючі державні утворення. Насправді, війни тих років — це міждержавні війни, які треба кваліфікувати за сторонами військового конфлікту: російсько- (білогвардійсько-)українська, російсько-(більшовицько-)українська війни, польсько-українська війна в Галичині. Термін «громадянська війна» впроваджений російською комуністичною історіографією та пропагандою, яка намагалася не помічати існування УНР, а отже, легітимізувала окупаційну діяльність Червоної Армії в Україні.

Позаяк українсько-більшовицька війна закінчилася військовою поразкою УНР, ми повинні говорити про окупацію українських земель червоною Росією. Відповідно, маріонетковий уряд УРСР не представляв інтереси української нації і був фактично колаборантським урядом. А стан України після захоплення її остаточно в 1920—1921 рр. більшовицькою Росією доповнює становище колонії. Безперечно, заснування квазідержавного утворення — УРСР — є позитивним порівняно з дореволюційними часами, коли підросійська Україна була поділена на 9 губерній. За царату українську націю не визнавали, за більшовиків росіяни де-факто визнали українців, але лише як вірних васалів Москви. Було запропоновано два терміни: радянський українець і український буржуазний націоналіст, що відповідав дореволюційному — малорос і свідомий, або правдивий, українець.

Від початку новітній російський окупант заклав подвійне трактування поняття «українець», чим продовжував стару шовіністичну традицію розглядати українців як гілку «триєдиного русского народу». Цю «гілку» в період нової і новітньої історії не педалювали, але для часів князівської Русі-України придумали дефініцію — «Колиска трьох братніх народів», з яких російський за всієї «братності» визнавали старшим.

Радянський чи совітський (совєтський)?

Закордонна історіографія та суспільно-політична думка послуговувалася для визначення сутності державної системи в Україні після 1921 р. поняттями «совітський», «совєтський». У такий спосіб чітко було означено російський окупаційний режим, який запанував в Україні після військової поразки Директорії УНР. Так вони намагалися відокремити питомо українські національні інституції від колоніальних, принесених на червоних багнетах. І це було слушним, бо і в міжнародній практиці не перекладають питомо іншонаціональні державні структури та органи: не НКВС, а НКВД; не КДБ, а КГБ тощо. До цього переліку зараховували й термін «радянський», який завуальовано прикривав комуністичний тоталітаризм покривкою влади народу — Рада.

Незважаючи на здобуття незалежності в 1991 р., українські історики й досі використовують поняття «радянський» на означення системи влади, принесеної більшовиками. Проте ніякої «радянської» влади апріорі не існувало. Радянська форма державності відійшла в небуття після розгону Установчих Зборів у Росії. Уживаючи форму «радянський» стосовно України, ми вносимо плутанину, бо Центральна Рада якраз і була радянською формою державності, значно більшою, ніж «Совєти народних депутатів». До її складу входили всі соціалістичні партії і не лише українські, а й російські, єврейські, польські. Хіба не одержали всенародної легітимації на виборах, бо почався більшовицький наступ. Також правим силам було відмовлено в представництві.

Якщо брати до уваги диктатуру пролетаріату як тоталітарно-деспотичну форму влади однієї партії, то такий усталений вислів, як «радянський режим», втрачає будь-який внутрішній зміст. Бо радянський режим апріорі не може бути тоталітарним.

Чи варто оцінювати діячів, що підтримали більшовицьку Росію як колаборантів?

Досі в Україні колаборацію кваліфікують лише як співпрацю українців з німецьким окупаційним режимом 1941—1945 рр. До того ж до колаборантів несправедливо зараховують представників українського місцевого самоврядування. Насправді, колаборація розпочалася значно раніше, коли багато українців підтримали російську більшовицьку окупаційну армію у 18—20-х роках ХХ ст. Ця колаборація мала два суттєвих різновиди:

1) колаборація з надією збудувати в Україні ліву (комуністичну) незалежну державу. Власне, таку колаборацію з примусу обставин можна вважати вимушеною — меншим злом. До неї належали українські діячі боротьбистської та укапістської партій, а також деякі члени РКП(б), що були свідомими українцями: В. Еллан-Блакитний, М. Скрипник, О. Шумський, П. Любченко, Микола Хвильовий, А. Річицький та ін. За суттю вона була й не зовсім колаборацією, бо ці діячі вірили, що будують ліву незалежну Україну;

2) колаборація за свідомим вибором окупанта як свого ідейного союзника. Остання в Україні мала масовий характер і охопила передусім непартійну масу пересічного загалу, який мислив категоріями «єдиної неділимої».

Боротьба з російською національною ідеєю, «русским миром»

Українська революція 1917—1921 рр. не лише започаткувала українську державу новітнього часу, а й у ширшому сенсі стала каменем спотикання для поширення російської національної ідеї за межі території колишньої Російської імперії. Ідея українського світу, спроба утворення державного організму на українських етнічних територіях, які реально ледь чи вдвічі перевищують сучасну українську державу, змусили росіян відмовитися від бажання приєднати Боспор і Дарданелли зі Стамбулом до своєї імперії, до домінації на Балканах. Українське військо і повстанські загони зупинили наступ Червоних військ на Європу в 1919—1920 рр.

Українська ідея поклала початок відродженню Кубані, українського населення Вороніжчини і Стародубщини, українців Далекого Сходу, які намагалися утворити далекосхідну українську республіку і навіть Китай, де в Харбіні діяли потужні українські культурно-громадські установи. Кубанці воювали в Збройних силах УНР, постали вищі й середні українські заклади в Катеринодарі та інших станицях, із Вороніжчини походив один з найкращих поетів розстріляного відродження — Євген Плужник. Частиною України були Ростов-на-Дону і Таганрог, а також Берестейщина. Проте доба деукраїнізації і шаленого наступу російського шовінізму в 20—30-х роках ХХ ст. зробили свою справу, ліквідувавши український національний спротив у межах російської держави.

Автономія, федерація, самостійництво: протиставлення чи послідовність дії?

Досі живучими є рудименти української партійної полеміки 20-х років ХХ ст., коли кожна зі сторін ідейного конфлікту намагалася довести свою більшу відданість ідеї незалежної України88. Колишні гетьманці та консерватори доводили винятково своє право говорити про українську державність, відмовляючи в цьому республіканцям (уенерівцям) як нібито лише федералістам, що не сприймали самостійницької ідеї. Багато для цього зробив В’ячеслав Липинський, котрий своїм талановитим словом намагався шукати союзників у «ворожому таборі», але не бажаючи цього, поширив переконання, що всі прихильники республіки були лише федералістами, а тому й зазнала поразки визвольна боротьба українського народу. Лідери ж бо революції — М. Грушевський, С. Петлюра та В. Винниченко — були противниками власної держави.

Натомість республіканці (М. Славинський, П. Чижевський, П. Христюк) підкреслювали національно неукраїнський характер гетьманської держави. Вони твердили, що вона була малоросійським конструктом, і, по суті, творили союзну з Росією спільну територію.

Те, що було зрозумілим у часи поразки національної революції, анахроністично сприймається сьогодні. Бо продовжує в часі оте, невідповідне історичній правді, штучне протистояння консерваторів і республіканців, коли другі перших звинувачували в бажанні збудувати панську Україну, а перші — у відсутності державницького інстинкту й нездатності керувати державою.

Насправді ж М. Грушевський був тією людиною, яка виховала більшість національних консерваторів (С. Томашівський, І. Кревецький, почасти й В. Липинський були його учнями)89. Сам федералізм для України був хворобою бездержавності, слабкості громадського життя. Ця слабкість штовхала провід українського руху до пошуку компромісу з переважаючим російським впливом в Україні. Автономія / федерація була компромісом з російською національною ідеєю, але зовсім не запереченням української державності. М. Грушевський та партія соціалістів-федералістів сприймали федералізм як перший етап для здобуття незалежності. М. Грушевський писав, що федерація є наступною фазою самостійності, маючи на увазі утворення європейського союзу в майбутньому. Розчарування поразкою не повинно сьогодні нам застеляти очі на той факт, що і праві, і ліві сили робили одну державну справу, розходилися в тактиці, а не в стратегічній меті.

Різні проекти української державності

Серед істориків уенерівського та гетьманського спрямування є тенденція протиставляти свій напрям іншому, як більш відповідний чи кращий. Часто-густо критикуючи супротивну сторону, останню ставлять ледь чи не в одну шерегу з ворогами української державності. Приміром, боротьбисти, ідучи на співпрацю з більшовиками, на думку гетьманців, зрадили ідею самостійної України, дорівняли себе до окупанта. Або український дідич, підтримавши гетьманську державу, працював на чужу російську монархічну державу, зрадив українську національну ідею.

Інтерпретуючи Українську революцію, потрібно зважати на те, що в Україні мали право на життя обидва проекти побудови національної держави: республіканський і консервативний. І якби якийсь із них переміг, Україна від цього однаково виграла б90. Так на цю справу дивилися справжні патріотично налаштовані діячі. Приміром, Дмитро Дорошенко був членом Генерального секретаріату УНР та в часи УД міністром закордонних справ у кабінеті Федора Лизогуба, В’ячеслав Липинський після падіння П. Скоропадського ще півроку був послом Директорії УНР у Відні, Олександр Лотоцький був і членом Центральної Ради, і міністром сповідань Української Держави. Іван Огієнко був ректором Кам’янецького університету за П. Скоропадського та міністром сповідань в урядах Директорії УНР. Із П. Скоропадським у перші місяці хотіли знайти спільну мову С. Петлюра і навіть В. Винниченко. Низка вищого офіцерства служила і в УНР, і у військах УД. Євген Чикаленко дуже засмучувався фактом падіння держави П. Скоропадського через повстання проти нього Директорії УНР. Він вважав, що краще мати напівукраїнську державу з проросійським державним апаратом, ніж одержати російську державність у формі совітської України. Вони з часом можуть українізуватися.

Чи Українська Держава боронила національну самостійність?

Самостійництво П. Скоропадського в період його співпраці з УСХД від 1920 р. низка істориків неправомірно й автоматично переносить на квітень — листопад 1918 р., коли гетьман виразно перебував під впливом російської великодержавної ідеології і був політичним росіянином. Про ментальні російські культурні й державні пріоритети П. Скоропадського свідчать його «Спогади», які В. Липинський відмовився повністю друкувати в «Хліборобській Україні» через їх проросійський характер.

Безперечно, держава П. Скоропадського мала поважні досягнення в царині будівництва національної культури (українські університети в Києві, Кам’янці, Полтаві, гімназії, Українська академія наук, театр, музей тощо), що вона здійснювала у співпраці з націонал-демократами, та досягнення на міжнародній арені (визнання України як незалежної держави низкою країн Європи). Але від початку своєї державності вона, передусім через діяльність більшості державних службовців, переймалася здебільшого перетворенням України на базу відродження Великої Росії із царем на чолі. Сам П. Скоропадський визнавав, що його мрією була федеративна Росія з Україною як частиною російського простору. До самостійництва його штовхала кайзерівська Німеччина, що хотіла мати в Україні свого союзника, який остаточно розірвав усілякі стосунки політичного характеру з Росією.

Саме амбівалентністю Скоропадського та його оточення, москвофільством його суспільної бази ми зобов’язані сумнозвісній федеративній грамоті П. Скоропадського й повстанню проти нього Директорії.

П. Скоропадський орієнтувався не на Хліборобсько-демократичну партію В. Липинського, Д. Донцова і М. Міхновського та братів Шеметів, що вважалося цілком логічним, коли б гетьман справді бажав принципового незалежницького курсу країни, а на проросійський Протофіс і Союз земельних власників, які були силами російського капіталу та поміщицтва, і складалися переважно з колишніх діячів великодержавних, монархічних і чорносотенних партій. Для Скоропадського і Липинський з Донцовим, і навіть Д. Дорошенко були занадто крайніми українськими шовіністами, «щирими». Натомість зразком українця для гетьмана були такі представники українських сил, як В. Науменко, М. Василенко, котрі стояли на малоросійських позиціях. Гетьман намагався балансувати, зберігаючи третю нейтральну лінію між УХДП і Протофісом, але через перевагу російських сил став виразником їхнього політичного інтересу. Українським політиком П. Скоропадський став уже в еміграції і передусім завдяки ідеологічному впливу В. Липинського.

Хто кращий державник: М. Грушевський чи П. Скоропадський?

Часто історики-державники П. Скоропадського представляють кращим державником за націонал-демократа М. Грушевського. На їхню думку, гетьман був досвідченим землевласником і ліпше розумів, як будувати державу, ніж інтелігент Михайло Грушевський. Ці умовисновки наводять з апріорі висловлених у «Листах до братів-хліборобів» В. Липинським ідеальних думок про те, чим консерватизм є кращим за анархізоване республіканство. Однак завжди треба розуміти не теоретичні побудови, а практику Української Держави П. Скоропадського. Насправді, у 1918 р. П. Скоропадський не був українським державником, він намагався зберегти в Україні лад старої російської держави, спираючись на російськокультурні кола поміщицтва і підприємців, які ворожо ставилися до свідомого українства. П. Скоропадський не визнавав постулатів традиційної української політичної лінії від середини ХІХ ст.: понять «українська етнічна територія», «галицький П’ємонт», спільна українська культура для підросійської України не знав і не розумів. Не знав він і літературної української мови, вважаючи її тодішню версію «галичанським витвором». Попри мирний перепочинок не зміг провести аграрну реформу, щоб спертися на заможних селян. Не знайшов гетьман і компромісу із соціалістами нерадикального табору. Орієнтувався на Білу Росію, фактично був союзником А. Денікіна, який щодо питання національної політики був класичним ретроградом і україножером. Був противником галичан, не намагаючись використати їхній великий державотворчий потенціал, сліпо вірив у значення російської культури для України.

Натомість М. Грушевський, борючись від кінця ХІХ ст. за автономію України у складах обох імперій — Російської і Австрійської, — фактично готував Україну до сприйняття незалежницьких постулатів. Він продовжував справу кирило-мефодіївців, які за свого федеративного бачення перспектив України не відкидали ідеї її окремішності (Т. Шевченко і П. Куліш). Проголошуючи курс на будівництво осібної української культури, М. Грушевський будував теоретичні та культурні засади до творення суспільно-культурного кордону між Росією та Україною. Його «Історія України-Руси» стала науковим підґрунтям для проголошення українськими партіями курсу на політичну окремішність України. Використавши політику «Нової ери» і курс «Галичина — український П’ємонт», М. Грушевський на галицькому ґрунті створив фактичну Українську академію наук — НТШ, устійнив літературну мову Товариства, яка стала прообразом усеукраїнського правопису. Він підготував кадри нової інтелігенції, котра питання національної окремішності ставила на чолі своєї громадської діяльності. Нарешті, М. Грушевський у книжці «На порозі Нової України» (березень 1918 р.) ствердив конечність української незалежності, необхідність будівництва самостійної України та кінець московської орієнтації. М. Грушевський — один із батьків ІV Універсалу Центральної Ради, ініціатор підписання угоди з Німеччиною в березні 1918 р. Безперечно, М. Грушевський при всіх своїх закликах до федералізму й до революції і після («Завдання партії соціалістів-революціонерів», 1921 р.) був реально справжнім самостійником, на відміну від федераліста Павла Скоропадського у квітні-листопаді 1918 р.91

Значення Берестейської угоди 1918 р. та чи були німці окупантами?

Берестейський мир — великий тріумф української дипломатії, яка вивела Україну на міжнародну арену й попри те, що протиставила УНР Антанті, дала змогу Україні перетворитися із суб’єкта на об’єкт історичного процесу. Берестейський мир дав можливість перемогти більшовицьку анархію, що запанувала в Києві, і уможливив повернення до влади в Києві Центральної Ради. Згідно з Берестейською угодою Україна одержала найбільшу територію своєї держави, яку вона не має навіть сьогодні. До складу України входила вся українсько-етнічна Берестейщина, Гомельщина, Мозирщина (тепер Білорусь), з нинішніх російських територій Україна одержала шмат Донщини — міста Ростов-на-Дону і Таганрог. За таємною частиною угоди Німеччина та Австро-Угорщина визнавала західний кордон України по етнічних територіях по Сяну і Західному Бугу (Перемишль мав бути українським), а також погоджувалася на поділ Галичини на два коронних краї: український і польський. Берестя розв’язало психологічну проблему українських політиків дивитися на міжнародну політику, зважаючи на російський державний інтерес. Вона покінчила з т. зв. «песім обов’язком супроти Москви» (М. Грушевський).

Інша проблема, пов’язана з цим, — чи вважати німецькі війська за старою традицією комуністичної пропаганди окупаційними силами. Коли більшовицькі війська, що воювали з УНР, такими, безсумнівно, треба вважати, то німецьке військо прийшло в Україну як союзна УНР військова формація. Ми можемо казати про надуживання німецьких команд проти селянства, про акти репресивних заходів проти деяких сіл, але юридичних підстав говорити про окупаційну армію Німеччини не має підстав. Коли порівняти діяльність червоних загонів більшовицької армії в Україні стосовно реквізиції зерна з німецькими командами, які це зерно брали в певних домовлених з УНР межах, то відмінність буде не на користь російських більшовиків. Це порівняння якраз і свідчить про окупаційну сутність комуністичного режиму в Україні в період національної революції.

Більшовизм як російське явище; відмінність між українськими лівими і російським комунізмом

Свого часу Микола Бердяєв писав про більшовизм як питоме російське враження92, незалежно від нього цю думку висловив і Євген Маланюк93. Для нас важливим є такий момент: чи маємо підстави говорити про український більшовизм періоду Української революції. Безперечно, невеликий відсоток більшовиків українського походження в РКП(б) був, але більшість комуністів мала все ж російське та єврейське походження та керувалася російською національною ментальною звичкою крайнього радикального вирішення соціального питання. Більшовизм в Україну був експортований із Півночі, не мав національних коренів. Більшовицька партія в Україні формувалася з російського, або зденаціоналізованого, елемента — мешканців пролетарських міст. У містах України, де не була розвинена велика промисловість, більшовицький елемент не перевищував 10—15 % серед інших революційних партій. Незначною була й підтримка українського населення цієї політичної сили. Отже, без збройного силового нав’язування комуністичних цінностей із Росії місцеві більшовики ніколи б не прийшли до влади в Україні.

Та й ліві партії в Україні не мали відверто більшовицького зафарбування. Ні укапісти, ні боротьбисти, що створили український національний комунізм, по суті, не мали більшовицької безкомпромісності та крайнього радикалізму. Готові були толерувати приватну власність, не були противниками багатоукладності, мали більш демократичні погляди й більш схильні були до парламентаризму. Більшість членів цих партій стали комуністами лише під тиском обставин, щоб не відставати від російського більшовизму, мати можливість поділити з російським лівацтвом владу в Україні. Тому з кінцем українізації саме ті комуністи, які колись належали до цих партії, попри їх нібито союзну функцію протягом десятиліття першими підпали під репресії, їх заарештовували, вони потрапляли під показові судові процеси, були в розстрільних списках, кінчали життя самогубством. Російська комуністична влада не вірила в добрі наміри українців-комуністів, підозрювала їх у націоналізмі.

Надкласовість українського соціалізму

Український соціалізм від дореволюційних часів намагався визначити своє місце між класовим і національним пріоритетом. У період української революції національний пріоритет остаточно переміг. Завдання будівництва національної держави стало нагальною справою, а здобуття соціальних вигод для робітничого класу — другим завданням, що залежало від розв’язання національної проблеми. Попри декларування національного соціалізму серед українського пролетаріату есдеки мали популярність серед українізованої маси лівої інтелігенції та селянства, яке в містах поповнило лави інтелігенції або робітництва.

І самі есдеки-українці мали не так робітницьке, як сільсько-інтелігентське походження. С. Петлюра був із козаків і духівництва, О. Скоропис-Йолтуховський і М. Меленевський були представниками правобережного шляхетства, зі священиків був Валентин Садовський, з дідичів походив Левко Юркевич, селянами-козаками з Полтавщини були Андрій Жук і Володимир Дорошенко. За своїми соціальними настановами українські есдеки радше були відповідниками російського меншовизму. Ортодоксальні позиції хіба займали Л. Юркевич і Микола Порш.

У добу Директорії УНР есдеки блокувалися з правоцентристськими силами — соціалістами-федералістами, що в соціальних питаннях не були реально соціалістами, а радше за сучасною термінологією — народною партією, виразником інтересів інтелігенції та дрібної буржуазії. Якби ж ішлося про соціального союзника, то логічно було сподіватися блокування есдеків з есерами, чого не сталося.

Ще в 1909—1912 рр. усередині УСДРП розгорнулася внутрішня дискусія про необхідність надкласового підходу в діяльності, про перетворення партії з виразника інтересів пролетаріату на виразника волі взагалі всього спектру сил від лівих до центристів, про перетворення партії на локомотив українського визвольного руху94. На такій платформі стояли майбутні члени СВУ А. Жук, В. Дорошенко, О. Назаріїв, В. Степанківський та ін. Фактично в період української революції УСДРП і стала таким локомотивом, центром сил тяжіння всіх партійних груп від лівих до націонал-демократів, які прагнули державної незалежності.

На жаль, український соціалізм, на відміну від німецького, французького чи австрійського або навіть російського, не виробив своєї національної теорії. В українців не знайшлося свого К. Каутського чи Ж. Прудона, а ідеологічні постулати запозичувалися живосилом із теорії і практики російської соціал-демократії (меншовиків і більшовиків). Українські соціалісти поділяли хибну теорію єдиного російсько-українського революційного фронту, що позначився на підпорядкованості української революції реаліям революції російської.

Відмінності в революційних стратегіях і практиках на Україні Східній і Західній

Лонгин Цегельський — міністр закордонних справ Західноукраїнської Народної Республіки, у своїх спогадах95 описує відмінності в ментальностях західного і східного українців. Коли урядовці ЗУНР прибували в провінцію на Галичині, то їх зустрічав уже сформований місцевий уряд. На периферії не чекали команд згори, українське суспільство мало вже висунених на урядництво і місцевих комісарів, і суддів, і працівників народної освіти та ін. Західні українці в культурному сенсі вже доросли до власної держави, маючи виховану інтелігенцію, «Просвіти», національну греко-католицьку церкву, свої кооперативи і банки. В Україні ж поїзд із делегацією ЗУНР до Києва перепинив на Волині озброєний загін отамана Божка, який порядкував своїм регіоном як місцевий ватажок, не підконтрольний центру. Люди на сході України розбудовували не сучасні форми влади, а відтворювали двохсотрічні часи старої козаччини.

Українці-галичани під впливом австрійських традицій і беручи приклад з поляків, будували модерне національне суспільство з духом парламентаризму і толеранцією до особистості. На Наддніпрянщині село від’єдналося від російського міста й покозачилося, творило за звичаєвим правом свої громади, що мали автономне плавання, а не переймалися загальнодержавними проблемами.

Галицьке суспільство було не лише європейським, а й буржуазним. Головна партія націонал-демократії не мала соціалістичного забарвлення, хотіла в Україні будувати відкритий світ для заможної людини. Старалася підтягнути до стандартів австрійського і польського суспільства українську людність. Велика Україна перебувала в полоні соціалістичної доктрини. Усі партії боялися бути несоціалістичними, навіть якщо вони за своєю суттю такими не були. Префікс «соціалістична» мала й центристська партія УПСФ (соціалістів-федералістів) і партія УПСС (соціалістів-самостійників). Лише соціалізм (а комунізм тоді кваліфікували частиною соціалізму) мав право для Центральної Ради на існування в майбутній українській державі. У сфері власності українські партії намагалися наслідувати російський більшовизм, копіювали його кроки, хоч і були ці соціалісти за своєю суттю євросоціалістами на кшталт ППСівців Й. Пілсудського чи німецької соціал-демократії К. Каутського.

Чи щастя тільки в соборності?

Соборність — один з пріоритетних принципів української політики ХІХ—ХХ ст. Вона дала змогу проголосити політику «Галицького П’ємонту», перетворити Західну Україну на своєрідну суспільну лабораторію, загальноукраїнський громадсько-культурний інкубатор. Завдяки ідеї соборності Галичина стала центром спільної інтелектуальної думки для підросійських і підавстрійських українців. У добу визвольних змагань 1917—1921 рр. соборність закладали як головну засаду державного будівництва в ідею злуки УНР і ЗУНР.

Але в період державотворчого занепаду вона, на думку деяких політиків, зашкодила повстанню на будь-якому з українських етнічних теренів територіально урізаної української держави. Теоретично держава західних українців могла утвердитися (хоч і без Львова) на теренах Станіславівського і Тернопільського регіонів. Західні держави і принцип самовизначення В. Вільсона утвердив за народами колишньої Австро-Угорської монархії право на свою національну державність, зокрема формально й за українцями. За націями Російської імперії такого визнання, принаймні щодо всіх без винятку народів, не було. Такі пропозиції від представників Антанти при штабі УГА надходили (згадати б часи т. зв. лінії Бертельмі), але керівництво ЗУНР чітко дотримувалося засад соборності.

Андрій Жук з погляду наддніпрянських політичних емігрантів у Галичині після збройного протистояння писав С. Петлюрі, що варто було зробити не Східну, а Західну Україну базою української державності96. Не на Наддніпрянщині, а на більш готовій до цієї ідеї Галичині скупчити спільні українські збройні сили і матеріальні ресурси. Проте сталося навпаки: УГА намагалася захистити східноукраїнську державність, віддавши під польську окупацію Східну Галичину. Велика Україна лише на окремих західних і центральних землях сприймала ідею незалежної держави. Сьогодні про це ми можемо говорити лише як про політологічну футурологію.

Замість висновків

Українська революція зазнала поразки, бо суспільство не було готове до втілення в життя ідеї незалежності. Воно не пройшло перед революцією тривалого етапу культурного відвоювання території від духовного впливу передусім російської культурно-національної ідеї. Нація, яка не має своєї середньої і вищої національної школи, приречена на поразку. Усі інші країни Центрально-Східної Європи таку школу мали. Деякі ніколи школи не втрачали, інші почали заново створювати її ще в середині ХІХ ст. Кілька поколінь молодої генерації були виховані у своїй школі, тобто ідоктриновані національною ідеєю.

Революція не перемагає в країнах, де провідною соціальною верствою є селянство. Лише коли завойовано місто, і останнє стає флагманом у боротьбі за національне визволення, можна говорити про остаточну перемогу національних змагань за державність. В Україні не було жодного ментально українського міста. А відсоток українців коливався на рівні 15 % від загального числа мешканців, навіть у столичних центрах, таких, як Київ і Львів. В Україні війна за незалежність набрала форм війни національного, але стихійно усвідомленого, села проти російсько центричного міста. На Західній Україні польським культурно був Львів, і свій національний стан «посядання» польсько культурне міське населення там вибороло.

Не може перемогти нація в боротьбі за свою державу, коли її інтелігенція не становить 10 % від загальної кількості осіб українського походження. В українців цей показник міг коливатися в межах кількох відсотків. Характерно, що керівником усіх повстанських рухів, творцем повстанських республік, таких, як Холодний Яр, було сільське вчительство.

Неможливо перемогти в революції, коли тебе не підтримує західна спільнота, коли про тебе не знають головні розвинені держави світу. Українське питання було терра інкогніта для дипломатів і суспільств Англії, Франції, Німеччини, США. Суспільна думка цих країн орієнтувалася на опінію Росії, а остання була різко антиукраїнською. Про Україну західні держави дізналися лише під час війни за незалежність. Але це було запізно. Польщу й Чехію апріорі вважали такими, що заслуговують на незалежність, задовго до початку Першої світової. І все завдяки тривалій праці політичної еміграції.

І все ж не можна говорити, що українська революція 1917—1921 рр. програла. Вона заклала основи для нових державних перспектив у майбутньому. Вона стала біфуркаційною точкою руху до незалежності, що привів до відновлення української державності в 1991 р.

86

У 1923 р. закінчує свою книжку про українську революцію Д. Дорошенко. 1914—1922 рр. датує збірник документів з революційних подій в австрійських архівах еміграційний український історик Теофіл Горникевич (Hornykiewicz T. Ereignisse in der Ukraine 1914—1922: Deren Bedeutung und Historische Hintergru..nde. — Philadelphia, — Dd. 1—4. — 1966—1969.

87

Див., наприклад, дуже добре впорядковану книжку поезій із серії «Розстріляне відродження» видавництва «Смолоскип». Олег Коцарев у біографемах до кожного автора часто говорить про участь поета в «громадянській війні». Ну, яка ж вона «громадянська»? (Українська авангардна поезія (1910—1930-ті роки): Антологія / Упоряд. О. Коцарев, Ю. Стахівська; передм. О. Ільницького. — К.: Смолоскип, 2014. — С. 103, 377, 411, 607).

88

Гирич І. Українські інтелектуали і політична окремішність (середина ХІХ — початок ХХ ст.) / Розділ 4. Ідеї автономізму-федералізму, окремішності в українській суспільній думці другої половини ХІХ — початку ХХ століття. — К.: Український письменник, 2014. — С. 248—285.

89

Гирич І. «Народництво» та «державництво» в українській історіографії: проблема змістовного наповнення понять // Молода нація. Альманах. — К.: Смолоскип, 2000. — Ч. 4. — С. 5 — 30; Його ж. Про федералізм М. Грушевського // Старожитності. — 1993. — № 9—10. — С. 15; Його ж. До проблеми народництва та державництва у зв’язку з постаттю Михайла Грушевського // Держави, суспільства, культури. Схід і Захід. Збірник на пошану Ярослава Пеленського. — Нью-Йорк, 2004. — С. 387—398.

90

Гирич І. Республіка чи гетьманат? [про державу П. Скоропадського] // Сучасність. — 2008. — № 8. — С. 35—41.

91

Гирич І. Михайло Грушевський: публіцистика української революції (1917—1919) // Грушевський М. Повороту не буде!: Соціально-політичні праці 1917—1918 рр. / М. С. Грушевський; упоряд., передм. І. Гирича; текстологія С. Панькової. — Харків: Видавець Савчук О. О., 2015. — С. 9—42

92

Бердяев Н. Истоки и смысл русского коммунизма. — Париж, 1955.

93

Маланюк Є. До проблеми большевизму // Маланюк Є. Книга спостережень. — Т. 2. — С. 134—206.

94

Гирич І., Кавунник В. «Опортунізм» чи «соціалізм»: до проблеми про внутрішньополітичну дискусію в УСДРП 1909—1912 років. Листи В. Садовського до А. Жука // Український археографічний щорічник. — К., 2013. — Вип.18. — С. 576—639.

95

Цегельський Л. Від легенди до правди. — Нью-Йорк — Філадельфія, 1960.

96

Андрій Жук: матеріали до біографії (автобіографія, спогади, листування) /підготовка текстів І. Гирича // Молода нація. — 2002. — № 3(24). — С. 177—240.

Розділ 3. ГЕТЬМАН

Гетьман Павло Скоропадський 1918 року: особистісний і родинний виміри

Павло Скоропадський (1873—1945), який унаслідок державного перевороту 29 квітня 1918 р. очолив нову форму державності в період Української революції, був неординарною постаттю серед тодішньої політичної еліти України. Більшість цієї суспільної групи, що претендувала на провідну роль у постімперську добу, становили люди т. зв. творчих професій (письменники, журналісти, адвокати, лікарі, університетська професура). За становою ознакою вони були переважно інтелігентами в другому-третьому поколіннях або ж вихідцями з нижчих верств суспільства. Це професор-історик М. Грушевський, письменник В. Винниченко, публіцист А. Ніковський, журналіст С. Петлюра та ін. Усі вони брали участь у національному рухові, ще за царських часів вели активну політичну діяльність.

Павло Скоропадський натомість був людиною суто військовою, до революції ніяк не заангажованою в політику, практично не знаною в українських національних колах. Проте впродовж Першої світової війни 1914—1918 рр. він набув харизми військового вождя й організатора, особисто хороброї людини, ім’я якої неодноразово згадували в пресі. На його користь працювало і походження зі старовинного гетьмансько-старшинського роду, міцно закарбованого в історичній пам’яті українського народу.

Зазвичай серед його іменитих предків згадують гетьмана Івана Ілліча, керманича Війська Запорозького впродовж 1708—1722 рр. Проте Іван мав лише доньок від обох шлюбів (Ірина від першого та Уляна від другого). Павло походив із родинної гілки середнього з трьох братів Скоропадських — Василя (помер 1729 р.). Йому, який у військово-адміністративній кар’єрі не піднявся вище посади полкового обозного Чернігівського, натомість пощастило стати засновником усього великого роду Скоропадських, що проіснував до ХХ ст. Серед прямих предків Павла були такі видатні діячі останнього періоду української автономії, як Михайло Васильович (1697—1758), генеральний підскарбій (міністр фінансів) Війська Запорозького, видатний промовець та один з найвизначніших поборників «Вольностей Малороссійских» у період «міністерського правління» Гетьманщиною. Його син Іван (1727—1783) був останнім генеральним осавулом Війська Запорозького, учасником «кола молодих друзів» гетьмана Кирила Розумовського, а після відставки останнього в 1764 р. — його супротивником. Іван Михайлович був дуже популярним серед українських старшин-автономістів. Шляхта Глухівщини, Прилуччини та Чернігівщини, чернігівські міщани обрали його депутатом до відомої Катеринінської Законодавчої комісії 1767—1768 рр. В Україні сподівалися, що Іван Скоропадський повернеться із Санкт-Петербурга новим гетьманом. Але для російської імператриці Єкатєріни ІІ він був «козаком при всіх своїх науках», як схарактеризував його в листі до імператриці правитель України граф П. Рум’янцев. Інші сини Михайла Петро та Яків, котрі також здобули блискучу освіту в Києво-Могилянській академії та Бреславському університеті, зараховані відомим дослідником «Старої України» О. Оглоблиним до активних учасників новгород-сіверського гуртка українських автономістів кінця XVIII ст.97 У ХІХ ст. предки Павла Скоропадського теж посідали поважне місце в громадсько-політичному житті України, були губернськими (Іван Михайлович, дід гетьмана — 1805—1887) та повітовими дворянськими маршалками на Конотопщині та Стародубщині. Найбільше в цей період на громадсько-просвітній ниві вславилася тітка майбутнього гетьмана Єлизавета Іванівна (1832—1890), за чоловіком Милорадович, коштом якої було засновано Наукове товариство ім. Шевченка у Львові.

Така спадщина примушувала Павла Скоропадського, який за прикладом батька обрав військову кар’єру, з повагою ставитися до українського минулого, ролі роду Скоропадських в історії. Уже з 1893 р. у листуванні майбутнього гетьмана зафіксовано його непідробний інтерес до історико-генеалогічних досліджень. Зародилася така зацікавленість ще раніше — у спогадах про дитинство Павло Скоропадський писав про атмосферу закоханості в славну минувшину України, що панувала в маєтку діда, — Тростянці. Справжнім провідником в історію для молодого кавалергарда був нащадок іншого гетьманського роду П. Я. Дорошенко — глухівський дідич, лікар за фахом, глибокий знавець історії Гетьманщини, власник фамільного архіву та значної колекції історичних джерел. Листування, регулярні особисті зустрічі з ним утаємничили столичного офіцера в глибини національної та родової історичної пам’яті. Логічним наслідком співпраці обох нащадків славетних родів став проект збирання і публікації історичних документів роду Скоропадських, до якого на різних етапах також долучилися знавці українського минулого П. Горленко, М. Василенко, а впродовж 1909—1917 рр. — В. Модзалевський.

Навчання в елітному Пажеському корпусі, служба в Кавалергардському полку та Кінній Гвардії, участь у двох війнах (російсько-японській 1904—1907 рр. та Першій світовій 1914—1918 рр.), численні нагороди, досить успішна придворна кар’єра, одруження з однією з найбагатших наречених, фрейліною імператриці — донькою генерал-ад’ютанта Ніколая ІІ П. П. Дурново, власні значні статки — усе це позірно свідчило про успішність Павла Скоропадського, його повну інтеграцію до імперського істеблішменту. За лаштунками залишалося інше, непомітне зовнішньому спостерігачеві. Це — відчуття задушливості атмосфери вищого світу, невдоволення військовою службою, неодноразові наміри залишити гвардію, приниження власної і родової гідності з боку тестя, який не вважав нащадка старовинного українського роду рівнею своїй доньці, надзвичайні зусилля з урятування маєтків, доведених господарськими експериментами батька до розорення. Зовнішніми ознаками цього були замкненість, сухість і стриманість молодого кавалергарда, що не додавали йому любові однополчан. Сам же він, як свідчив близький до гетьмана в 1918—1922 рр. М. Могилянський, абсолютно щиро ненавидів старий режим98.

97

Оглоблин О. Люди старої України та інші праці. — Острог, Нью-Йорк, 2000. — С. 101, 198, 336.

98

Могилянский Н. Трагедия Украины (из пережитого в Киеве в 1918 г.) // 1918 год на Украине / Сост. С. В. Волкова. — М.: Центрполиграф, 2001. — С. 58.

Михайло Васильович Скоропадський. Портрет XVIII ст.

Розраду Скоропадський шукав у господарських і родинних турботах, у тих історико-генеалогічних пошуках, що поступово посідали все більше місця в його житті. Недарма в розпал революційних подій Олександра Скоропадська писала чоловікові, окреслюючи своє уявлення про щасливе життя: «Після війни хотілося б мені особисто зайнятися дітьми, каліками і хворими, і бачити тебе у піджаку, як ти розбираєш родинний архів разом з милим бідним Дорохом [П. Дорошенком — Г. П.] десь у Чернігові, Полошках або за кордоном…»99.

Але бурхливі події, що розвивалися на теренах колишньої Російської імперії з лютого 1917 р., не залишали надій на тихе родинне щастя.

Дружина і діти (тоді — доньки Марія та Єлизавета, сини Петро, Данило і Павло) перебували в Петрограді, а генерал — на фронті на території України. Упродовж 1917 р. він бачився з Олександрою Петрівною лише двічі під час її відвідувань України: у травні в Києві та в жовтні в Меджибожі, де розміщувався штаб 1-го Українського корпусу. Генерал дуже турбувався про близьких, уже на початку Лютневої революції благав дружину з дітьми негайно залишити Петроград, шукати притулку за кордоном — у Фінляндії чи навіть Японії. На жаль, він рішучо відраджував їхати до України. Тому родина возз’єдналася в Києві вже після гетьманського перевороту аж наприкінці червня 1918 р. До того Олександрі Скоропадській з дітьми довелося витримати надзвичайні випробування: вести напівлегальне життя, потерпаючи від обшуків матросів і червоногвардійців, переховуватись у знайомих. На якийсь час родина виїхала до м. Орла, де перебула всі жахи Жовтневого більшовицького перевороту, а потім знову змушена була повернутися до Петрограда, сподіваючись «загубитися» у великому місті.

Тим часом генерал пройшов дуже складний шлях від аполітичного російського військовика до одного з фактичних провідників українського військового руху, здобув значну популярність у національних колах. Розпочалося все фактично одразу після зречення останнього російського царя. У листах до дружини, написаних у березні — квітні 1917 р., Скоропадський висловив перші думки про можливість пов’язати свою подальшу долю з українською справою: «…збираюся, може бути, стати українцем, але, сказати по совісті, не дуже переконаним, у всякому випадку, якщо німець чи якийсь хуліган не перерве дочасно моє дорогоцінне життя, я зовсім не збираюся заритися і оплакувати минуле, а взяти в тій або іншій формі живу участь у суспільному житті…»100. Значно детальніше це було окреслено в листі до старого комбатанта генерал-квартирмейстера штабу Південно-Західного фронту М. Раттеля, написаному на початку червня 1917 р. з приводу майбутньої українізації 34-го армійського корпусу. Там ішлося, крім потреби розв’язання нагальних військово-організаційних проблем, пов’язаних з офіційним проведенням українізації корпусу, також про важливу політичну роль, яку перше національне військове з’єднання може відіграти в Україні в майбутньому, власну готовність і придатність для керівництва цим.

Проведення ефективної українізації 34-го армійського корпусу, який наприкінці 1917 р. став справжнім 1-м Українським козацьким корпусом, обрання отаманом «Вільного козацтва», що дало змогу посилити корпус добровольцями Правобережжя, вдале роззброєння збільшовиченого 2-го гвардійського корпусу, що сунув із фронту на Київ, призвело до зростання популярності Скоропадського в національних колах. Цьому не завадило навіть фатальне несприйняття його постаті як великого «пана» та потенційного Бонапарта провідними діячами Української Центральної Ради. У такий спосіб лідери соціалістів лише демонстрували власну історичну необізнаність: адже могильником Директорії в період Французької революції кінця XVIII ст. став не аристократ-маркіз — генерал Лафаєт, а колишній якобінець — поручник Наполеон.

На той час Скоропадський сподівався на здобуття владних повноважень у боротьбі з російськими більшовиками, яких він вважав головними ворогами, у рамках звичного для себе статусу військового керівника. Провал усіх спроб зібрати навколо себе антибільшовицькі сили наприкінці 1917 — на початку 1918 рр. призвели його до думки про потребу розбудови власного політичного проекту, помірковано-ліберального на противагу соціалістичному, що його впроваджувала Центральна Рада. Так народилася «Українська народна громада», що зібрала колишніх старшин 1-го корпусу та «Вільного козацтва», інших військовиків, правників, підприємців, землевласників, поміркованих політиків несоціалістичної орієнтації. Результатом діяльності сил, що згуртувалися навколо колишнього корпусного отамана в умовах системної кризи соціалістичної Центральної Ради, насамперед її аграрної політики, втручання союзного німецько-австрійського війська у внутрішні українські справи, став державний переворот 29 квітня 1918 р., який зробив Павла Скоропадського гетьманом усієї України та військ козацьких.

Ставлення до нового очільника держави повністю визначалося думкою його сучасників. Перший голова Генерального секретаріату В. Винниченко після неодноразових відвідувань гетьманської резиденції (колишнього власного кабінету), про що, до речі, майже немає записів у його щоденнику, не шкодуючи жовчі, називав Скоропадського «нещасним, тупим і слинявим кретином», «обмеженим, неосвіченим, мабуть, хворим руським офіцером»101. Інший провідний діяч українського руху С. Петлюра, за свідченнями болгарського посла в Україні І. Шишманова, у червні 1918 р. говорив йому таке: «Гетьман — людина не розумна, але хитра і злопам’ятна. Він був моїм підлеглим. Дуже добре його знаю»102.

99

Лист О. П. Скоропадської до чоловіка від 09.03.1917. Див.: Папакін Г. Павло Скоропадський: патріот, державотворець, людина. Історико-архівні нариси. — К., 2003. — С. 253.

100

Лист П. П. Скоропадського дружині від 12.03.1917. Див.: Там само. — С. 256.

101

Винниченко В. Щоденник. 1911—1920. — Т. 1. — Едмонтон, Нью-Йорк, 1980. — С. 306.

102

Український період життя Івана Шишманова (зі «Щоденника») / Публ. М. Г. Станчева. — Дриновський збірник. — Т. 1. — Харків, Софія, 2007. — С. 224.

Марія Андріївна Скоропадська з синами Михайлом та Павлом. Портрет М. М. Ге. 1879 р.

Не вирізнялася великою доброзичливістю і думка російської сторони. Колишній однополчанин гетьмана генерал П. Врангель стверджував: «…у ролі начальника він проявив ті ж основні риси свого характеру: велику сумлінність, працездатність і наполегливість у досягненні наміченої мети. Порив, розмах і швидкість рішень були йому чужими. З трудом вірилося, що, перебуваючи на чолі краю в цей винятково тяжкий час, Скоропадський міг би впоратися з непомірно важким завданням, що випало на його долю»103. Другий начальник гетьманського штабу генерал Б. Стелецький, відставлений згодом за відверті проросійські погляди, описував керівника Української Держави не дуже шанобливо: «За характером П. П. Скоропадський був жіночною, пещеною і на загал доброю людиною. Брак освіти відчувався у всьому… Розумових здібностей Скоропадський був середніх, і оскільки він майже нічого не читав, то йому було важко розбиратися в деяких питаннях, які вимагали розумової підготовки»104.

Проте відомі й протилежні характеристики. Полковник М. Капустянський, який був начальником штабу 1-ї Української козацької дивізії у складі 1-го Українського корпусу, називав Скоропадського «видатним військовим діячем». Капітан М. Удовиченко, активний організатор українського військового руху 1917 р., так обґрунтував значущість постаті гетьмана: «Перш за все ген. Скоропадський уважався одним з видатніших командирів корпусів російської армії, а, по-друге, … він проявляв живий інтерес до руху, являючись сам нащадком гетьманського роду»105.

Нарешті, творець ідеології українського інтегрального націоналізму Д. Донцов, який за гетьмана очолив Українське телеграфне агентство, надав йому ґрунтовну характеристику: «На тлі сірої штандатности і безбарвності демосоціалістичного провідництва П. Скоропадський був індивідуальністю. Дальше, він посідав прикмети, яких бракувало центрально-радівцям: мав в собі живчик властолюбства і звичку командування. Мав фах, що найбільше тоді був потрібний для правителя України: був військовиком. Нарешті, мав політичну відвагу, бо стаючи гетьманом самостійної України, він зражував собі всю ту російсько-монархічну касту, до якої належав»106.

Попри всі розбіжності в поглядах на гетьмана, є неспростовним той факт, що жодна з політичних сил тогочасної України фактично не виступила проти перевороту. Навіть найзапекліші опоненти гетьмана — українські есери — не здатні були вчинити щось проти нього. Зрештою ця партія розпалася на дві фракції: ультраліва тяжіла до більшовиків і разом з ними марно намагалася роздмухати антигетьманське повстання, а права стрімко втрачала підтримку селянства. Інші українські діячі замість перемовин із гетьманом щодо участі в уряді бігали до німецького командування, але почули від нього лише одне: «Занадто пізно».

103

Врангель П. Н. Записки. Ноябрь 1916 г. — ноябрь 1920 г. — Т. 1. — Минск: Харвест, 2002. — С. 92.

104

Центральний державний архів вищих органів влади та управління України, ф. 4547, оп. 1, спр. 1, арк. 20.

105

Держархів Російської Федерації, ф. 5881, оп. 1, спр. 584, арк. 129.

106

Донцов Д. Рік 1918. Київ. — К.: Темпора, 2002. — С. 36.

Павло Скоропадський. 1897 р.

У день перевороту — увечері 29 квітня — Павло Скоропадський перебрався до колишнього генерал-губернаторського палацу по вулиці Інститутській, 40 на перетині з Левашовською. Це був свідомий вибір, адже обрати Царський (Маріїнський) палац за власну резиденцію гетьман не бажав принаймні з двох основних причин. Перша — він не хотів, щоб його в такий спосіб пов’язували з минулим режимом або підкреслювали його монархічні амбіції. Друга — під час недовгого панування більшовиків у лютому 1918 р. саме Маріїнський палац і парк були основним місцем катувань, розстрілів і поховань кількох тисяч офіцерів. Оселятися в такому місці було вище його сил.

Натомість у будинку генерал-губернатора після революції розміщувався губернський комісар Тимчасового Уряду, за Центральної Ради — керівники Генерального секретаріату В. Винниченко та Ради народних міністрів В. Голубович. Отже, цей палац до революції та під час неї асоціювали з місцем осідку центральної адміністрації, і таке рішення мало засвідчувати спадковість української влади.

Налагодженням побуту нового керівника Української Держави опікувався господар гетьманської резиденції М. Ханенко. Перед ним постало надзвичайно складне завдання: як організувати повсякденне життя і державну роботу гетьмана в досить маленькому приміщенні. За царської Росії генерал-губернатори мали незначний оперативний штат співробітників, тому будинок не був пристосований для одночасного виконання державних функцій і проживання великої родини. За Скоропадського на другому поверсі у великій залі відбувалися урочисті прийняття; поруч були кабінет очільника Української Держави, приміщення для засідань Ради Міністрів, де досить часто брав участь сам гетьман, та Малої Ради Міністрів. Кілька кімнат займав особистий Штаб гетьмана, очолюваний послідовно генералами В. Дашкевичем-Горбацьким, Б. Стелецьким, П. Акерманом. Приватні покої гетьмана, де згодом оселилася вся велика родина, займали 3—4 невеличкі кімнати на цьому ж поверсі. Данилові Скоропадському, тоді 14-річному юнакові, навіть довелося оселитися в колишній ванній кімнаті. Обидві його сестри разом із нянею мешкали в невеличкому приміщенні на піддашші. На першому поверсі будинку розміщувалися кабінети голови Ради Міністрів, найближчого гетьманського дорадника О. Палтова, а також комендант зі своєю управою, охорона з українських і німецьких військових, інші допоміжні служби. На території садиби була невеличка домова церква св. Миколая — місце молитов, щирих роздумів гетьмана наодинці, відбуття церковних обрядів членами родини та найближчими співробітниками. Першу відправу в ній проведено вже на Великдень 1918 р., що припав на перше травня.

Численні спогади про події 1918 р. на українських теренах вимальовують такі особливості спілкування гетьмана: відкритість для всіх, намагання донести до співрозмовника свою позицію, обґрунтувавши її прикладами з минулого та власним життєвим досвідом; водночас уміння вислухати й сприйняти протилежну думку. Тому іноді створювалося враження, ніби одних Скоропадський переконував, що він світський генерал і ніколи не розривав з Росією. Такої думки дотримувався герцог Г. Лейхтенберзький, стверджуючи, що був посвячений у найпотаємніші плани гетьмана, які полягали у відновленні Великої Росії: «Пов’язаний зі Скоропадським давніми зв’язками товариства і дружби, я відвідував його дім, коли тільки хотів. Я не відігравав тоді ніякої ролі, але іноді так траплялося, що він відкривав мені своє серце, знаючи, що я не належу до жодної з партій і що таємниць його нікому не відкрию»107. Насправді ж гетьман намагався донести до них, що не є ворогом Росії, не бажає повного розриву з нею, але бачить гідне місце України в пореволюційному світі.

Інші ж чули від нього, навпаки, слова про українське походження, любов до України, бажання працювати на її державну розбудову, перспективи створення міцного селянства як її основи. Так, генерал М. Омелянович-Павленко після зустрічі з гетьманом захоплено писав: «Розмова з п. Гетьманом була для мене міродайною, вона надала мені віри, що після зорганізування здорової частини селянства, може вкінці знайдеться скоро якийсь творчий компроміс; виросла надія на те, що п. Гетьманові пощастить стати над усіма українськими напрямками, аби поставити їх міцним заборолом супроти Протофісу і заїдів…»108

107

Лейхтенбегский Г. Н. Воспоминания об «Украине». 1917—1918. — Берлин, 1921. — С. 30.

108

Омелянович-Павленко М. Спогади українського командарма. — К.: Планета людей, 2002. — С. 76—77.

Павло Скоропадський. 1914 р.

Уся справа була в надзвичайно широкому колі співрозмовників гетьмана. Попри щільний денний розпорядок доступ до очільника Української Держави мали практично всі бажаючі. Серед них — родичі та старі знайомі з вищого петербурзького світу, колишні однополчани та комбатанти, представники ділових кіл, організацій землевласників, дипломати й військовики союзних держав, українські національні діячі, численні делегації хліборобів, кооператорів, просвітян, священиків та багато інших людей. І все це поєднувалося з регулярним прийняттям вищих посадових осіб та урядовців. Складно скласти повний перелік тих осіб, але варто згадати, що серед них були й такі, хто хотів би залишити відвідини гетьманського будинку в таємниці. У щоденнику І. Шишманова зафіксовано розповідь гетьмана про зустріч із Петлюрою: «…він розповідав, як у нього кілька днів тому був Петлюра. Гуляли садом. Раптом з’явився фотограф і почав фотографувати Петлюру з гетьманом. Петлюра як побіг — як дідько від ладану!» Спогади особистого секретаря С. Петлюри засвідчують, що, окрім таких зустрічей у будинку очільника Української Держави, був також оперативний канал зв’язку з гетьманом: проведена до кабінету голови Всеукраїнського союзу земств пряма телефонна лінія, що працювала досить часто.

Отже, кожен зі співрозмовників гетьмана як заходив, так і виходив від нього з власною думкою і власним ставленням до очільника держави. У формуванні ж позиції самого гетьмана важливу роль відігравало його найближче оточення. Про нього слід сказати окремо, адже досі серед істориків немає усталеної думки стосовно його складу. За словами І. Шишманова, австрійський посол фон Прінціг відгукувався про цих людей так: «… мені не подобається його оточення. Справжній реакціонер, старий приятель, російський офіцер».

З огляду на сучасний стан наших знань про найближчих співробітників гетьмана можемо виділити кілька осіб. Це насамперед штабс-капітан І. Полтавець-Остряниця, колишній генеральний писар Вільного козацтва. Йому сучасники приписували «патент на гетьмана», стверджуючи, що саме Полтавець був винахідником ідеї відновлення старовинної форми правління. Насправді ж пріоритет тут, мабуть, належав відомому самостійнику М. Міхновському, який ще навесні 1917 р. висунув і обстоював таку ідею. За Української Держави Полтавець належав до Особистого штабу гетьмана, де також обійняв офіційну посаду генерального писаря. Сучасники засвідчували, що «Його роль зводилася до підготовки проектів промов, які виголошував гетьман, різного роду листів суто національного спрямування, і загалом всього того, що повинно було надати діяльності Скоропадського яскраво українське забарвлення та зблизити його з українськими самостійницькими колами». Можна стверджувати, що він був натхненником того історико-національного колориту, що створювався навколо очільника Української Держави. Полтавець-Остряниця сам убрався у старовинний козацький стрій, ходив з «оселедцем» і розмовляв книжною мовою XVIII ст. Усе це підживлювало ставлення більшості росіян до новітнього Гетьманату як до «малоросійської оперетки». Сам гетьман, навпаки, був проти зайвої «театралізації», вважаючи її, за свідченням Д. Донцова, системним недоліком українського руху: «Вони звиклі до театру, та ж ціле українство виросло на театрі! Їм важлива не суть, а форма. Якби я вийшов перед ними з якимсь отаким пером на шапці (він зробив жест рукою), — все було гаразд…»

Будинок Київського, Подільського і Волинського генерал-губернатора — резиденція Гетьмана Павла Скоропадського. Гравюра ХІХ ст.

Важливу роль у найближчому оточенні Павла Скоропадського відігравав правник О. Палтов, котрий познайомився з майбутнім гетьманом напередодні перевороту. Палтов одразу справив на того надзвичайне враження своїм розумом, досвідом у державних і політичних справах, умінням швидко й якісно готувати проекти урядових актів тощо. Після 29 квітня колишній камергер став заступником керівника Держканцелярії, із травня — заступником (товаришем) міністра закордонних справ, але коло його обов’язків було надзвичайно широким. Б. Стелецький стверджував: «Вплив Палтова на Скоропадського був необмеженим, жодного більш-менш значущого паперу Скоропадський не підписував раніше, ніж порадитися з Палтовим. Усі зносини з німцями вів Палтов від імені гетьмана. Працею Ради міністрів залаштунково керував Палтов. Загалом все розумове життя і діяльність Скоропадського централізовано було в Палтові». Проте останній був відвертим монархістом проросійської орієнтації, на ньому лежить увесь тягар відповідальності за такі прояви іміджу новітнього гетьманату. На початках гетьман боровся із цим, наприклад, рішуче відкинув пропозиції проголосити Україну великим князівством чи навіть королівством (у проекті Тимчасових законів про державний устрій, підготовлених Палтовим). Натомість у влаштуванні різного роду прийомів та урочистостей йому, як колишньому камергеру, вдалося досягти майже імператорських пишнот, якими дорікали сучасники. Ще одне розходження з гетьманом полягало в зовнішньополітичній орієнтації: Палтов був германофілом, натомість Скоропадський попри все зберігав сентимент до Антанти.

Гетьман Павло Скоропадський. 1918 р.

Ці постаті, маючи надзвичайний вплив на гетьмана, фактично були за лаштунками публічної політики, водночас перебуваючи на видноті. Але зовсім таємничою постаттю в найближчому оточенні Павла Скоропадського був його особистий секретар С. Моркотун. Ця молода людина за офіційною посадою до перевороту була комісаром Південно-Західної залізниці. В утаємничених колах його вважали масоном дуже високого 18-го рангу (градусу). Навесні 1917 р. ніби заснував київську ложу «Молода Україна», куди, за чутками, вступили С. Петлюра, насправді згодом масон, і сам майбутній гетьман, який ніколи не належав до «вільних мулярів». Моркотун, очевидно, був провідником антантівського впливу на Скоропадського. Не таємниця, що там, де не могло бути офіційних французьких місій, їхні функції під час Першої світової війни та в повоєнний період певною мірою виконували масонські товариства, керовані з Парижа. Як свідчить подальша кар’єра Моркотуна, він був лише спритним ділком, здатним зірвати грошовий куш з усіх політичних оборудок, не гребував заробляти на зв’язках із білими росіянами та навіть більшовиками.

Гетьман Павло Скоропадський на урочистому прийнятті іноземних дипломатів. 1918 р.

У національних колах побутувала думка, що вирішальний вплив на Павла Скоропадського справляють два антиукраїнських діячі, старі приятелі гетьмана — Ф. Безак та А. Стороженко. Перший з них, колишній кавалергард, шталмейстер імператорського двору, депутат ІІІ Державної Думи Російської імперії, член київського Клубу російських націоналістів, останній Київський губернський маршалок, давній знайомий Скоропадського по Санкт-Петербургу та Києву. Проте за політичними поглядами він був повною протилежністю гетьманові: ультрареакціонер, російський монархіст, відвертий германофіл. У спогадах Павло Скоропадський рішуче спростовував будь-яке політичне значення Безака за свого гетьманування. Єдиний зв’язок між ними, наявний у той час, полягав у проживанні першого напередодні перевороту на квартирі старого знайомого. Той, безперечно, детально знав про всю підготовчу роботу, але навряд чи суттєво впливав на неї. У подальшому він регулярно відвідував гетьмана, але не відігравав жодної політично ролі. Щоправда, Б. Стелецький у спогадах стверджував, що Безак був першим, із ким гетьман зустрічався щодня зранку і від кого вислуховував найостанніші новини.

Другий теж був давнім знайомим Скоропадського з кінця ХІХ ст., як історик брав певну участь у створенні фамільного архіву. Але антиукраїнську позицію, характерну для пізньої творчості Стороженка, політичну активність як члена Клубу російських націоналістів, а пізніше голови проросійського Союзу приходських рад Києва ніколи не підтримував Павло Скоропадський. Він рішуче відхилив пропозицію А. Стороженка створити при гетьманові раду з представників старовинних українських родів, а також не підтримав його претензії на посаду міністра сповідань.

Генеральний писар І. Полтавець-Остряниця. 1918 р.

З-поміж офіційних осіб значний вплив на гетьмана мав І. Кістяківський, спочатку державний секретар, а потім — міністр внутрішніх справ Української Держави у складі двох урядів. Сучасники характеризували його як «найяскравішу постать у всьому міністерстві [уряді — Г. П.], розумну, талановиту і надзвичайно працездатну людину». Він походив зі знаної в українських національних колах родини. Батько, професор-криміналіст О. Кістяківський, був відомий своїми дослідженнями права Гетьманщини XVIII ст. і громадською працею. Брати Володимир та особливо Богдан стали відомими вченими: перший — фізиком, другий — правником. Сам Ігор також здобув визнання на юридичній ниві та своїми громадськими справами. Проте йому були притаманні такі негативні якості, як авантюризм, позерство, гонитва за популярністю, захоплення красивою фразою, бажання братися за все й ніколи не доводити справу до кінця. Унаслідок цього Кістяківський на посаді ключового міністра Української Держави не здобув прихильності проросійських кіл, які закидали йому схильність до силового розв’язання складних проблем, прагнення до диктатури. Українські національні сили також не визнавали його через відверте порушення демократичних принципів суспільного життя, запровадження жорстокої цензури, утиски й переслідування своїх лідерів, насамперед С. Петлюри. Тому загал називав І. Кістяківського «злим генієм» Скоропадського, натхненником майже всіх антидемократичних і антиукраїнських заходів.

Постать іншого давнього знайомого гетьмана, якого він сам покликав до управління державою, практично не згадують узагалі. Але не можна обійти мовчанкою вплив на Павла Скоропадського П. Дорошенка. Це знайомство, яке ґрунтувалося на спільних історико-генеалогічних захопленнях, тривало більше 25 років. Павло Петрович уважав глухівського земського лікаря надзвичайно розумною й талановитою людиною, а не тільки відомим краєзнавцем. Напередодні перевороту Скоропадський радився з ним, і той побажав успіху запланованим діям. Після 29 квітня 1918 р. гетьман, за його словами, пропонував П. Дорошенкові прем’єрство, але той відмовився від такого надзвичайного навантаження. Незважаючи на свій поважний вік, Дорошенко все ж прийняв іншу пропозицію і очолив Головне управління мистецтв і національної культури. Така структура в складі Міністерства народної освіти була спрямована на впровадження українських національних засад у культурі та мистецтві, збереження історико-культурної спадщини українського народу. Водночас П. Дорошенко був дорадником гетьмана з усіх питань про минуле України або напрями її національного розвитку. Зі спілкування очільника держави з керівником мистецького життя, за його словами, «не отримував нічого, крім морального задоволення». Людина поміркованих політичних поглядів, Дорошенко був напрочуд світлою постаттю в оточенні Скоропадського.

Українська делегація в Берліні. У центрі — Гетьман Павло Скоропадський, товариш міністра закордонних справ О. Палтов

Денний розклад очільника Української Держави був дуже щільним. Починався він о 8-й годині й закінчувався далеко за північ. Щодня П. Скоропадський приймав доповіді голови Ради Міністрів, начальника власного штабу, у деякі дні тижня і години регулярно заслуховував доповіді окремих міністрів, інших керівників урядових установ. За сніданком (о 12-й год.) та обідом (о 19-й год.) також тривали ділові розмови й обговорення нагальних проблем зі спеціально запрошеними особами. Спілкування з міністрами, урядовцями, послами і гостями тривало й під час прийомів, прогулянок у саду. Особисті зустрічі відбувалися в кабінеті гетьмана зазвичай між сніданком та обідом. Із 22-ї год. Скоропадський брав участь у засіданні Ради Міністрів або обмінювався думками з міністрами під час перерви в такому засіданні. Після того гетьман із начальником штабу до 3—4 год. працювали з поточними паперами. Б. Стелецький наголошував, що такий напружений темп роботи тривав щодня. І лише після приїзду родини гетьман «іноді дозволяв собі відпочити після обіду, проводячи цей час у вітальні, куди збиралося невеличке товариство його дружини».

Олександра (по-родинному — Аліна) Скоропадська, за свідченням сучасників, була надзвичайно розумною жінкою, яка позитивно впливала на свого чоловіка. Вона підтримувала історико-генеалогічні захоплення Павла Петровича, але немає свідчень про будь-які її українські вподобання в петербурзький період життя. Адже походила вона зі старовинного російського дворянського роду, і лише за матір’ю — княжною Марією Кочубей мала певний відсоток української крові. Немає підстав стверджувати, що в 1918 р. вона стала свідомою прихильницею ідеї незалежної гетьманської України. Але Олександра абсолютно підтримувала свого чоловіка в усіх його діях, прагненнях і планах. Українська Держава ввійшла в її життя як доля чоловіка, а отже і її власна. Аліна, як могла, допомагала йому виконувати всі повноваження і нести тягар влади. Натомість вона не втручалася в розв’язання складних державних проблем, скільки б її не схиляли до того О. Палтов та Б. Стелецький, визнані провідники проросійської партії при дворі гетьмана. Не впливали на неї також численні родичі та світські знайомі, які пробиралися до Києва з більшовицької Росії, претендували на увагу, допомогу, місце на урядовій службі тощо.

Доньки Марія (у родині — Марійка, або Гетьманша, 1898 р. н.) та Єлизавета (Лілі, 1899 р. н.), уже дорослі, свідомо погодилися з вибором батька. Особливо це стосувалося Єлизавети, яка й раніше захоплювалася українською мовою, поезією Тараса Шевченка. За свідченням наймолодшої доньки гетьмана Олени, котра народилася вже в еміграції, «Молоді і старші пани з батьківського оточення захоплювалися Лілі: молода гарна Гетьманівна, і до того ж справжня українська патріотка. Лілі від самого початку стала серед прибічників Гетьмана свого роду іконою, в кожному разі, найулюбленішим членом родини»109.

Старший син Петро (1900 р. н.) від дитинства був важкохворим, тому не міг адекватно сприйняти революційні події. За щоденником матері, він лише твердив, що «люди з глузду з’їхали та Бога забули». Другий син Данило (1914 р. н.) спочатку дивився на революцію «з точки зору пригоди з Майн-Ріда». Тринадцятирічному юнакові, очевидно, подобалися військові на вулицях, стрілянина, подорожі, переховування та конспірація. Переїзд до Києва визначив усе його подальше життя, перетворивши на палкого українського патріота. Цьому сприяло навчання в 1-й українській гімназії В. Науменка (у Петрограді гетьманич отримував тільки домашню освіту), а найголовніше — юнацький захват постаттю батька, його державотворчою працею. Відтоді й назавжди той став для Данила абсолютним авторитетом.

109

Отт-Скоропадська О. Остання з роду Скоропадських. — Львів: Літопис, 2004. — С. 287.

Гетьманська родина в парку резиденції. Серпень 1918 р.

Крім радощів від возз’єднання родини, Павлові Скоропадському та Аліні довелося пережити в Києві надзвичайно складну особисту трагедію. Чотирнадцятого серпня від апендициту раптово помер наймолодший син Павлик, улюбленець усієї родини, якому не виповнилося і трьох років. Його поховали на погості собору св. Олександра Невського, що розміщений біля Маріїнського палацу.

Загалом згадуючи цей період, Скоропадський писав М. Могилянському 1920 р.: «Життя моє особисте було суцільним пеклом під час гетьманування». Ішлося тут про родинні втрати, невлаштований побут, складні моральні випробування. Адже визнаному спортсмену, учасникові кінних перегонів, вітрильних регат, атлетові, плавцю, мисливцю і т. ін. доводилося весь час проводити за робочим столом, майже не виїжджаючи з розпеченого влітку Києва. Але пекло створювала не тільки погода. Різноманітні впливи, тиск із боку німців, австрійців, промисловців, фінансистів, поміщиків, з одного боку, вимоги української національної громади, з іншого —усі штовхали гетьмана до різких та однозначних кроків, які б спричинили обурення й спротив протилежної сторони. У спогадах гетьман писав, що свідомо обрав для себе середню лінію між революційними крайнощами, яку, наприклад, за часів Французької революції кінця XVIII ст. називали «без червоних ковпаків (тобто санкюлотів) та червоних закаблуків (тобто аристократів)». Проте така позиція зазвичай зумовлює критику обох сторін і майже ніколи не здобуває популярності. Достатньо сказати, що замах на гетьмана готували російські ліві есери й більшовики, праві монархісти, помірковані російські кола, українські ліві есери та ін. Б. Стелецький авторитетно стверджував, що здійснити такий атентат не було дуже складно, враховуючи, скільки людей щодня відвідувало гетьманський будинок, особисто Скоропадського, як легко можна було отримати дозвіл на це. Таким був ще один вимір «пекла», про який згадував гетьман: відчувати весь час загрозу для себе та страх за життя найдорожчих людей. Абсолютну реальність такого сценарію подій засвідчувало вбивство німецького головнокомандувача в Україні генерал-фельдмаршала Г. фон Ейхгорна, що сталося неподалік гетьманського будинку 30 липня 1918 р. Нагадаємо, що до того, 6 червня, пробільшовицькі агенти вчинили диверсію на Звіринецьких артилерійських складах, а за місяць, 31 серпня, — на військових складах в Одесі. Упродовж червня в Києві та Одесі сталося також кілька величезних пожеж, що їх сучасники вважали терактами більшовиків.

Працюючи не покладаючи рук, Павло Скоропадський за сім із половиною місяців свого правління встиг зробити дуже багато. На тлі інших регіонів колишньої Російської імперії Україна була острівцем миру та добробуту. Економіка запрацювала, було здійснено багато кроків у національно-державному будівництві, міжнародний імідж Української Держави зміцнено особливо після вересневого державного візиту гетьмана до Німеччини, особистої зустрічі з кайзером Вільгельмом ІІ. Нарешті був зламаний спротив німецьких військових стосовно створення українського війська.

Павло Скоропадський. 1919 р.

Водночас не можна говорити про те, що Українська гетьманська держава 1918 р. стала зразком успішно втіленого державного проекту. Накопичувалися проблеми, які не були розв’язані. Найголовніша з них — аграрна. Ця криза привела Скоропадського до влади, але він так і не зміг розв’язати її. Його особисті мрії щодо розбудови фермерства в Україні внаслідок примусового відчуження державою землі, продажу її селянам через державний банк, підтримання заможного селянства як військового (козацького) стану не були втілені в життя. Не вдалося також навести лад на місцях. Слабка місцева адміністрація не змогла приборкати свавілля німецьких та австрійських військових загонів, каральні експедиції, фінансовані латифундистами, роздмухування більшовиками й суголосними з ними українськими лівими есерами протестних настроїв у селі, провокування повстань, убивств, страйків тощо. Російські більшовики майже відкрито фінансували антигетьманські акції, вели переговори з українськими національними колами щодо підтримки повстання. До того ж, після завершення Першої світової війни, повалення монархій у Німеччині й Австро-Угорщині союзні війська в Україні перетворилися з певного стабілізувального чинника на чергову колосальну проблему. Натомість переможна Антанта не бажала мати справу із союзним Німеччині режимом. Ситуацію не врятувала навіть вимушена декларація про майбутній федеральний зв’язок України з небільшовицькою Росією, коли така постане. Дипломатичний десант до нейтральних і антантівських держав, підготовлений МЗС Української Держави, не був прийнятий. Чотирнадцятого листопада практично одночасно з оголошенням федеральної грамоти вибухнуло всеукраїнське повстання під проводом Директорії (П. Андрієвський, В. Винниченко, А. Макаренко, С. Петлюра, Ф. Швець), до якого приєдналася більшість гетьманських військ.

Ставало все очевиднішим, що на Павла Скоропадського чекали нові складні випробування. Тому на початку листопада він відправив усіх дітей разом зі старим управителем маєтків С. Пешехоновим, нянею А. Шабуніною спочатку до Одеси, а потім морем — до Італії, звідки вже на початку 1919 р. вони перебралися до Швейцарії. Натомість Аліна до останнього була з чоловіком у Києві, навіть залишила місто пізніше за нього.

Як відомо, 14 грудня 1918 р. гетьман підписав акт про зречення влади. Там ішлося про те, що він «протягом семи з половиною місяців докладав усіх зусиль, щоб вивести країну з того важкого становища, в якому вона опинилася», але Бог не дав сил упоратися з поставленим завданням, здійснити все задумане й потрібне для розбудови Української Держави. Справжні обставини зречення досі не з’ясовано. Сам Павло Скоропадський у спогадах стверджував, що акт про відмову від влади він написав у номері турецького посла в готелі «Палас» (нині на його місці «Президент-готель» на бульварі Т. Шевченка). Спонукало його до такого кроку бажання зберегти життя офіцерам, покликаним останнім урядом Української Держави на захист Києва. Натомість збереглися інші свідчення: акт народився на останній нараді з представниками Українського національного союзу, його оформили юристи. При тому сам Скоропадський після ознайомлення з остаточною редакцією документа нібито заявив: «Це ж виходить зречення! Що скаже історія?» У відповідь почув: «Про вас історія вже все сказала!»

Як би там не було, гетьман залишив Київ 15 грудня, коли в газеті «Мир» було опубліковано текст його останнього державного акту. Переможна Директорія оголосила очільника Української Держави поза законом: кожен зустрічний мав право вбити його. Скоропадському допомогли німці, не так офіційні достойники, як прості знайомі. Він отримав документи на ім’я мушкетера Фрідріха Бляхау та місце у військово-санітарному ешелоні, що їхав до Берліна. Звісно, обійшлося без театральних сцен зі стріляниною, бинтуванням голови, перевдяганням у німецький однострій, так яскраво описаних М. Булгаковим. Саме так до Німеччини пізніше було вивезено багатьох офіцерів, полонених повстанцями в Києві.

В Україні ще залишалася Аліна, яка намагалася підтримувати свого чоловіка до останнього. Вона змогла виїхати лише на початку січня 1919 р. теж військовим ешелоном. Восьмого січня вони нарешті зустрілися в Берліні.

Будинок Скоропадських у Ванзее. Фото 1930-х років

Столиця колишньої Німецької імперії в січні 1919 р. не була безпечним місцем для емігрантів, оскільки там вирувала революція. Іноді перебіг подій нагадував гірші часи російського перевороту, але загалом вона відбувалася більш цивілізовано. Намагання гетьмана отримати згоду на виїзд до інших держав (Великої Британії,Франції, навіть Швеції) не мали наслідків. Тому до літа 1919 р., коли нарешті було отримано згоду уряду Швейцарії, він залишався в Берліні.

Попри все це період із січня до травня 1919 р. Павло Скоропадський використав для написання спогадів. Цей твір, з одного боку, присвячений підсумкам Гетьманату, викладенню власного бачення причин поразки і шляхів подальшого життя України. Цей висновок можна передати двома реченнями: «Що б там не було, Україна в тій або іншій формі буде. Не примусиш річку текти назад, так само і з народом, який не примусиш відмовитися від його ідеалів». З іншого, була суто утилітарна мета написання спогадів — домовленість із російським видавництвом у Берліні щодо їх публікації. У такий спосіб Скоропадський намагався якось поліпшити свій матеріальний стан, адже залишив Київ із порожніми руками, без коштів і матеріальних засобів до існування. Власне, якихось особистих коштів у гетьмана не було, і весь час перебування на чолі Української Держави він одержував лише офіційне утримання від уряду. Орієнтацією на російську аудиторію, очевидно, можна пояснити мову написання, фінальні фрази спогадів щодо майбутнього «Великої Росії», яка мусить «відновитися на федеративних засадах, де всі народи ввійдуть до складу великої держави, як рівні до рівних…» Але весь зміст мемуарів, просякнутих насамперед Україною, став, поза сумнівом, неприйнятним для такої публікації. Від Скоропадського російські емігранти чекали виправдань, каяття, реабілітації за гетьманство, нарешті — зречення української ідеї, чого в мемуарах не було. Спогади так і не побачили світ аж до кінця ХХ ст.

Павло Скоропадський з донькою Марією. Мал. О. Мордвинцевої. 1922 р.

Діти Скоропадських вибиралися з революційної України кружним морським шляхом: через Туреччину до Італії, і лише звідти змогли виїхати до нейтральної Швейцарії. У цій країні родина влітку 1919 р. з’єдналася. Там вони прожили півтора року в пансіонаті біля Лозанни. Зовнішньо це був, мабуть, найспокійніший період у житті гетьманської родини. Народилася остання донька Олена, старші доньки продовжували навчання, Данило навчався в кантональній гімназії в Лозанні. Колишній товариш держсекретаря Української Держави доцент М. Могилянський викладав дітям історію України.

Водночас тривала глибока внутрішня робота гетьмана з осмислення причин та наслідків Української революції. У спогадах зафіксовано лише перший, початковий її етап. Другий розпочався 1921 р. після повернення до Німеччини. Продавши останні дорогоцінні фамільні прикраси, вивезені дітьми, Скоропадські придбали під Берліном (район Ванзеє) невеличку садибу. Саме цей будинок до 1945 р. був осередком новітнього гетьманського руху, прапором і керівником якого став Павло Скоропадський. Як свідчила Олена Скоропадська, залишаючи свою останню резиденцію, гетьман записав у щоденнику: «Ми були тут щасливими». Будинок у Ванзеє із садибою став не тільки приміщенням для проживання всієї родини, а й джерелом існування. Вирощений урожай, пташник допомагали не лише утримувати рідних і близьких, а й підгодовувати численних українських емігрантів, котрі відвідували гетьмана. Ще одним джерелом існування Скоропадських у Берліні була державна пенсія, що її виплачував німецький уряд (Веймарської республіки й Третього Рейху) гетьману як керівникові союзної держави.

Як і 1917 р., в еміграції гетьман пережив дуже непросту ідейну еволюцію. Упродовж 1919—1921 рр. він активно стежив за подіями в Україні й Росії. Скоропадський критикував жорстку позицію російського білого руху, що заперечував будь-які кроки назустріч демократичним та національним вимогам народів колишньої Російської імперії. Він бачив, що попри поразку української Директорії національний рух, національне почуття були єдиним заборолом на шляху переможної ходи російського більшовизму. В інтерв’ю газеті «Gazzette de Laussanne» у жовтні 1920 р. він сказав: «…я переконаний, що для майбутнього спокою Східної Європи, в боротьбі з розкладовими тенденціями крайніх течій є тільки одна опора, один охоронний мур — це національне почуття. Україна, зорганізована в державу, базовану на національному почутті, відповідно глибокому бажанні всього народу керуватися самим собою, стане несокрушимою опорою того миру, якого цілий світ тепер шукає»110.

Упродовж 1921—1922 рр. сталося єднання розрізнених до того сил — українського монархічного хліборобського руху, який представляв лідер консервативної думки В. Липинський, і гетьмана Павла Скоропадського з його нечисельними прибічниками в еміграції. За родом Скоропадських закріпилося організаційне керівництво цим політичним напрямом українства, що впродовж 30—40-х років минулого століття набрало багато прибічників, мало осередки в державах Західної, Центральної та Східної Європи, США та в Канаді, на Далекому Сході. Гетьманський рух був справою всього життя Павла Скоропадського до його загибелі у квітні 1945 р. навіть попри дві серйозні кризи в середовищі гетьманців. Перша з них (1929—1931) призвела до трагічного розриву між Скоропадським і Липинським. Друга, що сталася наприкінці 30-х років ХХ ст., не була такою загрозливою, але дещо послабила національно-консервативний рух. Після цього провід успадкував Данило, після смерті останнього — Єлизавета, нарешті остання в роді Олена.

Слід відзначити певну суперечність між офіційними засадами гетьманського руху, лозунгом якого було «Бог, Гетьман, Україна», та особистими уподобаннями Павла Скоропадського. Фактично з березня 1917 р. він позбувся минулих монархічних переконань, як засвідчує листування з дружиною. Рішуче заперечував гетьман погляди на Українську Державу як монархію, а на посаду гетьмана як українського короля (князя). У листах до найближчих прибічників у 30-х роках ХХ ст. він наголошував, що ані сам він, ані Данило не мають жодного титулу, крім гетьманського, тому останнього не можна в міжнародних зносинах називати «королевичем» чи «княжичем», тільки гетьманичем. І взагалі Скоропадський уважав, що монархічне династичне правління потрібне лише за доби суспільних криз, екстраординарних політичних обставин. За звичайного перебігу подій він є фактично шкідливим, адже призводить до виродження, узурпації, зловживань. Отже, висловлюючись офіційно як керівник монархічного руху, Павло Скоропадський насправді був прибічником ліберально-демократичних засад державного правління.

110

Хліборобська Україна. — Відень, 1922—1923. — Кн. IV, зб. VIII. — С. 184.

Розділ 4. УКРАЇНСЬКА ДЕРЖАВА 1918 РОКУ

Зовнішня політика Української Держави

Після підписання 27 січня (9 лютого) 1918 р. у Бересті-Литовському мирного договору з країнами Почвірного союзу Українська Народна Республіка (УНР) набула всі права та обов’язки суб’єкта міжнародного права, оскільки сам акт підписання договору був колективним визнанням України де-юре. Україна здобула право користуватися всіма актами міжнародного законодавства, а інтерпретація текстів мирового договору українською стороною на рівні з усіма іншими засвідчувала засаду рівності України з іншими державами, учасницями договору111. Водночас умови договору давали можливості для широких двосторонніх торговельно-економічних зв’язків. Україна набувала можливість вигідно продати насамперед зерно та інші сільськогосподарські продукти Німеччині та Австро-Угорщині, які гостро відчували їх нестачу й українським продовольством могли стабілізувати внутрішні ринки.

Договір позитивно позначився і на врегулюванні питання кордонів молодої держави, адже між УНР і Австро-Угорщиною визнавалися ті, що були перед війною з Росією112. Щодо радянсько-українського конфлікту, то підписання договору з Росією змушувало її рахуватися з Україною як незалежною державою. Одночасно РСФРР зобов’язувалася перед Почвірним союзом якомога швидше укласти договір про російсько-український кордон. Водночас українська сторона отримала від австро-угорського уряду зобов’язання щодо створення автономного коронного краю з українських земель Східної Галичини, Буковини та Закарпаття, а також Холмщини й Підляшшя. Стосовно цієї домовленості було підписано окрему таємну угоду між Австро-Угорщиною та УНР.

На думку українського історика міжнародного права Б. Галайчука, Берестейський договір був не для замаскування поневолення, а «договір для хліба» Brotfriedensvertrag; «договір з сувереном української землі, який зумів за добру дипломатичну ціну продати продукти своєї землі, в той час високо котовані на біржах Відня і Берліна»113.

Проте ставлення країн Почвірного союзу до України було неоднозначним. Підтримка процесу здобуття незалежності Україною відповідала національним інтересам Німеччини, яка намагалася створити противагу своєму супротивнику — Росії. Німецький провід прагнув, щоб Україна як великий ринок збуту німецької промислової продукції та джерело сільськогосподарських товарів розвивалася в орбіті німецьких впливів. Австро-Угорщина, змушена в тяжких економічних умовах підписати Берестейський мир і визнати незалежність України, будувала свою політику стосовно останньої на принципах вичікування і пролонгації переходового стану в стосунках обох держав. Водночас для Австро-Угорщини, яка мала у своєму складі східно-галицькі землі, українське питання межувало з питанням збереження власної цілісності.

На час гетьманського перевороту Українська Центральна Рада розпочала дипломатичні стосунки з Австро-Угорщиною, Німеччиною і Туреччиною. УНР репрезентували А. Яковлів (15.04.1918) в Австро-Угорщині та О. Севрюк (10.03.1918) у Німеччині114. Принцип утвердження їхнього статусу й формування штатів дипломатичних представництв був запозичений із системи російської дипломатичної служби115.

Після перевороту П. Скоропадський, керуючись вимогами міжнародного права, прийняв на себе всі зобов’язання УНР, і передусім положення Берестейського договору. В основному державному документі гетьманської влади, оголошеному 29 квітня 1918 р., — «Законах про тимчасовий державний устрій України» — було окреслене й питання закордонної репрезентації Української Держави. Стаття 4 закону проголошувала, що «гетьман є найвищий керовничий всіх зносин Української Держави із закордонними державами»116.

111

Нариси історії Української революції 1917—1921 років: у 2 кн. — К.: Наукова думка, 2011. — Кн. 1. — С. 320.

112

Українська Центральна Рада. Документи і матеріали: у 2 т. — К., 1997. — Т. 2. — С. 137—138.

113

Галайчук Б. Берестейський мир: окупація України (правна і політична оцінка) //Український самостійник. — Мюнхен, 1958. — Ч. 6. — С. 5.

114

Українська Центральна Рада. Документи і матеріали. — Т. 2. — С. 401, 417.

115

Нариси історії Української революції 1917—1921 років. — Кн. 1. — С. 321.

116

Дорошенко Д. Історія України, 1917—1923. — Т. ІІ. Українська Гетьманська Держава 1918 року. — К., 2002. — С. 41.

Будівля цирку, де проходив Всеукраїнський з’їзд хліборобів України. 29 квітня 1918 р.

Після гетьманського перевороту зовнішньополітичне відомство Української Держави короткий час очолював відомий український вчений і громадсько-політичний діяч М. Василенко, 20 травня цю посаду обійняв інший визначний український історик та діяч національно-визвольного руху — Д. Дорошенко117.

Громадянські права іноземців в Україні захищали дипломатичні представники насамперед країн Почвірного союзу, з якими УНР уклала Берестейську угоду. Так, посольство Німеччини очолив колишній посланник цієї держави барон Альфонс Мумм фон Шварцентштайн, якого в березні 1918 р. підвищили до рангу посла, і на цій посаді він був аж до жовтня 1918 р. Послом Австро-Угорщини в Україні призначено графа Йогана Форгача (відомого своїм авторством ультиматуму Австро-Угорщини до Сербії, з якого почалася світова війна)118. Інші іноземні репрезентації розпочали свою роботу в Києві вже після гетьманського перевороту.

Від УНР Українська Держава дістала чотири посольства 1-го рангу — у Німеччині, Австро-Угорщині, Туреччині, Болгарії, діяльність яких була підтверджена постановою Ради Міністрів 21 червня 1918 р.119 Вони дістали найвищу категорію дипломатичних представників — міністрів-резидентів — їх акредитували голови держав, до яких відряджалися посольства.

У намірах Німеччини та Австро-Угорщини щодо України не було єдності. Правлячі кола Габсбурзької монархії із занепокоєнням ставилися до посилення німецьких впливів в Україні. Як зазначав Д. Дорошенко, і в середовищі німецького керівництва не було вироблено сталої думки щодо України. «Вони хитались між Росією й Україною, — наголошував міністр, — одно було ясно: бажання скільки можна використовувати Україну для біжучого моменту, для потреб війни, що рішала для Німеччини грізне питання “бути чи не бути”»120.

Зважаючи на те, що міждержавні стосунки України з Німеччиною та Австро-Угорщиною мали ключове значення для української зовнішньої політики, посади українських дипломатичних представників у Берліні та Відні для Української Держави були чи не найголовнішими. На думку Д. Дорошенка, обговорюючи кандидатуру голови українського представництва в Німеччині, уряд Української Держави був свідомий, що це повинна бути людина, яка «мала б повне довір’я з боку національних українських кіл, а з другого справді могла би заімпонувати в Берліні»121. Вибір упав на барона Ф. Штейнгеля — відомого українського громадсько-політичного діяча та мецената. Д. Дорошенко згадував, що останній не без вагань прийняв пропозицію гетьманського уряду. «Він відверто заявив мені, що будучи по своїм переконанням федералістом, він не зважується зайняти пост, який вимагає оборони самостійності держави, — писав у своїх споминах міністр закордонних справ Української Держави. — Але згодившись во ім’я добра України взяти на себе предложені йому обов’язки, він прирік, що свої федералістичні симпатії заховає на глибині душі, а всі свої сили віддасть на службу самостійній Українській Державі»122. Натомість гетьман П. Скоропадський у спогадах характеризував Ф. Штейнгеля як «найчеснійшого та найшляхетнійшого українця»123.

Обійнявши посаду в Берліні, Ф. Штейнгель особисто сформував склад посольства, намагаючись залучити до роботи фахівців, які «знали й уміли провадити дипломатичну службу». При цьому він керувався принципом «приналежності людей до українства в державному розумінні, а не вузько національному», і тому запрошував на посади осіб, які «хоч досі в українських колах були незвісні й до національного українського напрямку не належали, але територіально походячи з України і визнаючи себе громадянами Української Держави… будуть добрими й корисними службовцями»124.

Водночас для української сторони був дуже несприятливим вибір німецьких представників військової влади й дипломатії. Д. Дорошенко згадував, що «мов навмисне» німецьке представництво в Києві складалося «з таких людей, що до України ставились упереджено й у неї не вірили. Вести діло з членами центрального уряду в Берліні було в тисячу разів легше й приємніше, ніж з його представниками в Києві... Переносячи центр ваги наших зносин до Берліну, ми емансипувались би від впливів німецьких представників у Києві і дістали б більшу волю рухів»125. Після призначення барона Ф. Штейнгеля українським дипломатичним представником у Берліні та зі вступом його в офіційні стосунки з німецьким урядом ситуація значно поліпшилася.

У Берліні для українського представництва був придбаний будинок із повним меблюванням, на який гетьманський уряд асигнував 920 тис. крб.126 Після прибуття до місця призначення Ф. Штейнгель зав’язав безпосередні контакти з міністром закордонних справ та канцлером Німеччини і зумів «придбати собі в очах німецьких правлячих сфер авторитет і повагу»127. Важливо, що він став помітною фігурою не лише серед урядових та аристократичних кіл цієї країни, зокрема і серед впливових осіб при імператорському дворі, а й серед дипломатичного корпусу, акредитованого в Німеччині. Тісні дружні стосунки Ф. Штейнгель мав з іспанським та голландським послами в Берліні, що значною мірою сприяло налагодженню дипломатичних стосунків Української Держави з нейтральними країнами та відкривало перспективи для встановлення контактів з альянтами128.

Намагаючись формувати незалежну зовнішню політику України попри її тісний зв’язок з країнами Почвірного союзу, гетьманське МЗС основним своїм завданням, за словами Д. Дорошенка, бачило «визволення з-під опіки наших союзників, німців та австро-угорців». Водночас ставилося за мету, використовуючи «поміч Німеччини (як найсильнішої з держав, що підписали Берестейський договір), доки це нам буде потрібно, старатись якомога швидше стати на власні ноги й тоді вийти з-під опіки Німеччини... і визволитися від присутності на українській території австро-угорських військ». Україна покладала свої надії на Німеччину, яка могла б протидіяти загрозам з боку радянської Росії і бажала використати її для швидкого замирення і закріплення українських кордонів129.

Одним із фатальних наслідків недовір’я Німеччини до України стало настійливе небажання німецького командування допустити організацію національної армії. Німці вважали, що формувати її передчасно й що цілісність і охорону Української Держави мусять забезпечувати союзні армії. Як наслідок, українські військові сили обмежувалися дивізією З. Натієва, дислокованою на Харківщині, дивізією сірожупанників під командуванням генерала Сокири-Яхонтова, яка прийшла в Україну в серпні 1918 р., і корпусом прикордонної охорони. Після поразок німецьких військ на Західному фронті Німеччина перестала перешкоджати формуванню української армії. Слід згадати, що після ратифікації 24 липня Німеччиною Берестейського договору українсько-німецькі зв’язки поліпшилися. Подальшому їх розвиткові сприяли візити до Берліна в серпні-вересні 1918 р. голови Ради Міністрів Української Держави Ф. Лизогуба і гетьмана П. Скоропадського. П’ятого вересня відбулася зустріч гетьмана з імператором Вільгельмом ІІ. Візити сприяли піднесенню міжнародного авторитету України та розв’язанню ключових питань внутрішньої і зовнішньої політики Української Держави.

На відміну від досить активних українсько-німецьких дипломатичних контактів, українсько-австро-угорські стосунки не одержали такого розвитку. Їх весь час гальмувала австро-угорська сторона. Д. Дорошенко називав ці відносини «шлюбом без любові»130. Виснажена війною, перед загрозою тотального голоду, імперія Габсбургів під тиском своїх союзників змушена була визнати Україну незалежною державою і взяти на себе зобов’язання розділити Галичину на Східну й Західну (українську й польську) та, приєднавши до першої Буковину, утвердити окремий коронний край. У відповідь Австро-Угорщина бажала одержувати продовольство для населення та сировину для своєї індустрії. Затримки постачання з боку України давали підстави віденському урядові порушувати питання про перегляд умов Берестейського договору.

Призначення послом у Відні В. Липинського — відомого політичного і громадського діяча, історика та публіциста, було свідченням великого значення, яке надавала Українська Держава політичним стосункам з Австро-Угорщиною. Це був ключовий дипломатичний напрям з огляду на те, що саме Австро-Угорщина мала в своєму складі українські й польські землі, що вимагало від України особливо сильної та активної дипломатії. Обізнаність В. Липинського з польською проблемою, його авторитет у впливових галицьких колах і серед українців державницької орієнтації свідчили про те, що він є найбільш вдалою кандидатурою на цю важливу дипломатичну посаду131.

Д. Дорошенко і В. Липинський тоді належали до різних політичних таборів. Перший був членом Української партії соціалістів-федералістів (УПСФ), другий — Української демократично-хліборобської партії (УДХП). І В. Липинський, і Д. Дорошенко в 1918 р. брали діяльну участь у цих політичних організаціях, однак праця в державному апараті Гетьманщини фактично поставила їх в опозицію до своїх партій, які вважали Українську Державу витвором реакційних і проросійських кіл. Д. Дорошенко був змушений вийти з УПСФ, яка заборонила своїм членам входити до кабінету Ф. Лизогуба. УДХП, до якої входив В. Липинський і був одним з її організаторів, на першому етапі підтримала гетьмана П. Скоропадського, однак через якийсь час увійшла до блоку антиурядових партій — Українського національно-державного союзу. І Д. Дорошенко, і В. Липинський доклали чимало зусиль, щоб залучити свої партії до участі в державотворчому процесі. Проте подолати вузький партійний корпоративізм своїх колег по партії їм не вдалося.

Офіційне призначення В. Липинського українським послом у Відні відбулося 21 червня 1918 р. постановою Ради Міністрів, і вже 1 липня посольство прибуло до Відня, де зупинилося в готелі «Брістоль»132. Через п’ять днів посол був прийнятий міністром закордонних справ Австро-Угорщини графом С. Буріаном, якому В. Липинський вручив ввірчу грамоту133. Треба зазначити, що В. Липинський був уповноважений гетьманом провести обмін ратифікаційними грамотами від імені Української Держави з усіма країнами, які підписали Берестейський мирний договір. В. Липинський провів обмін ратифікаційними грамотами з уповноваженими Болгарії (15.07.1918), Німеччини (28.07.1918), з Туреччиною за його дорученням обмін провів радник посольства І. Токаржевський-Карашевич134. Лише Австро-Угорщина зволікала з ратифікацією договору, чинячи всілякі перешкоди послідовному втіленню його в життя.

Скориставшись із того, що інформація про таємний договір була розголошена в українських дипломатичних колах, Австро-Угорщина під тиском польських антиукраїнських сил анулювала цей договір. Четвертого липня 1918 р. граф Й. Форгач офіційно заявив про це гетьманові. В. Липинський — український посол в Австро-Угорщині — марно намагався вирішити цю справу у Відні, звернувшись до Міністерства закордонних справ Габсбурзької імперії. На його думку, варто було використати фактор дефіциту продуктів харчування і поставити в пряму залежність виконання Україною економічних зобов’язань від проблеми таємного договору щодо Галичини. В. Липинський був послідовним і принциповим у розв’язанні ключових питань зовнішньої політики Української Держави. Одним із таких складних питань була проблема Холмщини. Хоча за Берестейським договором її територія разом із частиною Підляшшя відійшла до України, Австро-Угорщина, війська якої окупували ці землі, відкрито дозволяла полякам їх полонізувати та нищити українське національне життя. Якщо напередодні анулювання Австро-Угорщиною таємною угодою про створення українського коронного краю В. Липинський вважав, що в разі необхідності Відню краще «поступитись де в чім в справі Холмщини, чим відступити від поділу Галичини», то під час конфлікту він наполягав на необхідності рішучих протестів. В. Липинський наголошував, що протест (крім дипломатичних нот та інших друкованих офіційних дипломатичних документів) мав полягати або «в відмові з нашого боку ратифікувати мир з Австрією, з огляду на одностороннє порушення цього миру з боку Австрії», або «коли Холмщина буде прилучена до Польщи насильно, без ратифікації миру Австрією, треба б відкликати з Відня наше посольство, оставивши одного урядовця, акредитованого при міністерстві для полагодження біжучих справ». Останнє, на його думку, мало б зашкодити Австро-Угорщині значно більше, ніж Україні, оскільки вона мала серйозне зацікавлення в економічних стосунках з Україною135. Питання розв’язували на найвищому державному рівні гетьман, Ф. Лизогуб і Д. Дорошенко під час їхніх подорожей до Берліна. В. Липинський у справі Холмщини провів серію зустрічей із міністром закордонних справ Австро-Угорщини графом С. Буріаном, а також із графом Й. Форгачем, який прибув до Відня. Наслідком цих зустрічей було позитивне розв’язання проблеми на дипломатичному рівні. Однак дальший розвиток подій — розпад Австро-Угорської імперії, революція в Німеччині, а згодом і антигетьманське повстання в Україні дали можливість Польщі окупувати Холмщину і Підляшшя.

Під час офіційного візиту до Німеччини міністра закордонних справ Української Держави Д. Дорошенка 25 жовтня 1918 р. відбулася його консультативна зустріч з українським послом у Відні В. Липинським. Необхідність її проведення була зумовлена всіма ознаками розпаду Австро-Угорської імперії та нагальною потребою у зв’язку з цим призначення тимчасового представництва в Австрії, Угорщині та Чехії. Д. Дорошенко виписав офіційне доручення на ім’я В. Липинського, який мав продовжити свою дипломатичну місію в Австрії. До Будапешта для організації дипломатичного представництва було відряджено радника українського посольства у Відні І. Токаржевського-Карашевича, до Праги — В. Полетику. Одночасно В. Липинський отримав від Д. Дорошенка доручення надавати матеріальну підтримку дипломатичним представникам новоутвореного галицького українського уряду136. Надзвичайні дипломатичні місії УНР в Угорщині, Чехословаччині, створені за часів Директорії в січні 1919 р., на початку своєї діяльності користувалися дипломатичною базою українського посольства у Відні.

На відміну від міждержавних стосунків Української Держави з Німеччиною та Австро-Угорщиною, двосторонні зв’язки з іншими країнами Почвірного союзу, зокрема з Болгарією, від самого початку склалися досить вдало. За словами Д. Дорошенка, Болгарія першою надіслала до Києва свого представника, професора І. Шишманова, людину, зв’язану з Україною сердечними симпатіями й споріднену з М. Драгомановим (був одружений з його дочкою, а також був учнем українського вченого)137. Складно було б знайти людину більш прихильну до України, ніж болгарський посол у Києві, який неодноразово відвідував Україну перед війною, мав особисті наукові зацікавлення та багато друзів і водночас був прекрасно поінформований про перебіг національно-державного будівництва в Україні. Одночасно приязне ставлення до України та гетьмана П. Скоропадського демонстрував і болгарський цар Фердинанд, який, за словами Д. Дорошенка, «дуже тішився, що замість заборчої, імперіалістичної Росії сусідом Болгарії по північному берегу Чорного моря являється Україна»138.

Двадцять дев’ятого липня 1918 р. українське посольство на чолі з О. Шульгиним прибуло до столиці Болгарії, де їх зустріли представники міністерства закордонних справ цієї держави та мер Софії. Глава посольства 7 вересня вручив ввірчі грамоти цареві Болгарії — Фердинанду139. Важливим аспектом українсько-болгарських відносин у цей період було поглиблення торговельно-економічних зв’язків, які б мали суттєво збільшити заплановані Берестейським мирним договором обсяги постачання українських товарів до Болгарії. Остання прагнула захистити власні економічні інтереси, на які постійно намагалися зазіхати Німеччина та Австро-Угорщина. Проблему спробували розв’язати на найвищому державному рівні, але завадило втручання німецької сторони, яка не менше була зацікавлена в українському продовольстві й товарах легкої промисловості. Українські та болгарські дипломати вживали заходів для налагодження безпосередніх зв’язків між промисловцями обох країн, але вони фактично не встигли набути систематичного і тривкого характеру.

Міністр закордонних справ Української Держави Д. Дорошенко, характеризуючи українсько-турецькі відносини, називав їх «добросусідськими і приязними»140. Главою українського посольства в Туреччині ще в червні 1918 р. було призначено відомого українського громадсько-політичного діяча Олександра Кістяківського, на його ім’я МЗС Української Держави підготувало навіть ввірчу грамоту141. Проте причини особистого характеру завадили йому обійняти цю посаду. Замість нього призначення одержав колишній київський губернський комісар Тимчасового уряду Михайло Суковкін, який мав замінити керівника українського посольства М. Г. Левицького, призначеного Українською Центральною Радою142. Фактично до кінця жовтня в Туреччині не було голови посольства, консульські справи в цей час виконував колишній представник Союзу визволення України Петро Чикаленко — син відомого українського громадсько-політичного діяча і мецената Є. Чикаленка143. Лише 1 листопада 1918 р. до Царгорода прибуло посольство Української Держави, і через тиждень з великими почестями його прийняв султан Туреччини144. На жаль, Гетьманат П. Скоропадського, як і правління турецького султана, тривав недовго. На час прибуття українського посольства до Царгорода в його бухті вже стояли панцерники Антанти й до завершення Першої світової війни були лічені дні.

Однією з найважливіших цілей закордонної політики Української Держави було підписання мирного договору з радянською Росією. Стаття VІ мирної угоди між Німеччиною, Австро-Угорщиною, Болгарією і Туреччиною з РСФРР від 3 березня 1918 р. зобов’язувала останню негайно укласти мир з УНР та вивести з її території війська145. Більшовицький уряд намагався якомога далі відтягнути початок мирних переговорів з Україною, але саме з огляду на умови Берестейського договору більшовицьке керівництво Росії змушене було розпочати в травні 1918 року мирні переговори з Українською Державою.

Десятого травня 1918 р. делегацію радянської Росії прийняв гетьман П. Скоропадський та виконувач обов’язків міністра закордонних справ М. Василенко. Було досягнуто домовленості про місце переговорів — Київ та нові повноваження делегатів для ведення переговорів із делегацією Української Держави, а не УНР146. Голова Ради Міністрів Української Держави Ф. Лизогуб за попередньою домовленістю запропонував представникам російської групи, яка перебувала в Києві, відкрити конференцію 22 травня 1918 р. Адміністрація П. Скоропадського розпочала серйозну підготовку до проведення переговорів. На трьох чергових засіданнях Ради Міністрів Української Держави 18, 22 та 29 травня було розглянуто питання підготовки мирних переговорів і затверджено особовий склад делегації147.

Вісімнадцятого травня 1918 р. на першому ж засіданні уряду С. Шелухіна було затверджено головою делегації на мирній конференції з радянською Росією148. Заступником голови делегації призначено І. Кістяківського. Проте останній, обійнявши в травні посаду державного секретаря в уряді Ф. Лизогуба, а з липня — міністра внутрішніх справ, не міг приділяти достатньої уваги переговорному процесу. 10 серпня заступником голови української делегації було призначено П. Стебницького149. До складу делегації Української Держави входили Х. Барановський, О. Ейхельман, М. Славінський, В. Спіцин, П. Линниченко. Військовим і топографічним експертом був представник Генерального штабу полковник Є. Мєшковський, а в морських справах — М. Білінський150. Під час переговорів при українській делегації було засновано сім комісій (політичну, військово-морську, фінансову, економічну, комунікаційну, культурну, юридично-редакційну), у яких постійно працювали понад 40 фахівців151. До складу комісій української делегації входили представники різних політичних сил, зокрема Української партії соціалістів-федералістів, Української партії соціалістів-революціонерів, Української партії соціалістів-самостійників, Української соціал-демократичної робітничої партії та ін.

На засіданні Ради Міністрів 18 травня 1918 р. було ухвалено план організації підготовчих робіт, поданий Міністерством закордонних справ, і асигновано «видатки на Мирову Конференцію 100 000 рублів»152. Питання про фінансування цього заходу ще двічі розглядала Рада Міністрів: 17 липня було виділено 50 тис. крб, наступного разу аналогічний кредит було надано 20 вересня 1918 року153.

Двадцять другого травня на засіданні Ради Міністрів були схвалені головні завдання, які мала розв’язати українська делегація під час переговорів із представниками РСФРР. Насамперед це «заключити перемир’я, при чому совітське військо повинне бути одведене за межи України», а також вирішити питання українсько-російського кордону. Засідання мали проводити за закритими дверима, але після кожного з них слід було подавати «широку інформацію пресі», питання про підданство громадян доручалося розробити Міністерству судових справ154.

Російську делегацію на переговорах згідно з постановою Раднаркому від 17 травня 1918 р. було доручено очолювати Й. Сталіну155, Х. Раковському та Д. Мануїльському. Й. Сталін до Києва не приїхав і місце голови зайняв Х. Раковський, секретарем російської делегації було призначено П. Зайцева156. Крім них, до складу делегації входила низка експертів у галузі економіки, політики, культури та військової справи157.

Окрему увагу уряд Української Держави приділяв мовному питанню, навколо якого тривали дебати в державних установах. Аби підняти імідж державної мови в Україні, на засіданнях Ради Міністрів, на яких обговорювали головні завдання української делегації на переговорах із РСФРР, С. Шелухін зробив заяву, що делегація вестиме переговори лише українською мовою, допускаючи російську тільки як виняток. «Тепер Україна самостійна держава і Москва мусить на всім відчувати й поважати наші права і принцип равноправія», — наголошував він158. Натомість більшовицька делегація намагалася використати трибуну переговорів для комуністичної пропаганди.

Від самого початку переговорів позиція С. Шелухіна щодо підписання миру була чітко визначеною і базувалася на історико-юридичному праві відновлення української державності з моменту зречення російським царем престолу. Російська делегація не сприймала жодних відхилень від поняття «единая и неделимая» і розглядала Україну як невід’ємну частину Росії. З такими протиріччями сторони приступили до переговорів, що почалися 23 травня 1918 р. в приміщенні Педагогічного музею — місці засідань Центральної Ради159.

Перше засідання засвідчило високий фаховий рівень голови української делегації. Позиція С. Шелухіна була категоричною і в питанні, з яких саме держав складається Російська Федерація, оскільки український уряд одержав заяви від Білорусії, Кавказу, Чорноморщини, Донщини, Сибіру, «щоби їх при цих переговорах не уважали за членів Російської Федерації»160. Х. Раковський не погоджувався з текстом повноважень української делегації, де було задекларовано самостійність Української Держави. На його думку, Україна зможе здобути незалежність тільки після визнання цього факту мирним договором із Росією, оскільки РСФСР, за його словами, є спадкоємницею колишньої Російської імперії і має права на всі колишні території, які входили до її складу. С. Шелухін, відповідаючи на цей закид, наголошував, що Україна не потребує визнання з боку Росії, бо «Українська Держава є самостійна і незалежна»161. Він також заявив, що «визнання потребує новоутворена Російська Республіка, а Україна є старою республіканською державою». Нарешті 30 травня 1918 р. відбувся обмін уповноваженнями від урядів між головами обох делегацій С. Шелухіним та Х. Раковським, який фактично і поклав початок переговорному процесу162. Українська сторона проголосила свої умови перемир’я. Найважливішою з них було припинення військових дій і виведення радянських військ із території України за демаркаційну лінію, а також захист прав українців і громадян Української Держави, що перебували на території Росії. Розв’язання цих питань стало складовою частиною угоди, яку нарешті було підписано 12 червня 1918 року між Українською Державою та РСФРР. Це був прелімінарний договір, що складався із шести пунктів і мав діяти до підписання справжнього миру. За оцінкою Д. Дорошенка, цей крок був «одиноким успіхом в українсько-російських переговорах»163. Угода вирішувала проблеми представництва в урядах обох держав, повернення громадян на батьківщину, узгодження залізничного руху, допомоги військовополоненим, митних правил і товарообміну.

Одразу після підписання прелімінарного миру між Українською Державою та РСФРР гетьманське Міністерство закордонних справ розпочало створення на території радянської Росії українських консульських установ. У липні в Москві та Петрограді було відкрито генконсульства і тридцять консульських агентств у різних містах РСФРР, десять з них мали 1-й розряд, 20 — 2-й розряд164.

Переговори між Українською Державою та більшовицькою Росією проводилися під пильним наглядом німецьких військових і дипломатів. Як повідомляв голова делегації РСФРР Х. Раковський М. Чичерину — голові зовнішньополітичного відомства більшовицького уряду, посол Німеччини А. Мумм не лише цікавився результатами переговорного процесу, а й мав періодичні зустрічі з ним. Його, зокрема, цікавили питання територіального поділу Донецького басейну, Таганрозького округу та Слав’яно-Сербського повіту, кордонів Мінської губернії тощо. Так, Х. Раковський у розмові по прямому дроту з Г. Чичеріним просив дати директиви щодо позиції Німеччини й у зв’язку з цим наголошував, що «без дуже серйозної підтримки з Берліна, нам важко..., якщо в Берліні нас будуть підтримувати — ми можем під тим чи іншим приводом затягнути переговори, поки з’ясується ситуація, якщо потрібно поспішати, то розраховувати на Берлін не доводиться»165. На переговорах постійно був присутнім неофіційний представник Німеччини, 2 чи 3 засідання відвідав і представник Австро-Угорщини. С. Шелухін засвідчував, що німці неофіційно і негласно постійно втручалися в хід переговорів. «Се втручання ні одного разу не було на користь Української Держави і тільки затягувало мирові переговори, — наголошував С. Шелухін. — Наприкінці виявилося цілком, що німецьке представництво на Вкраїні відносно Української Держави веде подвійну політику і дбає тільки про інтереси германців»166. Вони, зокрема, навмисне затягували розв’язання проблеми українсько-російських кордонів, відмовляючись від дислокації по смузі історичних кордонів України, тоді як російські радянські військові частини продовжували здійснювати напади на українську територію, грабуючи місцеве населення, промислові об’єкти тощо. Така двозначність політичної лінії німецької військової влади була фактичним потуранням зухвалим діям більшовицького керівництва і, зрештою, призвела до незавершеності остаточного врегулювання цього важливого питання.

117

Павлюк О. В. Дипломатія незалежних українських урядів (1917—1920) // Нариси з історії дипломатії України. — К., 2001. — С. 327.

118

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 92—94.

119

Там само. — С. 104.

120

Дорошенко Д. Дещо про закордонну політику Української Держави в 1918 році // Хліборобська Україна. — Кн. ІІ. — Відень, 1920/21. — С. 31.

121

Дорошенко Д. Мої спомини про недавнє-минуле. — К., 2007. — С. 267.

122

Дорошенко Д. Мої спомини про недавнє-минуле. — К., 2007. — С. 267.

123

Скоропадський П. Спогади. — Київ — Філадельфія, 1995. — С. 266.

124

Дорошенко Д. Мої спомини про недавнє-минуле. — С. 268.

125

Дорошенко Д. Замітки до історії 1918 року на Україні //Хліборобська Україна. — Кн. ІІІ. — Відень, 1921. — С. 98.

126

Скоропадський П. Спогади. — С. 266.

127

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 105.

128

Там само. — С. 270.

129

Дорошенко Д. Мої спомини про недавнє минуле. — С. 267.

130

Дорошенко Д. Дещо про закордонну політику Української Держави в 1918 році. — С. 52.

131

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 104—105.

132

Протягом кількох місяців МЗС Української Держави проводило переговори з делегацією РСФРР у Києві про передачу Україні приміщення посольства колишньої Російської імперії в Австро-Угорщині.

133

В’ячеслав Липинський. Повне зібрання творів, архів, студії: Архів. Листування. — Т. 1. — К. —Філадельфія, 2003. — С. 580.

134

Там само. — С. 586, 587.

135

В’ячеслав Липинський. Повне зібрання творів, архів, студії: Архів. Листування. — Т. 1. — К. —Філадельфія, 2003. — С. 594—595.

136

Дорошенко Д. Мої спомини про недавнє минуле. — С. 364.

137

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 99.

138

Там само.

139

Павленко В. В. Дипломатична місія Української Народної Республіки в Болгарії (1918—1920 рр.) // Укр. істор. журнал. — 1992. — № 12. — С. 20.

140

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 99.

141

Нариси історії Української революції 1917—1921 років. — Кн. 1. — С. 329.

142

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 106.

143

Нариси історії Української революції 1917—1921 років. — Кн. 1. — С. 329.

144

Там само.

145

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 113.

146

Там само.

147

Нариси історії Української революції 1917—1921 років. — Кн. 1. — С. 330.

148

Там само.

149

Там само.

150

Мирні переговори між Українською Державою та РСФСР 1918 р.: Протоколи і стенограми пленарних засідань: Збірник документів і матеріалів. — К. — Нью-Йорк — Філадельфія, 1999. — С. 9.

151

Нариси історії Української революції 1917—1921 років. — Кн. 1. — С. 330.

152

Соловйова В. Дипломатична діяльність українських національних урядів 1917—1921 рр. — К. —Донецьк, 2006. — С. 100.

153

Мирні переговори між Українською Державою та РСФСР 1918 р. — С. 9.

154

Нариси історії Української революції 1917—1921 років. — Кн.1. — С. 331.

155

Соловйова В. Дипломатична діяльність українських національних урядів 1917—1921 рр. — К. —Донецьк, 2006. — С. 101.

156

Там само. — С. 102.

157

Нариси історії Української революції 1917—1921 років. — Кн. 1. — С. 331.

158

Там само.

159

Мирні переговори між Українською Державою та РСФСР 1918 р. — С. 35.

160

Там само. — С. 36

161

Нариси історії Української революції 1917—1921 років. — Кн. 1. — С. 332.

162

Соловйова В. Зазн. праця. — С. 102—103.

163

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 114.

164

Там само. — С. 107.

165

Соловйова В. Дипломатична діяльність українських національних урядів 1917—1921 рр. — К. —Донецьк, 2006. — С. 104.

166

Нариси історії Української революції 1917—1921 років. — Кн. 1. — С. 333.

Присяга Гетьмана П. Скоропадського на Софійському майдані. 29 квітня 1918 р.

Зрозумівши важливість просування переговорного процесу, гетьманський уряд зажадав надходження регулярних звітів про переговори від голови делегації С. Шелухіна та міністра закордонних справ Д. Дорошенка. Про хід переговорів С. Шелухін періодично звітував на закритих засіданнях Ради Міністрів. Постанови щодо мирних переговорів були внесені до окремого таємного журналу167.

Найбільш складним і заплутаним було питання про українсько-російські кордони. Українська делегація основним принципом розмежування між Україною і Росією вважала принцип етнографічний з урахуванням змін, яких вимагають державні, економічні, географічні, адміністративні й культурно-національні умови. Російська делегація довго не погоджувалася із цим принципом, але ж і свого принципу розмежування не виставляла, і коли нарешті згодилася прийняти український принцип розподілу, то запропонувала таку лінію кордону, за якою до Росії повинні були відійти чотири повіти Волині, частина Чернігівщини, Харківщини й Катеринославщини. Кордон проводився на відстані майже гарматного пострілу від Чернігова та Харкова. За запропонованою радянською Росією межею тільки в Донецькому басейні повинні були відійти до Росії 20 тис. квадратних верств території з 2,5 млн українців, усі поклади антрациту й майже всі — кам’яного вугілля. Отже, Україна мала залишитися майже без палива. Проведення кордону за українським проектом не руйнувало тісного зв’язку металургійних підприємств України і залишало Росії деякі регіони (15 % видобутку вугілля і 30 % антрациту)168. За російським проектом Україна позбавлялася майже всього палива, окрім 25 %, тоді як для її потреб необхідно було не менше 75 %. Його реалізація могла скінчитися для України економічним крахом, бо все «що живе угляним топливом, мусило б зруйнуватися, загинути, або закабалитися Росією»169. Аби науково обґрунтувати історичний кордон між Українською Державою і РСФРР, була утворена експертна етнографічна комісія. Українські експерти — професори Д. Багалій, Л. Падалка, Г. Павлуцький і С. Шелухін представили наукові джерела (російські, українські, німецькі, австрійські та ін.), які доводили етнічне обґрунтування визначення українських територій170.

Переговори між Росією та Україною згідно з планами російської сторони навмисне мали затягуватися. 16 серпня 1918 р. С. П. Шелухін в інтерв’ю представникам київської преси пояснював причини повільного переговорного процесу з РСФРР. За його словами, сторони, що «ведуть переговори, знаходяться не в однаковому становищі». Україна не воювала проти радянської Росії і не воює, нічим їй не загрожувала і не загрожує. Росія й досі стоїть на українській території і навіть під час переговорів вивозить з України хліб, худобу, устаткування фабрик і заводів171. У зв’язку з цим С. Шелухін наголошував, що Україні найперше потрібні кордони, а для більшовицької Росії відсутність кордонів вигідна, оскільки не обмежує поширення фактичної влади Росії на Україну. У доповідній записці С. Шелухіна голові Ради Міністрів від 2 вересня зазначено, що провід РСФРР прагне дочекатися моменту, «коли виготовлено буде все для можливості нового більшевицького нападу на Вкраїну»172. Так, аби затягнути справу переговорів, Х. Раковський виїхав до Москви і справа переговорів припинилася ще на 12 днів, через деякий час Д. Мануїльський своїм від’їздом до Москви відтягнув роботу конференції на такий же термін тощо. Як зазначав у доповідній С. Шелухін, російська сторона наполягала на експертизі кордонів «з дорученням питання про етнографічну межу експертам», але після того, як на кожному з проведених восьми засідань експертів справа вирішувалася на користь України, Х. Раковський «всю цю працю не визнав і скасував… Переговори про мир поставлені Російською делегацією знову стали на мертву точку»173. Російська делегація фактично використовувала час для експорту революції «більшовицького зразка» в Україну. ЦК КП(б)У, Центральний військово-революційний комітет були організаторами селянського повстання на Чернігівщині, фінансування страйку українських залізничників. З Орловської, Тульської, Курської губерній для повстанців переправляли зброю тощо. У Москві з більшовиків, котрі приїхали з України, було утворено Комуністичну партію (більшовиків) України, на яку покладалося завдання реставрувати радянський режим в Україні174.

Слід наголосити, що поряд із неприйняттям російською стороною української позиції щодо кордонів великі суперечки спричинили також питання щодо розподілу майна та боргів колишньої Російської імперії. Українська сторона пропонувала пропорційний розподіл, зважаючи на обсяг території та кількість населення, що становило 9 губерній при 18,6 % населення колишньої Росії, або 33,3 млн осіб. Цими даними оперували українські експерти, обраховуючи борги та активи на рахунках в ощадних касах та кредитних установах175. Водночас Україна не намагалася уникнути виплати частки свого боргу, її представники ретельно вирахували кожну позицію розподілу майна, шляхів сполучення, зовнішнього боргу, корисних копалин, державних підприємств, банківських активів тощо. Проте сам принцип визначення боргів та розподілу активів видавався більшовицькій стороні абсолютно безперспективним, адже В. Ленін підписав декрет про анулювання радянською владою всіх боргів колишньої Російської імперії. Отже, фактично українська сторона змушувала більшовиків під час переговорів визнати необхідність розподілу майна колишньої імперії, на що ті ні в якому разі не погоджувалися.

Третього жовтня 1918 р. С. Шелухін з приводу невизнання РСФРР запропонованих українською делегацією кордонів склав ультимативну ноту й передав російській стороні176. Російська делегація, мотивуючи справу необхідністю подальших консультацій із своїм урядом, виїхала з Києва. Формально переговорний процес був перерваний через від’їзд російських представників177. Проте, як свідчать телеграми та переговори по прямому дроту керівництва делегації РСФРР із головою зовнішньополітичного відомства радянської Росії Г. Чичеріним, більшовицькі дипломати готували відправлення своїх родин з Києва до Росії ще на початку жовтня 1918 р., що аж ніяк не свідчило про бажання більшовиків продовжувати переговори з українською стороною178.

Дії опозиційних гетьманському уряду сил давали привід більшовикам дивитися на справу укладення мирного договору з Українською Державою досить скептично і використовувати цю ситуацію із найбільшою користю для себе179. Ситуація, справді, була дуже складною і неоднозначною: з одного боку треба було довести переговори з Росією до позитивного результату, а з іншого — затягування більшовиками переговорів фактично стимулювалося деякими лідерами Українського національного союзу, які готуючи антигетьманський виступ, проводили сепаратні перемовини із членами російської делегації180. Міністр закордонних справ Української Держави Д. Дорошенко не приховував свого обурення з приводу безпринципної позиції В. Винниченка і М. Шаповала, які готували повстання у взаємодії з російськими більшовиками. За його словами, переговори між В. Винниченком, М. Шаповалом та Х. Раковським і Д. Мануїльським велися в помешканні заступника міністра фінансів Української Держави В. Мазуренка «в його присутності і при його участі»181.

Тринадцятого листопада 1918 р. одразу після підписання Комп’єнського перемир’я, яким завершувалася Перша світова війна, більшовицька Росія в односторонньому порядку відмовилася від своїх зобов’язань відповідно до Берестейської мирної угоди щодо України і розпочала військові дії проти Української Держави. Напередодні родини російських дипломатів, які залишалися в Києві, були заарештовані. Як свідчить телеграма заступника міністра закордонних справ Української Держави О. Палтова українським консулам у Петрограді й Москві, це дало змогу гетьманському уряду досягнути домовленості про обмін дипломатичних осіб обох сторін та їхніх сімей. Представники радянської влади змушені були виділити окремі потяги для українських дипломатів. Обмін відбувся на прикордонній станції Могилів 10 листопада 1918 р. Згідно з цим же розпорядженням охорона прав українських підданих у РСФРР передавалася шведському консулу в Петрограді, про що були оповіщені відповідні установи в Росії182.

Гетьманський уряд успадкував чимало проблем забезпечення зовнішньополітичних інтересів України, які не зуміла розв’язати Центральна Рада. Серед них слід згадати т. зв. бессарабське питання і проблему належності Криму до України. Політики УНР були нездатними захистити інтереси українського населення в Бессарабії і водночас фактично відмовилися від Кримського півострова. Варто згадати, що Українська Центральна Рада лише через місяць після створення в липні 1917 р. верховного органу управління Бессарабією — «Сфатул Церію» («Ради краю») вперше звернулася до проблеми українців, які мешкали в Бессарабії, на засіданні Комітету УЦР. Причому сформувалося два принципово відмінних підходи до оцінки бессарабського питання. Зокрема, ішлося про повіти, заселені українцями, які хотіли б бути приєднаними до України. Натомість інша позиція полягала в тому, що «Центральна Рада не мала на меті включать до України чужі області, а в тім і Бессарабію»183. Більшість членів комітету підтримала останню позицію і зобов’язала Генеральний Секретаріат оголосити, що Центральна Рада не має «наміру включати Бессарабію до України». Як зазначає сучасний український дослідник дипломатичних стосунків України з державами, що постали на теренах колишньої Російської імперії, В. Матвієнко, «показова принциповість Центральної Ради у даному випадку завдала шкоди конкретній постановці питання про самовизначення українського населення Хотинського, Аккерманського та Ізмаїльського повітів, де воно становило від 1/3 до 3/4 усіх мешканців»184.

Після проголошення 2 грудня 1917 р. «Сфатул Церієм» Бессарабії Молдовською Народною Республікою (МНР), що «входить, як рівноправний член, до складу єдиної Російської Федеративної Демократичної Республіки», а себе — її «верховною владою», Українська Центральна Рада привітала проголошення МНР і навіть відклала до Установчих зборів розв’язання питання про майбутній статус придунайських повітів, Хотинщини і Лівобережжя Дністра185.

167

Там само.

168

Там само.

169

Нариси історії Української революції 1917—1921 років. — Кн. 1. — С. 333.

170

Соловйова В. Дипломатична діяльність українських національних урядів 1917—1921 рр. — К. —Донецьк, 2006. — С. 107.

171

Нова Рада. — 1918. — 17 серпня.

172

Нариси історії Української революції 1917—1921 років. — Кн.1. — С. 334.

173

Там само.

174

Рубльов О.С., Реєнт О.П. Українські визвольні змагання 1917—1921 рр. // Україна крізь віки. — Т.10. — К., 1999. — С. 132.

175

Дорошенко Д. Історія України. — Т.ІІ. — С. 121.

176

Мирні переговори між Українською Державою та РСФСР 1918 р. — С. 341—343.

177

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 130.

178

Соловйова В. Дипломатична діяльність українських національних урядів 1917—1921 рр. — К. —Донецьк, 2006. — С. 109.

179

Нариси історії Української революції 1917—1921 років. — Кн. 1. — С. 335.

180

Соловйова В. Дипломатична діяльність українських національних урядів 1917—1921 рр. — К. —Донецьк, 2006. — С. 110.

181

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 127.

182

Нариси історії Української революції 1917—1921 років. — Кн. 1. — С. 336.

183

Українська Центральна Рада. Документи і матеріали: у 2 т. — К., 1997. — Т. 1. — С. 193.

184

Матвієнко В. Українська дипломатія 1917—1921 рр. на теренах постімперської Росії. — К., 2002. — С. 24—25.

185

Там само. — С. 25—26.

Будинок генерал-губернаторів Південно-Західного краю, у якому 1918 р. розміщувалася резиденція Гетьмана П. Скоропадського

Перед загрозою більшовицької окупації уряд Молдавії змушений був звернутися по військову допомогу до Румунії. Остання запровадила режим інформаційної блокади на кордоні з УНР, піддавши репресіям усіх, хто був за приєднання до України. Третього березня 1918 р., після визволення Києва від більшовицьких військ, голова Ради Народних Міністрів УНР В. Голубович звернувся до урядів Центральних держав і Румунії з нотою, у якій наголошено, що «зміна бувшої румунсько-російської границі, особливо в її північній і полудневій частинах, глибоко порушує політичні і економічні інтереси УНР». У зв’язку з цим український уряд наполягав на участі своїх представників у роботі Бухарестської мирної конференції та розв’язанні бессарабського питання186. На фоні всіх вище зазначених подій прихильники об’єднання з Румунією провели через «Сфатул Церій» рішення про приєднання Бессарабії до королівства. Отже, український провід фактично втратив зручний час для реалізації бессарабського питання, оскільки «якби делегація Центральної Ради з цих позицій рішуче піднесла бессарабське питання на Брестських мирних переговорах із Центральними державами, чи Київ енергійніше наполіг на своїй участі у Бухарестській мирній конференції, справи обернулися б на користь УНР»187. Лише 16 березня 1918 р. Рада Народних Міністрів ухвалила призначення головою мирної делегації до Румунії члена ЦК УПСР, колишнього керівника української делегації на Брестських переговорах, щойно призначеного послом УНР до Німеччини, О. Севрюка. Він відбув до Бухареста лише 24 березня188.

Дев’ятого квітня 1918 р. «Сфатул Церій» ухвалив рішення, що «МНР (Бессарабія) в її кордонах між Прутом, Дністром, Дунаєм, Чорним морем і старими кордонами з Австрією... назавжди возз’єднується зі своєю матір’ю-Румунією»189. П’ятого квітня 1918 р. до Бухареста як дипломатичний представник УНР виїхав М. Галаган із завданням подати ноту протесту проти насильницького приєднання Бессарабії до Румунії, розв’язати питання про повернення Україні військового майна (цінністю в декілька мільйонів карбованців), незаконно захопленого Румунією, і одночасно проведення переговорів із румунським урядом про визнання ним незалежності УНР190. Позитивного результату його місія не досягла, румунський уряд відхилив вимоги проводу УНР стосовно Бессарабії і не поспішав з дипломатичним визнанням незалежної України. Центральна Рада так і не спромоглася на більш-менш резонансну міжнародну акцію в обороні українських національних інтересів у Бессарабії, хоча Мала рада й доручала «уряду звернутися до Румунії й Центральних держав з нотою-протестом проти... системи утисків і насильств над населяючими Бессарабію національностями»191. Українська резолюція у формі «Заяви румунському урядові» за підписами В. Голубовича і М. Любинського була негайно передана до Бухареста. Двадцятого квітня 1918 р. уряд Румунії відповів Україні нотою, яка надійшла після гетьманського перевороту. У документі румунський уряд рішуче відхилив усі закиди Центральної Ради та уряду УНР, довівши цілковиту невдачу їхньої політики в розв’язанні питання Бессарабії.

Прийшовши до влади, П. Скоропадський почав чітко обстоювати національні інтереси України, намагаючись увести до складу Української Держави низку українських етнічних територій. Офіційно проводячи вичікувальну тактику щодо можливого об’єднання з Кримом і Кубанню, гетьманський уряд надавав значну військову допомогу та сприяв у поширенні української агітаційної та культурно-просвітньої акції у цих регіонах, яку здійснювали українські громади й товариства «Просвіта». Одночасно слід було зважати і на позицію німецької військової влади, яка була не зацікавлена в розширенні української території. Звертаючись уже в еміграції до подій навколо ситуації щодо державного об’єднання України з Кубанню, гетьман визнавав, що «з цією справою поспішати не варто», оскільки влітку 1918 р. для нього, «по-перше, неясно було, що робиться на Кубані й Чорноморщині, який там дійсний настрій умів стосовно цього питання, по-друге, я думав, що важливіше всього, перш ніж залучати до себе інші області, добитися порядку у себе». Водночас, за словами П. Скоропадського, німці, «з котрими йому доводилося говорити про це» і без яких він «не міг фактично здійснити серйозних військових дій, навесні й на початку літа не мали певної лінії поведінки»192.

За часів Української Держави провідники Кубанської Республіки лише після 17 серпня 1918 р., коли Кубань частково була звільнена від більшовиків, дістали можливість налагодити дипломатичні контакти з гетьманським урядом. Слід зазначити, що суттєво полегшував проведення проукраїнської політики в краї той факт, що більшість Добровольчої армії на цих землях становили кубанські козаки-українці. Натомість, за свідченнями Д. Дорошенка, тогочасний уряд в Україні дивився на Кубань як «на частину української землі, яка раніше чи пізніше має бути прилучена до України, або як автономний край, або хоча б на федеративних засадах». Справедливість такої позиції підтвердила і делегація Кубанської Законодавчої Ради у складі М. Рябовола (голова), його заступника С. Шахин-Гірея (голова комітету горців), членів Ради К. Безкровного, П. Каплина і Г. Омельченка та міністра землеробства Д. Скопцова, яка 28 травня 1918 р. прибула до Києва193. На урочистому прийнятті з нагоди зустрічі кубанської делегації 3 червня 1918 р. П. Скоропадський висловив сподівання, що «славні Кубанці підуть разом з молодою Українською Державою, щоб здійснити ті гарячі мрії, котрі являлись керовничою зіркою для наших батьків». Кубанські делегати запевнили гетьмана, що «обидва ці народи будуть жити в дружбі та союзі»194.

Основною темою переговорів стало надання Україною допомоги Кубані в боротьбі проти більшовиків та налагодження міждержавних відносин. Проте, як зазначав Д. Дорошенко, «між українським міністром закордонних справ і українцями-членами Кубанської делегації установилося потайне порозуміння вести справу в напрямку прилучення Кубані до України»195. Але в тогочасних умовах більшовицької присутності на Кубані реалізація українсько-кубанського державного об’єднання була передчасною. Кубанці в той час були залежними від донських козаків, які боролися за збереження Доно-Кавказького Союзу. Але найголовнішою умовою була допомога зброєю в боротьбі проти більшовицьких окупантів. Наприкінці червня 1918 р. з України вирушив перший ешелон із військовим спорядженням: 9700 гвинтівок, 5 млн патронів і 50 тис. снарядів для 3-дюймових гармат. Наступного місяця на Кубань було вислано три повністю споряджені батареї по 4 гармати в кожній, кількасот кулеметів та інші види зброї. За свідченням Д. Дорошенка, подібне постачання відбувалося щомісяця196.

Як зазначає В. Матвієнко, поступово в українського керівництва «визрів досить ризикований план, схвалений гетьманом, десантувати на азовському узбережжі Кубані 15-тисячну Окрему Запорізьку дивізію генерал-майора З. Натієва, що була дислокована вздовж демаркаційної лінії з більшовицькою Росією на сході Харківської губернії». Одночасно передбачалося, що на Кубані мало спалахнути антибільшовицьке повстання, за допомогою якого українські війська могли б визволити Катеринодар до підходу Добровольчої армії. Це створило б сприятливі умови для проголошення об’єднання Кубані з Україною197.

186

Робітнича газета. — 1918. — 10 березня.

187

Матвієнко В. Українська дипломатія 1917—1921 рр. на теренах постімперської Росії. — К., 2002. — С. 34.

188

Українська Центральна Рада. Документи і матеріали. — Т. 2. — С. 208.

189

Нариси історії Української революції 1917—1921 років. — Кн. 1. — С. 337.

190

Ґалаґан М. З моїх споминів (18-ті — 1920 р.) — К., 2005. — C. 23.

191

Українська Центральна Рада. Документи і матеріали. — Т. 2. — С. 273, 274.

192

Скоропадський П. Спогади. — С. 238.

193

Дорошенко Д. Спогади про недавнє-минуле. — С. 292.

194

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 136—137.

195

Там само. — С. 137.

196

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 137

197

Матвієнко В. Українська дипломатія 1917—1921 років на теренах постімперської Росії. — С. 99—100.

Урочистий прийом Гетьманом П. Скоропадським закордонних дипломатів, акредитованих в Україні. Київ, 1918 р. Стоять зліва направо: Г. Зеленевський, Дружина, О. Сахно-Устимович, К. Прісовський, двоє представників дипломатичного відомства Німеччини в Україні, німецький посол А. фон Мумм, І. Полтавець-Остряниця, О. Крига, Гетьман П. Скоропадський, граф Берхем, Лукашевич, М. Ханенко, австрійський військовий аташе в Україні, австрійський посол Й. Форгач, Д. Дорошенко та О. Палтов

Коли німецьке військове командування на початку серпня 1918 р. погодилося з проведенням цієї операції, П. Скоропадський віддав наказ про передислокацію Окремої Запорізької дивізії до залізниці для посадки в ешелони, були розроблені докладні плани бойових дій і виділені відповідні кошти. Водночас у Києві за погодження з Українським національним союзом почалося формування добровольчого Окремого Чорноморського коша для участі в боротьбі проти більшовицької влади на Кубані. Проте, за словами Д. Дорошенка, один з високопосадовців гетьманського Міністерства військових справ, який був у приязних стосунках з лідером білогвардійського руху М. Алексєєвим, і сприяючи його інтересам, «умисне затягав цілу справу, не вважаючи на виразні накази Гетьмана й військового міністра, зволікав під різними претекстами початок операцій, а тим часом Алексєєв швиденько вирушив в похід, захопив Катеринодар і скорим маршем посувався до Новоросійська. Тоді німці заявили, що вже пізно, і що вони не можуть допустити збройної сутички між українцями й добровольцями»198. Натомість Кубань у руках добровольців дуже швидко перетворилася на центр, у якому акумулювалися антиукраїнські «єдино-неділимські» сили. Добровольча верхівка понад усе хотіла задушити паростки автономістських прагнень українців на Кубані.

Гетьманський уряд змушений був обмежитися другорозрядним дипломатичним представництвом на Кубані, призначивши 20 вересня 1918 р. консульським агентом 1-го розряду до П’ятигорська полковника української армії, барона Федора Боржинського, який свого часу проходив службу в Кубанському козачому війську. 28 жовтня 1918 р. у його першому таємному звіті МЗС Української Держави йдеться про ознаки визріваючого конфлікту між кубанським урядом і командуванням Добровольчої армії, яке брутально порушувало традиційне козацьке самоврядування, перешкоджаючи скликанню Військової ради та прийняттю конституції Кубанської Республіки. У зв’язку із цим він наголосив на необхідності поширення української пропагандистської роботи насамперед серед козацьких верств199.

Двадцять дев’ятого вересня 1918 р. кубанський провід звернувся до П. Скоропадського з офіційним листом про акредитацію в Києві Надзвичайної місії Кубанської Республіки, яка мала підготувати й укласти угоди про обмін військовополоненими, фінансові справи, постачання озброєнь і поштово-телеграфні відносини. Як зазначав Д. Дорошенко, неофіційно місії «було доручено вияснити ґрунт, на якому могло б відбутись державне об’єднання Кубані з Україною»200.

198

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 137.

199

Матвієнко В. Українська дипломатія 1917—1921 років на теренах постімперської Росії. — С. 100—101.

200

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 138.

Митрополит Андрей Шептицький

Тринадцятого листопада 1918 р. українські урядовці та члени кубанської дипломатичної місії підписали угоду про взаємні перевідні операції як міжбанкові, так і між ощадними касами України та Кубані. Наступного дня — 14 листопада 1918 р. — за дорученням Ради Міністрів Української Держави в Катеринодарі українські чиновники провели переговори щодо укладання фінансово-економічного договору між Україною та Кубанню. 16 листопада в Києві було підписано «Згоду щодо поштово-телеграфних зносин», а також конвенцію про співробітництво у сфері залізничного транспорту. Того ж дня дипломатична місія Кубані в Українській Державі підписала з українським урядом договір про торговельні, консульські та морехідні зносини201. Українське МЗС ініціювало відкрити в Катеринодарі, окрім українського посольства, торговельну палату, а також консульства в Новоросійську й Ставрополі та віце-консульство в Туапсе202.

201

Там само.

202

Матвієнко В. Українська дипломатія 1917—1921 років на теренах постімперської Росії. — С. 103—104.

Гетьман Павло Скоропадський. Київ, 1918 р.

Восьмого серпня підписано попередню угоду урядів Української Держави і Всевеликого війська Донського про визнання кордонів між ними, який проходив по межі Катеринославської, Харківської і Воронезької губерній, а також про взаємне визнання незалежності й суверенітету. Обидві сторони погодилися на приєднання до України деяких територій на схід у районі Маріуполя. Для остаточного розв’язання цього питання утворили спеціальну комісію203. Українська сторона сподівалася, що це дасть змогу пришвидшити визначення кордонів із РСФРР, але це тільки загальмувало справу. Договір між Доном і Україною був доповнений «Додатковою секретною угодою» уповноважених донського та українського урядів, згідно з якою останній зобов’язувався якнайшвидше постачати донському війську озброєння та військове спорядження з розрахунку на три корпуси з майна, що залишилося «понад кількість, необхідну для укомплектування кількості українських військ, встановленої за угодою з Центральними державами»204. Двадцять першого листопада т. в. о. голови уряду А. Ржепецький повідомив Раді Міністрів, що одержав пропозицію від повноважного представника Дону генерала О. Черячукіна утворити особливу комісію для планомірного задоволення потреб усіх воюючих проти більшовиків армій із військових запасів, що мала Україна. Другого вересня 1918 р. відомий український громадсько-політичний і культурний діяч М. Славинський був призначений Радою Міністрів дипломатичним представником Української Держави при уряді Всевеликого Війська Донського205. Активна зовнішня політика Гетьманату в південноросійських державних утвореннях насамперед була пов’язана з наявністю вагомої етнічної присутності українців на цій території та пошуками реальних союзників у боротьбі з більшовицькою Росією.

203

Мирні переговори між Українською Державою та РСФСР 1918 р. — С. 350.

204

Гриценко А. Політичні сили у боротьбі за владу рад в Україні (кінець 1917 р. — початок 1919 р.). — К., 1992. — С. 33—34.

205

Нариси історії Української революції 1917—1921 років. — Кн. 1. — С. 342.

Грамота Гетьмана П. Скоропадського до всього українського народу 29 квітня 1918 р.

Українська Центральна Рада, підписуючи Берестейський мирний договір, до певної міри не визначилася з національними інтересами України на міжнародній арені. Ідеться насамперед про Крим, який, безумовно, мав для УНР важливе стратегічне значення як геополітичного, так і військового характеру. Попри пропозиції німців під час Берестейських переговорів увести Крим у сферу національних інтересів УНР, українська делегація, зважаючи на право татарського народу на самовизначення, деякий час відмовлялася це зробити. Але згодом під тиском обставин Рада Народних Міністрів УНР змінила позицію в цьому питанні. Уряд В. Голубовича без погодження з вищим німецьким командуванням відрядив групу військ Запорізького корпусу на чолі з П. Болбочаном, перед яким було поставлене окреме стратегічне завдання: випередивши німецькі війська на лінії Харків — Лозова — Олександрівськ — Перекоп — Севастополь, звільнити Кримський півострів від більшовиків, захопити Севастополь. Кінцевою точкою військової операції мав стати Чорноморський флот, дислокований у Севастопольській бухті, який планували ввести до складу українських Збройних сил206. Після успішних операцій запорожців під час взяття Олександрівська (нині — Запоріжжя) і Мелітополя та переправи через Сиваш німецьке військове командування почало висловлювати своє занепокоєння діями українських військ. П. Болбочан мусив зважати на вимоги німецького командування припинити наступ, оскільки німці погрожували застосуванням сили до Запорізької дивізії. Двадцять сьомого квітня 1918 р. міністр військових справ УНР О. Жуковський телефоном віддав наказ про негайний відхід групи П. Болбочана з Криму. Генералові фон Кошу було повідомлено, що «уряд не сподівався, що Група (П. Болбочана — Т. О.) вже оперує в Криму»207. Така непослідовність уряду та його окремих представників зайвий раз продемонструвала відсутність чіткої державницької концепції в політичних діях лідерів УНР, які керувалися насамперед партійними програмами. Кримська військова кампанія засвідчила безвідповідальність та відсутність професіоналізму багатьох членів українського уряду, який не зміг використати військовий потенціал та блискучі перемоги Запорізької дивізії та фактично поставив її на межу ліквідації німецькими військами. Водночас переможний Кримський похід Запорізької дивізії став справжнім тріумфом українського війська і продемонстрував його здатність до реалізації складних військових операцій208.

Берлін мав власні інтереси в Криму, прагнув створити тут свою військову базу209. Проте зовнішньополітичне відомство Української Держави докладало чималих зусиль, разом з економічними санкціями, щоб отримати у власну юрисдикцію Крим. Восени 1918 р. німці підтримали домагання України щодо Чорноморського флоту за умови виплати української частки боргових зобов’язань Російської імперії в розмірі 200 млн крб210. Після поразок німецьких військ на Західному фронті Німеччина перестала перешкоджати формуванню української армії і змінила своє ставлення щодо належності Чорноморського флоту. Питання Криму та Чорноморського флоту стали одним з головних під час візиту П. Скоропадського до Берліна. Під час особистої зустрічі гетьмана з німецьким імператором Вільгельмом ІІ було позитивно розв’язано проблему Чорноморського флоту, досягнуто домовленостей щодо Криму. Він мав відійти до Української Держави на правах автономної частини, вирішено також долю 35 кораблів Чорноморського флоту, які не були затоплені більшовиками в Новоросійську та згідно з умовами Берестейського миру між РСФРР і Почвірним союзом відійшли останньому. Отже, під час переговорів у Берліні П. Скоропадському вдалося зміцнити українські позиції на Чорному морі211.

206

Сідак В., Осташко Т., Вронська Т. Полковник Петро Болбочан: трагедія українського державника. — К., 2004. — С. 22.

207

Цит.: Штендера Я. Засуджений до розстрілу. — Львів, 1995. — С. 66—67.

208

Сідак В., Осташко Т., Вронська Т. Полковник Петро Болбочан: трагедія українського державника. — К., 2004. — С. 24.

209

Рубльов О. С., Реєнт О. П. Українські визвольні змагання 1917—1921 рр. — С. 127—128.

210

Там само. — С. 129.

211

Павлюк О. В. Дипломатія незалежних українських урядів (1917—1920) // Нариси з історії дипломатії України. — К., 2001. — С. 328—329.

Гетьман Павло Скоропадський серед офіцерів Сердюцького артилерійського полку

Щодо повернення української частини Бессарабії, то гетьманський уряд застосував до Румунії тактику «митної війни». До часу розв’язання цієї проблеми український провід ухвалив не встановлювати дипломатичні відносини з Бухарестом і 11 травня Рада Міністрів Української Держави видала наказ «Про заборону вивозу товарів у Румунію і Бессарабію». Наприкінці літа до Києва приїхала румунська делегація для розв’язання цієї проблеми. Але ситуація змінилася не на користь України. Антанта перемогла у війні, а Румунія була її союзницею, тому 26 жовтня з нею було укладено угоду, у якій було визнано статус-кво Бессарабії. Крім того, у середині листопада, скориставшись невизначеністю політичної ситуації в Україні, румунський уряд загарбав і українську Буковину212.

На початку жовтня до Києва прибула делегація польської Регентської ради на чолі з С. Ваньковичем, яка вручила гетьманові ввірчі грамоти, що започаткувало міждержавні відносини між Українською Державою і Польщею, успішність яких блокувалася наявністю польських претензій на українські землі Холмщини й Східної Галичини. Після вибуху польсько-української війни на західноукраїнських землях П. Скоропадський на прохання галичан розглядав можливість вислати їм на допомогу підрозділи Січових Стрільців (СС) на чолі з Є. Коновальцем. Однак, заангажовані Українським національним союзом у протигетьманському повстанні, керівники СС віддали перевагу боротьбі за Київ на боці повстанців. На Волині дійшло до збройних зіткнень між гетьманськими й польськими збройними частинами. Полякам удалося встановити свій протекторат над Холмщиною та Західною Волинню213.

Восьмого жовтня 1918 р. відповідно до закону Української Держави було засновано українське дипломатичне представництво у Фінляндії, головою якого МЗС Української Держави призначило відомого громадсько-політичного діяча, правника за фахом К. Лоського. По приїзді до Гельсінгфорса місію негайно прийняв голова уряду Фінляндії Свінхувуд. Фактично одразу президент країни генерал Манергейм офіційно акредитував як дипломатичного представника голову української дипломатичної місії214.

Уряд П. Скоропадського також установив дипломатичні відносини з Грузією, Білоруссю та Литвою. Зовнішньополітичні успіхи у двосторонніх контактах Української Держави з новоутвореними державами, що постали на теренах колишньої Російської імперії, вочевидь залежали від наявності чи відсутності територіальних претензій. Де їх не було, відносини встановлювали інтенсивно, причому їх ефективність пояснювалася і обопільним бажанням протидіяти більшовицькій загрозі.

Улітку 1918 р. Україна зробила спроби відновити дипломатичні стосунки з країнами Антанти, не зважаючи на рішучий протест Центральних держав. Міністр закордонних справ Д. Дорошенко дещо згодом писав, що «думка про висилку місій до держав Entente’ була у нас весь час»215. Слід зауважити, що в цей період увага країн Антанти була прикута до Дону та Кубані, де зосереджувався «білий рух», який альянти розглядали як основну потенційну силу в боротьбі з більшовиками. П. Скоропадський розумів необхідність розбудови єдиного військового блоку проти більшовицької агресії. Третього листопада на станції Скороходово (біля Полтави) відбулася його зустріч з отаманом Війська Донського генералом П. Красновим. Наступного дня — 4 листопада 1918 р. — Рада Міністрів Української Держави скерувала урядам Дону, Кубані, Терека, Грузії та представникові Добровольчої армії телеграму з пропозицією об’єднати сили в боротьбі за відновлення єдиної Росії та звільнення її від більшовиків. Представникам цих державних утворень було запропоновано зібратися в Києві для обговорення нагальних заходів: єдиного плану боротьби з більшовиками, визначення ставлення до нейтральних держав, до країн Антанти, Німеччини та її колишніх союзників216. Але ці заходи гетьманського уряду були явно запізнілими.

Для відновлення діалогу з країнами Антанти важливе значення мали стосунки з нейтральними державами як перший важливий крок у напрямі можливого порозуміння і відновлення перерваних зв’язків. Проте, запропонувавши вступити в ділові зносини з Україною, Швейцарія, Норвегія та Данія не поспішали визнати її де-юре. Особливо важливим було налагодження двосторонніх стосунків із Швейцарією, яка була важливим осередком міжнародних зв’язків у Європі. Для України це мало велике значення, оскільки могло стати трампліном для встановлення нових зв’язків з країнами Антанти. Ще в липні 1918 р. до цієї країни було відряджено Є. Лукасевича, радника МЗС, для з’ясування питання, чи приймуть у Берні офіційну українську місію. Швейцарія, як і інші нейтральні держави, «охоча була вступити у фактичні зносини з Україною», проте юридичне визнання Української Держави відкладала до остаточного з’ясування переможця у війні217. Однак українським дипломатам удалося-таки досягти певного успіху в розв’язанні цієї проблеми. Сімнадцятого вересня 1918 р. Є. Лукасевич через Німеччину виїхав до Швейцарії, а 10 жовтня 1918 р. Рада Міністрів затвердила закон про заснування української місії у Швейцарії. Одночасно були створені українські консульства в Женеві та Цюріху218.

212

Там само. — С. 331.

213

Там само. — С. 332.

214

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — 106.

215

Дорошенко Д. Мої спомини про недавнє-минуле. — С. 273.

216

Україна: Хроніка ХХ століття: Рік 1918: Довід. вид. — К.: Ін-т історії України НАН України, 2005. — С. 239.

217

Дорошенко Д. Мої спомини про недавнє-минуле. — С. 273.

218

Нариси історії Української революції 1917—1921 років. — Кн. 1. — С. 345.

Велика печатка Української Держави

На осінь 1918 р., коли виразно визначилася воєнна перевага Антанти, змінилося ставлення Німеччини до дипломатичних контактів України з країнами альянсу. У жовтні німецький уряд дав згоду на встановлення зносин України з Антантою. Надзвичайну дипломатичну місію Української Держави було вислано до Швеції та Норвегії напередодні антигетьманського перевороту219. У Швеції голова української дипломатичної місії генерал Б. Баженов намагався переконати військового представника США в цій країні Станса, що запрошення німців Центральною Радою було вимушене потребою захистити Україну від більшовицької окупації. Український дипломат наголошував на симпатіях українців до Антанти й висловлював бажання українського уряду встановити торговельні стосунки зі США220.

Завдяки зусиллям Є. Лукасевича і посла Української Держави в Німеччині Ф. Штейнгеля та за посередництвом дипломатичних представників нейтральних держав (Іспанії та Голландії) удалося зав’язати контакти з державними колами країн Антанти та з’ясувати можливість їх згоди на «безпосередні переговори з українським правительством». У жовтні 1918 р. із цією метою Д. Дорошенко виїхав до Швейцарії для проведення неофіційних і напівофіційних зустрічей із впливовими дипломатами, промисловцями та державними урядовцями європейських країн. Той факт, що Д. Дорошенка до Швейцарії запросив через українського представника в Берні італійський прем’єр-міністр Орландо221, засвідчував певні перспективи для порозуміння України з державами Антанти.

Водночас в Україні не припинили своєї діяльності дипломатичні представництва країн, що належали до Антанти. Зокрема, Італія мала в Україні своє консульство, яке працювало ще з довоєнних часів222. У Києві працювало також консульство Великої Британії223, Данії, Персії, Іспанії, Естонії, Греції, Швейцарії, Норвегії та Швеції; в Одесі функціонували віце-консульства Іспанії, Персії, Греції224.

У цей період привернути увагу Антанти до «українського питання» з власної ініціативи намагалися деякі українські дипломати, зокрема через контакти з репрезентантами держав-альянтів у країнах акредитації. О. Шульгин, який мав виразну проантантівську орієнтацію, під час першого місяця перебування на чолі посольства Української Держави в Болгарії активно зустрічався з представниками дипломатичного корпусу країн-альянтів, акредитованими в цій державі. У своєму листуванні з головою зовнішньополітичного відомства Української Держави Д. Дорошенком він наголошував на необхідності розпочинати більш активні дипломатичні кроки для встановлення контактів з провідними державами блоку — США, Англією та Францією, і переконувати їх у доцільності збереження німецької та австро-угорської військової присутності в Україні. «Наша орієнтація попередня стратила свою силу, — зазначав О. Шульгин у листі до Д. Дорошенка. — Треба обов’язково їхати до Америки, Франції, Англії. Не треба це робити в формі офіціальній. Напівурядова, напівгромадська невелика, але солідна депутація була б дуже до речі. Сподіваюся, що війна так або інакше до зими закінчиться. Тоді прийде наш «Судний день», до якого ми зовсім не готові»225. Мотивуючи свою приватну активність, О Шульгин наголошував, що на зустрічах із дипломатами країн Антанти, звертав їхню увагу на необхідності залишити німецькі війська протягом певного часу в Україні для «оборони її від большевизма» і водночас «шукати гарантій від брутального поводження з нами німців». За його словами, альянти прагнуть відродити сильну Росію, у чому він дуже сумнівався і тому прагнув довести антантівським дипломатам, що сильною країною на сході Європи може стати Україна226.

Ставлення провідних кіл Антанти до Української Держави та її самостійності були виразно засвідчені українським представникам у Румунії, яка наприкінці Першої світової війни вийшла з Почвірного союзу. До тимчасової румунської столиці — Ясси, де перебували посли від усіх головних держав Антанти, гетьман П. Скоропадський відрядив із спеціальною місією українського представника Івана Коростовця — відомого дипломата, колишнього посла Російської імперії в Китаї. У вербальній ноті від 2 листопада 1918 р. український уряд заявляв, що Українська Держава хоче зберегти суворий нейтралітет, але готова прийняти пропозицію щодо співробітництва з країнами Антанти «в цілях охорони порядку й безпечності в краю»227. Сьомого листопада 1918 р. відбулася зустріч І. Коростовця із французьким послом Де-Сент-Олером і англійським посланником Г. Барклаєм. Останні в категоричній формі заявили, що не можуть визнати нейтралітету України, оскільки вона не є самостійною державою. Після розлогих пояснень І. Коростовця про причини підписання Берестейської угоди та запрошення в Україну німецької та австро-угорської армій і мотивів прохання українського уряду військової допомоги з боку альянтів, небезпеку вибуху в Україні повстання лівих сил та загрозу більшовицької окупації, французький та англійський дипломати заявили, що ці обставини потребують узгодження з їхніми урядами. Коментуючи цю ситуацію, Д. Дорошенко наголошував, що держави Антанти мали визначитися, як поводитися з Україною відповідно до того, як вона далі планувала вести свою політику.

На думку ж І. Коростовця, представники Антанти погано розуміли ситуацію в Україні, але ними «керувала сліпа злоба проти всіх, хто мав стосунки з німцями, а особливо проти гетьмана Скоропадського»228. Слід зазначити, що складному переговорному процесу між І. Коростовцем та представниками альянтів значною мірою перешкоджали ще дві делегації, які прибули до Ясс із України. Перша складалася з представників правих російських організацій («Совет государственного объединения», «Национальный центр», «Союз возрождения России»), друга була відряджена Українським національним союзом, що готував повстання проти гетьмана П. Скоропадського229. Голова Української Держави тоді фактично не мав жодної сили ані внутрішньої, ані зовнішньої, на яку міг би спертися, рятуючи країну від хаосу. На вимогу альянтів П. Скоропадський ухвалює рішення про зміну кабінету, більшість у якому посідали проросійські політичні сили проантантівської орієнтації. Чотирнадцятого листопада 1918 р. було оголошено грамоту про федеративний зв’язок із майбутньою небільшовицькою Росією. Проте ці кроки лише прискорили дії Директорії та повалення гетьманського режиму.

Отже, з укладанням Берестейської угоди для української зовнішньої політики ключовими були стосунки з країнами Почвірного союзу. Ці ж пріоритети успадкував і Гетьманат П. Скоропадського. Спираючись на німецьку та австро-угорську військову силу, Україна намагалася досягти внутрішньої консолідації в суспільстві та, осягнувши цю мету, поволі вийти з-під опіки Німеччини, а також Австро-Угорщини. Україна також була для Німеччини стратегічним партнером не лише як політичний союзник та противага Росії, а й як надійний економічний партнер. Дипломатичні стосунки Української Держави з країнами Почвірного союзу були домінуючим напрямом українського зовнішньополітичного курсу. Гетьманський уряд намагався використати силу і вплив Німеччини та Австро-Угорщини для зміцнення національної державності й захисту від більшовицької агресії. На відміну від дещо проблемних стосунків із цими країнами, двосторонні контакти з Болгарією і Туреччиною характеризувалися взаємною симпатією та доброзичливим ставленням. Із послабленням впливу Німеччини в європейському регіоні наприкінці Першої світової війни Українська Держава поступово зміцнювала свій суверенітет і можливості для подальшого самостійного державного розвитку.

219

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 106.

220

Павлюк О. Боротьба України за незалежність і політика США (1917—1923). — К., 1996. — С. 32—33.

221

Дорошенко Д. Закордонна політика Української Держави у 1918 р. // У 60-річчя відновлення гетьманства. — Торонто, 1978. — С. 58.

222

Там само. — С. 108.

223

ЦДАВОУ. — Ф. 3766. — Оп. 1. — Спр. 4. — Арк. 36.

224

Там само. — Спр. 124. — Арк. 5, 7; оп. 2. — Спр. 1. — Арк. 65—69.

225

Нариси історії Української революції 1917—1921 років. — Кн. 1. — С. 346.

226

Там само.

227

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 282.

228

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 283.

229

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 282—286.

Німецький військовий оркестр біля міської думи. Київ, травень 1918 р.

Наприкінці існування Гетьманату П. Скоропадського розпочалися двосторонні контакти з країнами Антанти. Оскільки спроби зав’язати офіційні стосунки з державами Згоди розпочалися фактично напередодні поразки у війні держав Почвірного союзу, під політичним впливом якого формувалась і міжнародна орієнтація Української Держави, вони не встигли набрати системного характеру та обмежилися лише заявами про умови співробітництва. Гетьманат не встиг порозумітися з державами Антанти й фактично опинився в ізоляції та міг розраховувати лише на власні сили.

Для ефективної реалізації зовнішньої політики Української Держави надзвичайно важливим було підписання двосторонньої угоди з РСФРР. Незважаючи на високий фаховий рівень української дипломатії, що гідно боронила позиції України на мирній конференції, переговори все ж закінчилися безрезультатно. На це суттєво вплинула складна міжнародна ситуація, деструктивна позиція делегації радянської Росії, втручання у внутрішні справи німецьких та австрійських представників, тиск більшовицького уряду, який почав вести переговори з представниками Українського національного союзу про підготовку останнім антигетьманського перевороту.

Соціально-економічна політика Української Держави

Напередодні гетьманського перевороту зросла активність заможніших верств селянства, налаштованих відновити приватну власність на землю. Поміщики прагнули приходу до влади сил, які б гарантували повернення конфіскованого майна. Водночас бідне селянство бажало одержати обіцяну Українською Центральною Радою поміщицьку землю. Кризовий стан державних інститутів влади УНР сприяв поширенню хаосу й анархії. За таких умов проблема стабільного постачання Австро-Угорщини та Німеччини сільськогосподарською продукцією ставала проблематичною. Сприяючи усуненню від влади Центральної Ради та її уряду, союзники воліли бачити в Україні владу, яка могла б реалізувати виконання Берестейської угоди та забезпечити їхні країни необхідними продуктами харчування. На тлі українських соціалістів, які домінували в Центральній Раді та втрачали авторитет, П. Скоропадський видавався політичним діячем «сильної руки». Програмові засади «Української Народної Громади», що привела його до влади, давали Центральним державам надію на виконання умов Берестейської угоди. Для самого гетьмана було бажаним поєднання прагнень різних категорій землевласників із «Союзу земельних собственников» із реалізацією програми Української партії хліборобів-демократів (УДХП), які спиралися на середнє та малоземельне селянство. Але з перших днів нової влади ставала зрозумілою складність реалізації цього задуму. Частина учасників «Союзу» була проти принципу примусового викупу великих земельних володінь. Натомість група дрібніших українських власників «Союзу» спільно з УДХП прагнула обмежити розміри землеволодіння та запровадити примусовий викуп великих земельних маєтків державою.

Перший документ нової влади «Грамота до всього українського народу» проголошувала відновлення повною мірою приватної власності «як фундаменту культури і цивілізації» у розбудові майбутньої Української Держави. Одночасно було скасовано всі розпорядження урядів УНР, а також Тимчасового уряду, які обмежували функціонування інституту приватної власності, повністю відроджено купівлю та продаж землі. Грамота також проголошувала здійснення аграрної реформи на засадах «відчуження земель по дійсній їх вартості від великих власників, для наділення земельними участками малоземельних хліборобів»230. Поряд із цим у документі акцентовано на потребі забезпечення всіх соціальних прав робітництва, передусім правового становища й умов праці залізничників, які «при виключно тяжких умовах ні на один час не кидали своєї відповідальної праці». Окремо наголошено на «повній свободі торгу» і забезпеченні широкого простору для «приватного підприємства й ініціативи»231.

Земельне питання дісталося гетьманській владі у спадок як одне з найболючіших питань внутрішньої політики. Від його розв’язання залежали не тільки лад і спокій у державі, а й сам факт її існування. Ще 31 січня 1918 р. Центральна Рада затвердила тимчасовий закон про встановлення норми землеволодіння, яка обмежувалася 30 десятинами. Більші маєтки конфісковували до земельного фонду, а потім розподіляли серед малоземельних категорій селян. При цьому скасовували приватну власність на землю. Землю виводили зі сфери товарно-грошових відносин, оскільки її оголошували загальнонародною власністю232.

На цей час в українському селі нагромадився колосальний вибуховий потенціал. Його значною мірою провокувало небажання Центральної Ради примирити прибічників та противників соціалізації землі, пропагованої українськими соціалістами. Після приходу до влади П. Скоропадського в Україні продовжували ширитися антиурядові настрої. Серед селянства розповсюджувалися чутки, що влада прагне забезпечити інтереси тільки великих земельних власників. Їхнім каталізатором стали представники Української селянської спілки, партії українських есерів, які з перших днів гетьманування П. Скоропадського активно критикували його дії. Зокрема, на Звенигородському і Васильківському повітових селянських з’їздах, що відбулися 3 травня 1918 р., селяни, почувши зміст грамоти гетьмана про повернення прав власності на землю і можливість отримати земельні наділи за гроші, заявили про свою готовність боротися за свої права на землю і волю будь-якими способами233. Українська селянська спілка 8 травня 1918 р. скликала нелегальний Всеукраїнський селянський з’їзд, який ухвалив резолюцію про те, що «селянство не признає обраного поміщиками гетьмана» і закликав до організації в повітах бойових дружин і підготовки до повстання 234. З аналогічними вимогами відбувся 10 травня з’їзд селянських депутатів і земельних комітетів Одещини. Із закликами не визнавати гетьманську владу й чинити їй опір виступили місцеві ради робітничих і селянських депутатів по всіх повітах Херсонської губернії 235. Привертає увагу той факт, що аграрне питання, найболючіше для селянства України — найчисельнішої верстви населення, соціалістичні лідери регулярно висували на щит своєї боротьби з гетьманською владою.

Водночас середні та великі земельні власники ставили перед гетьманською владою свої вимоги, прагнучи припинити самоуправство селян, роззброїти населення, повернути у власність незаконно захоплені землі, забезпечити умови нормальної господарської діяльності й найголовніше — запровадити на місцях тверду владу. Двадцятого травня з такими вимогами до гетьмана звернулися представники Уманського союзу хліборобів. У їхньому листі, зокрема, ідеться про те, щоб «поміщики і орендарі були негайно повернуті в свої господарства, щоб їм, нарешті, віддали їх маєтки, садиби, ліси, стави, пограбоване і розкрадене майно, хліб і фураж», відшкодували втрачене236.

Аналогічні вимоги висували і делегати Всеукраїнського з’їзду хліборобів-власників, який відбувся 27 травня. Учасники зібрання скаржилися, що уряд розробляє законопроекти без будь-якої участі хліборобів237. Двадцять першого червня 1918 р. відбулася зустріч делегатів від хліборобів Харківської, Херсонської, Полтавської та Волинської губерній із П. Скоропадським. Це були здебільшого середні землевласники, котрі клопотали не лише про збереження власних господарств та їхній захист, а й про створення нормальних умов праці та життя в Україні. Вони, зокрема, вимагали, щоб гетьманський уряд організував охорону, відновив судочинство, тверду владу та лад238. Хлібороби висловили бажання створювати загони самооборони для захисту своєї власності та відновлення правопорядку в країні. На цій зустрічі П. Скоропадський окреслив головні принципи, на яких було заплановано будувати земельну реформу: «великих земельних маєтків більше не буде; земля передасться хліборобському населенню, але в кількості не більше 25 десятин в одні руки… Поміщикам надасться право продавати всю землю Державному банкові для утворення земельного фонду Держави»239.

Отже, аграрне питання постало перед Радою Міністрів Української Держави з усією гостротою. Слід зазначити, що уряд проводив аграрну політику в екстремальних умовах воєнного часу, в атмосфері розбурханих революцією соціальних пристрастей, що їх постійно підігрівали агітацією соціалістичних партій. Сам принцип одержання землі тільки через викуп слугував приводом для демагогічних нападів з боку українських есерів і гаслом для антиурядової агітації. Усі розпорядження уряду в земельній справі трактували як новий «удар по інтересам селянства». Селяни не могли примиритися з поворотом від соціалізації землі до правового, поступового способу реформування аграрних відносин. Вони категорично не сприймали того, що гетьманська влада позбавила їх можливості одержати землю задурно, за рахунок багатшого сусіда. Крім того, втілення державної політики на місцях набирало форм, які здебільшого не відповідали планам уряду. Підготовка земельної реформи ускладнювалася відсутністю необхідних статистичних даних, реального інструментарію її здійснення.

230

Українська Держава (квітень — грудень 1918 року). Документи і матеріали: у 2 т. — Т. 2. — К., 2015. — С. 37—39.

231

Українська Держава (квітень — грудень 1918 року). Документи і матеріали: у 2 т. — Т. 2. — К., 2015. — С. 37—39.

232

Українська Центральна Рада. Документи і матеріали. — Т. 2. — С. 128—130.

233

Україна: Хроніка ХХ століття: Рік 1918. — С. 182—183.

234

Нова Рада. — 1918. — 12 травня.

235

Україна: Хроніка ХХ століття. Рік 1918. — С. 191.

236

Україна: Хроніка ХХ століття. Рік 1918. — С. 200.

237

Там само. — С. 209.

238

Нова Рада. — 1918. — 23 червня.

239

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 197.

Міністр внутрішніх справ Української Держави Ігор Кістяковський

Десятого травня 1918 р. уряд розповсюдив декларацію про характер, завдання і методи діяльності уряду, у якій, зокрема, зазначено, що він планує провести земельну реформу, поставивши собі неодмінною метою задовольнити земельні потреби малоземельних та безземельних хліборобів. «Сильне своїм господарством селянство є підвалиною народного добробуту в такій хліборобській країні, як Україна… Правительство не зупиниться перед ніякими жертвами, аби утворити на Україні селянство здорове, забезпечене землею, здатне піднести до найвищої міри її добробут», — наголошено в урядовому повідомленні240.

Головні принципи земельної реформи базувалися на відновленні приватної власності на землю, поверненні її в товарний обіг. Водночас уряд був свідомий, що продаж землі без державного контролю може спричинити масову ліквідацію середнього землеволодіння, спекулятивну скупку земель. У доповіді міністра шляхів Б. Бутенка «Господарсько-економічне життя в Україні» на засіданні уряду було визначено державні пріоритети в аграрній сфері: зокрема, захист і зміцнення дрібної власності, установлення граничного розміру землеволодіння та викуп державою надлишків, надання можливості дрібним землевласникам збільшити своє земельне господарство внаслідок купівлі землі. Особливу увагу приділено культурному розвитку сільського господарства, що повинно було значно підвищити сільське виробництво, а відповідно й прибутки власників і водночас суттєво вплинути на посилення податкових надходжень241. Отже, уряд Української Держави прагнув зберегти отриманий баланс різних масштабів землеволодіння.

Міністерство землеробства, що його очолював харківський дідич, учений-агроном і земський діяч В. Колокольцов, щирий прихильник утворення в Україні міцного економічно самодостатнього хлібороба, з перших днів своєї діяльності зіткнувся з неприхованим саботажем середньої та нижчої ланки відомства. Остання практично повністю була сформована з представників Української партії есерів, які влаштували справжню обструкцію новому міністрові, організували страйк проти нього і звинувачували в «поході проти українців»242.

Для забезпечення прав приватної власності в аграрній сфері 18 травня Міністерство внутрішніх справ поширило циркуляр про повернення землі поміщикам. Згідно з цим розпорядженням землевласникам повертали вилучене в них селянами рухоме майно, вирубаний ліс, зокрема й отримані за розпорядженням земельних комітетів. За невиконання наказу вводилася карна відповідальність. Розпочалася ревізія земельних комітетів243. Як відомо, грамотою гетьмана від 29 квітня 1918 р. на місцях були скасовані земельні комітети Центральної Ради, створені в другій половині листопада 1917 р. На їх роботу було чимало нарікань ще за часів республіканської влади, зокрема за те, що не протистояли самочинному захопленню та знищенню маєтків, а подекуди лише сприяли поглибленню розрухи та хаосу на селі244. Міністерство розпочало формувати регіональні управління хліборобства та державного майна, а також губернські, повітові, волосні земельні, земельно-ліквідаційні та особливі комісії.

Поряд із земельними комісіями Рада Міністрів утворила тимчасові повітові та губернські земельно-ліквідаційні комісії, які мали розглядати справи про відновлення порушеного володіння й користування землею, про повернення відібраних після 1 березня 1917 р. підприємств, рибних ловів, знаряддя та всякого рухомого майна, про відшкодування збитків і винагороду за користування майном, про розрахунки за посіви на чужих землях без дозволу власників, володарів чи орендарів тощо.

При земельному департаменті Міністерства землеробства було створено Особливу комісію з перегляду «Положення» про землевпорядкування від 11 травня 1918 р., яка функціонувала в серпні — вересні 1918 р. Слід зазначити, що результатом її діяльності стало прийняття низки важливих рішень, що усували практично всі правові перепони до землевпорядкування на селі. Важливо, що саме особливі комісії мали розв’язати питання про право на врожай 1918 р. на землях колишніх землевласників відповідно до спеціального закону, ухваленого 25 травня 1918 р.245 Цей документ давав можливість унормувати стосунки між власниками земель, які отримували право на вирощений врожай, орендарями за умов «дотримання угоди оренди» на землю, одержану восени 1917 р., а також тими, хто засівав лани навесні 1918 р. згідно з наказом генерал-фельдмаршала Г. Ейхгорна (від 06.04.1918). Натомість останні змушені були відшкодовувати власникам господарські витрати, зроблені господарями чи орендарями після минулого врожаю тощо. У законі також визначено умови оподаткування врожаю, інші державні і місцеві збори246.

Уряд Української Держави був змушений зважати на принципові оцінки перспектив розвитку аграрних відносин в Україні, що їх висловлювали Центральні держави. Вони пропонували спочатку обмежитися заходами організаційного характеру, щоб зменшити соціальну напругу на селі, узгодивши інтереси поміщиків і селян. Проте незабаром Німеччина та Австро-Угорщина зробили ставку на реставрацію дореволюційних земельних відносин та тривале існування поміщицьких господарств як гаранта отримання українського продовольства. Тому деякий час гетьманський уряд не ставив як першочергове питання широку аграрну реформу з примусовою парцеляцією. Основне завдання в першій половині 1918 р. полягало у відновленні поміщицького землеволодіння та налагодженні ефективного використання сільськогосподарських угідь. Як наслідок, основною проблемою на селі навесні та влітку 1918 р. стало відновлення власності. У зв’язку з цим потребувала розв’язання проблема запровадження порядку відшкодування збитків. Розв’язанню цих проблем мали сприяти створення урядом земельних, згодом земельно-ліквідаційних комісій, однак вони не мали успіху. Не виправдав сподівання на мирне врегулювання відносин селян і поміщиків запроваджений у комісіях принцип «полюбовного» розв’язання справ. Поміщики, не сподіваючись на результативність останнього та керуючись своїми приватними інтересами, надавали перевагу силовим методам повернення майна. До того ж, ухваливши 4 липня 1918 р. рішення надавати право поміщикам указувати приблизний розмір збитків, Рада Міністрів сама спровокувала їхні надмірні вимоги.

240

Українська Держава (квітень — грудень 1918 року). — Т. 2. — С. 77.

241

Нариси історії Української революції 1917—1921 років. — Кн. 1. — С. 291.

242

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 198.

243

Україна: Хроніка ХХ століття. Рік 1918. — С. 199—200.

244

Христюк П. Замітки і матеріали до історії української революції 1917—1920 рр. — Відень, 1921 — Т. ІІ. — С. 58.

245

Українська Держава (квітень — грудень 1918 року). — Т. 1. — С. 34.

246

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 198—199.

Вибух артилерійських складів на Звіринці. Київ, червень 1918 р.

Восьмого червня 1918 р. було зроблено перший фактичний крок суттєвих зрушень у аграрній сфері. Уряд схвалив закон, згідно з яким Державний земельний банк дістав необмежене право на придбання земель для їх продажу селянам. Розмір приватного землеволодіння не повинен був перевищувати 25 десятин247. Коментуючи цей закон, Д. Дорошенко зазначав, що був ним «не мало розчарований». Незважаючи на те, що «це був дуже певний шлях до того, щоб уся земля з часом перейшла до рук дрібних власників і утворилась би могуча верства «кріпких» селян, але шлях до того був дуже довгий». На думку Д. Дорошенка, уряд не мав часу для такого тривалого переведення реформи в життя. «…Коли у нас земля горіла під ногами, треба було не років, а місяців, і при таких умовах реформа Колокольцова уявляла з себе лише вдячний матеріал для агітації проти нового ладу», — зазначав він248.

Чотирнадцятого червня уряд прийняв «Тимчасовий закон про право продажу та купівлі землі поза міськими оселями», який закріплював право власника «сільськогосподарських та лісових маєтностей» продажу їх без обмеження розміру249. Згідно з цим актом великі власники могли продавати землю Державному земельному банку або безпосередньо селянам. До того ж, придбати можна було наділ до 25 десятин. Володіння землями більших розмірів допускалося за особливим дозволом міністра землеробства для промислових та громадських потреб. Водночас одна фізична чи юридична особа мала право набувати купівлею або даруванням сільськогосподарські ділянки, але розмір загальної їхньої площі не повинен перевищувати 25 десятин. Державний земельний банк набув сільськогосподарські та лісові маєтності без обмеження їх кількості, але за умови, що буде розпродавати їх на підставі цього закону. Так закладалися підвалини для розвитку дрібного та середнього господарства в Україні. Проте відсутність у законі положень про примусове відчуження поміщицької землі завадила остаточному розв’язанню аграрної проблеми на селі. Добровільно на продаж було виставлено надто мало землі250. Водночас селяни практично не мали коштів на придбання землі, що, безперечно, ще більше ускладнювало умови доступу їх до власних земельних наділів.

Державний земельний банк за рахунок свого земельного фонду не міг задовольнити потреби навіть заможних селян, попит яких на землю перевищував пропозицію в декілька разів. У зв’язку з цим керівництво Державного земельного банку вело переговори з Міністерством землеробства про передавання в розпорядження банку частини державних земель для наступної парцеляції її між селянами. Для обговорення питання щодо використання державних та удільних земель при Міністерстві землеробства в кінці серпня 1918 р. була скликана нарада начальників управлінь землеробства та державного майна. Ігнорування великими земельними власниками законопроекту про передавання державних земель Державному земельному банкові свідчило про їх опозиційність до будь-яких спроб уряду розв’язати земельне питання251.

Завершальна фаза підготовки аграрної реформи розпочалася грамотою гетьмана, датованою 29 жовтня 1918 р. У ній підтверджено всі засадничі пункти, що їх оголосив уряд щодо розв’язання земельної проблеми в Україні, а саме: реформа мала бути проведена без порушення інтересів приватних осіб, з оплатою за належною оцінкою всього майна, що надходить до Державного земельного фонду; продаж землі малоземельним селянам і козакам України й утворення дрібних, але економічно міцних, селянських і козацьких господарств в Україні; забезпечення ефективної роботи цукрової промисловості як базової галузі України і вдосконалення сільськогосподарського кредитування тощо252. У грамоті проголошено скликання Вищої земельної ради на чолі з гетьманом, наслідком роботи якої став проект аграрної реформи. Відповідно до цього проекту перерозподіл землі мав розпочатися після жнив 1918 р. Цей крок, зрештою, мав призвести до того, що в 1919 р. кожний господар одержував можливість працювати на власній землі. На початку листопада було ухвалено законопроект нового міністра землеробства В. Леонтовича, який регулював процес викупу Державним земельним банком надлишкових площ у землевласників та їх подальшого розподілу між селянами. Маєтки, що мали важливе господарське значення (обслуговували цукроварні, розводили елітну худобу тощо) могли мати до 200 десятин землі, але вони підлягали акціонуванню. Однак законопроект неоднозначно був сприйнятий і селянами, і великими землевласниками. Селяни звикли до думки, що земля, яку їм надала Центральна Рада безкоштовно, належить їм, і повертати її не збиралися, а тим паче викупляти. Натомість великі землевласники, прагнучи відшкодування за користування панською землею, проводили конфіскаційні рейди та погроми по селянських оселях253. Зважаючи на те, що аграрна реформа гетьманського уряду мала ліберальний характер і передбачала добру волю та поступки як з боку селянства, так і великих землевласників, виявляти їх жодна сторона не поспішала. Однак і сам уряд восени 1918 р. не міг унормувати становище.

Протягом усього періоду гетьманської влади вибухали стихійні, а подекуди й організовані, масові селянські повстання. У травні — липні 1918 р. відбулися значні антинімецькі та антигетьманські заколоти на Київщині, Чернігівщині, Катеринославщині та Полтавщині. Окупаційна влада прагнула вилучити в населення зброю, оскільки не поодинокими були випадки, коли селяни відкривали вогонь по своїх односельчанах, які обробляли поля. Газета «Нова Рада», зокрема, описувала подібні випадки в Чигиринському пов. на Київщині. Пропозиції до населення здати зброю добровільно зазвичай не мали успіху. Німецькі каральні загони застосовували в такому разі гармати або спалювали села254. За підрахунками В. Савченка, «під час локальних повстань українських селян тільки за шість перших місяців перебування іноземних армій в Україні було вбито 22 тисячі австро-угорських солдатів і офіцерів (за даними німецького генерального штабу) і більш ніж 30 тисяч гетьманських вартових». Він же нарахував у повстанських збройних загонах у травні — вересні 1918 року до 80 тисяч селян255. Тринадцятого липня газета «Нова Рада» надрукувала звернення ЦК Всеукраїнської ради селянських депутатів, який закликав селян припинити повстання, оскільки це вело до руйнування сіл і розпорошення політичних сил. Водночас ЦК закликав селян організовувати по селах, волостях, повітах селянські спілки «для захисту класових інтересів» селянства256.

247

Рубльов О.С., Реєнт О.П. Українські визвольні змагання 1917—1921 рр. // Україна крізь віки. — Т. 10. — К., 1999. — С. 118.

248

Дорошенко Д. Мої спомини про недавнє-минуле. — С. 336.

249

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 199—200.

250

Рубльов О.С., Реєнт О.П. Українські визвольні змагання 1917—1921 рр. // Україна крізь віки. — Т. 10. — К., 1999. — С. 119.

251

Гай-Нижник П. Фінансова політика уряду Української Держави гетьмана П. Скоропадського (29 квітня — 14 грудня 1918 р.). — К., 2001. — С. 283.

252

Там само.

253

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 202.

254

Нова Рада. — 1918. — 11 червня.

255

Савченко В. Павло Скоропадський — останній гетьман України. — Х., 2008. — С. 223—224.

256

Нова Рада. — 1918. — 13 липня.

Міністр фінансів Української Держави Антон Ржепецький

Критичну ситуацію в аграрному секторі, пов’язану з масовими селянськими заворушеннями, 20 липня обговорювали на засіданні Ради Міністрів. Голова уряду Ф. Лизогуб повідомив пропозицію гетьмана ввести військовий стан у Звенигородському, Таращанському, Уманському, Сквирському і Канівському повітах Київщини, де рух набрав найбільшого поширення. Проте урядовці не підтримали цю ідею, оскільки без національних військових формувань держава, використовуючи тільки німецькі й австро-угорські війська, ризикувала стати ще більш залежною від союзників257. Відомий український історик, засновник українського гетьманського руху В. Липинський, аналізуючи помилки гетьмана П. Скоропадського, однією з них, чи не найбільшою, вважав «безсилість і пасивність» уряду Української Держави супроти «каральних експедицій», організованих найбільш деструктивними силами і провокаторами, які дискредитували серед селянства ідею української державності258.

У 1918 р. в Україні тривало подальше скорочення промислового виробництва. Революційні події, військове протистояння з більшовицькою Росією, втрата контролю над промисловістю з боку держави, посилення робітничого руху спричинили різке падіння продуктивності праці в промисловості та на залізничному транспорті. На металургійних заводах Півдня з 63 доменних печей на кінець травня 1918 р. працювало 4, а на кінець серпня — лише 2. До осені зі 102 мартенівських печей у дії було тільки 7. Виплавляння чавуну в 1918 р. скоротилося порівняно з 1913 р. в 11 разів, сталі — у 13, видобуток залізної руди — у 17. За підрахунками міністра шляхів Б. Бутенка, залізниця могла дати в 1918 р. збитків на суму 600 тис. крб259.

Однією з авторитетних організацій, яка свого часу підтримала прихід до влади П. Скоропадського, був Протофіс — Союз промисловців, торгівців, фінансистів, офіційно сформований 15—18 травня 1918 р. на своєму установчому з’їзді. У роботі зібрання взяли участь прем’єр Ф. Лизогуб, міністри С. Гутник, А. Ржепецький, Б. Бутенко. Делегати зажадали від урядовців обмеження прав робітництва, а саме: скасування 8-годинного робочого дня, закону про свободу страйків, колективних договорів, перегляду положень про діяльність профспілок і заводських комітетів, зниження розцінок з одночасним підвищенням продуктивності праці, заборони робочого контролю тощо. Водночас Протофіс задекларував підтримку реформаторського курсу гетьманського уряду, спрямовану на оздоровлення економіки260, однак його члени фактично обстоювали вузькокорпоративні зацікавлення, відсуваючи на другий план інтереси держави.

Власники підприємств масово закривали заводи і фабрики. У 1918 р. звільнення робітників, яке розпочалося ще за часів Центральної Ради, набуло масового характеру. У середині літа біржі праці зареєстрували в Києві 35 тис. безробітних, у Херсоні та Харкові — по 25 тис., Одесі — 2 тис. Якщо враховувати збільшення в кілька разів цін на всі продукти харчування і те, що фактична заробітна плата на заводах і фабриках зменшувалася (порівняно з 1913 р. — майже вдвічі), то підстав для поширення в Україні страйкового руху ставало дедалі більше261. П’ятого серпня 1918 р. гетьман затвердив постанову про організацію громадських робіт з метою запровадження робочих місць для безробітних. Зокрема, такі роботи проводили в Києві з укріплення Андріївської гірки, у Ніжині — щодо спорудження мостів через річку Остер, по впорядкуванню території біля могили Т. Шевченка, розробку кам’яних кар’єрів біля сіл Лозоватка й Селище262. Міністерство фінансів випустило для фінансування цих робіт понад 2,5 млн крб263.

Усуненню кризових явищ у промисловості не сприяли уповільнені темпи роботи Міністерства праці на чолі з Ю. Вагнером. Незважаючи на те, що відомство прагнуло досягти діалогу з профспілками, його кроки не були ефективними. На 1-й Всеукраїнській конференції профспілок, скликаній 21—27 травня за підтримки гетьманської влади, були зроблені певні кроки до порозуміння між робітниками й урядом. Проте, оскільки серед учасників зборів переважали речники РСДРП (меншовиків) і українських соціалістичних партій, які представляли не місцеві територіальні спілки, а правління окремих професійних об’єднань, обрана Всеукраїнська центральна рада профспілок не стала справжнім представницьким органом усього робітництва України. Натомість уряд домігся від конференції рішень, які б утримували робітників від боротьби проти чинної влади264. Про повільні темпи роботи відомства, очолюваного Ю. Вагнером, свідчить і той факт, що про розроблення робітничого законодавства стало відомо зі сторінок газет лише в жовтні 1918 р., тобто на сьомому місяці діяльності уряду.

Особливо складним було становище залізничників. Уряд не спромігся погасити заборгованість заробітної плати. Чотирнадцятого—п’ятнадцятого липня 1918 р. робітники Здолбунівського, Сарненського та Коростенського залізничних вузлів Південно-Західної залізниці розпочали страйк. Шістнадцятого—сімнадцятого липня до нього приєдналися залізничники Одеси, Києва, Поліської залізниці. Страйк швидко набрав загальноукраїнського характеру. За урядовим повідомленням у газеті «Нова Рада» головними вимогами залізничників були: сплата різниці заробітку з вересня до 15 листопада 1917 р. та введення заробітної плати згідно з декретом радянського уряду від 11.12.1917, а також забезпечення харчами з інтендантських складів265. Основною причиною страйків здебільшого була більшовицька агітація. На заклик Центрального страйкому 19 липня зупинили рух на Московсько-Києво-Воронезькій залізниці, 20 — на Харківському вузлі та Катеринославській залізниці, 21 — на Слобідській, 23 — Північно-Донецькій. Загалом у страйку взяли участь близько 200 тис. залізничників266. Прийнявши рішення про відновлення в Україні дії царського закону від 2 грудня 1905 р. про суворі покарання за участь у страйках, гетьманський уряд намагався придушити цю політичну акцію. На підставі урядового рішення Державна варта спільно з німецькими та австрійськими військами вдалася до жорстких репресій проти страйкарів. Переслідування й голод змушували залізничників України повернутися до роботи. Однак робітники продовжували висувати все нові й нові вимоги (підписання колективних угод, збільшення заробітної плати, поліпшення санітарно-гігієнічних умов праці тощо). Натомість підприємці відповіли локаутами й новими звільненнями (Луганськ), закриттям профспілок (Херсон), а військова влада — жорстокими покараннями страйкувальників. Так, відповідно до наказу генерала Менгельбіра, командира німецького корпусу, учасників страйків чекала каторга чи трирічне ув’язнення, а призвідників — страта267.

257

Українська Держава (квітень — грудень 1918 року). — Т. 1. — С. 167.

258

Липинський В. Листи до братів-хліборобів: Про ідею і організацію українського монархізму. — Київ — Філадельфія, 1995. — С. 8.

259

Рубльов О. С., Реєнт О. П. Українські визвольні змагання 1917—1921 рр. — С. 120.

260

Скоропадський П. Спогади: кінець 1917 — грудень 1918. — Київ — Філадельфія, 1995. — С. 355.

261

Рубльов О.С., Реєнт О.П. Українські визвольні змагання 1917—1921 рр. — С. 123.

262

Українська Держава (квітень — грудень 1918 року). — Т. 2. — С. 210.

263

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 220.

264

Україна: Хроніка ХХ століття: Рік 1918. — С. 202.

265

Нова Рада. — 1918. — 21 липня.

266

Україна: Хроніка ХХ століття: Рік 1918. — С. 264.

267

Рубльов О. С., Реєнт О. П. Українські визвольні змагання 1917—1921 рр. — С. 123—124.

Один з пунктів роздачі їжі для потерпілих під час вибуху на Звіринці

Гетьманська влада намагалася різними способами вгамувати страйк залізничників: терміновою виплатою заробітної плати, залученням до роботи штрейкбрехерів, погрозами передати залізниці у відання німецької військової влади. Але всі ці заходи не мали успіху. Незважаючи на репресії та військово-польові суди, страйк тривав до середини серпня 1918 р., загальмувавши передислокацію військ Німеччини та Австро-Угорщини на Західний фронт, став на перешкоді вивезенню до Центральних країн хліба та інших продуктів харчування268. Через страйк створювалося критичне становище із постачанням населенню низки регіонів України, зокрема західних — продовольства, зменшилися хлібні запаси на складах губернії, що призвело до значних спекуляцій хлібом. Лише за тиждень страйку торгівці підвищили ціну на хліб з 1 крб 20 коп. до 3—4 крб269.

Відновленню ритмічної роботи залізниць в Україні значною мірою сприяли зацікавленість німецького командування в безперебійному вивезенні продукції з України та зусилля Міністерства шляхів, яке для наведення порядку запровадило інститут залізничних комісарів, що спирався на збройну силу. Однак той факт, що більшовики зуміли перегнати до Росії значну кількість паровозів та близько 80 тис. вагонів, не міг не позначитися згубно на стані залізничних перевезень270.

Для налагодження діалогу уряду з профспілками при Міністерстві праці було створено комітет праці, на який було покладено попереднє обговорення підготовлених міністерством законопроектів. Однак комітет не зміг захистити інтереси робітників, а навпаки, погіршив їхнє становище, запровадивши під міністерським тиском 12-годинний робочий день на всіх металургійних підприємствах України. Подальший розвиток взаємин між гетьманським урядом та робітництвом України був окреслений у зверненні П. Скоропадського до українського народу про скликання особливої наради для погодження робітничого законодавства. Згодом і в «Грамоті гетьмана до всього українського народу», виданій 29 жовтня 1918 р., містилася обіцянка розробити ряд заходів для розвитку промислового життя в Україні271.

Аналізуючи соціальну політику гетьманського уряду, сучасні дослідники здебільшого дотримуються думки, що він проводив таку робітничу політику, «яка не зачіпала основних завоювань революції, тобто гетьман не пішов шляхом реставрації царських порядків, як про це стверджувалося в літературі, а залишив соціально-економічні завоювання робітництва, здобуті ним у революції, в силі»272. У соціальній сфері працювали державні та громадські структури, що їх склали ще в добу Центральної Ради: комісаріати праці, фабричні інспекції та окружні інженери, біржі праці, де фактично було повністю збережено персонал.

Гетьманський уряд поступово розвивав державний апарат опікування соціально незахищеними верствами населення, переважно жертвами Першої світової війни. Міністерство народного здоров’я і опікування, яке очолював лікар-фармаколог Ю. Любинський, досягло безперечних успіхів у забезпеченні охорони здоров’я в Україні, боротьбі з епідемічними захворюваннями, становленні судової медицини, реформуванні медичної та фармацевтичної освіти тощо. Уряд прагнув фінансового забезпечити дитячі притулки, притулки для дітей військовополонених та загиблих воїнів, біженців, заклади опіки дорослого населення, літніх людей, осіб з вадами розумового та фізичного розвитку, створених здебільшого органами місцевого самоврядування та громадськими організаціями, а також державні структури, які працювали ще до революції 1917 р. і залишилися без засобів до існування. Під особливою увагою гетьманської влади були біженці та військовополонені, на допомогу яким уряд виділив близько 17 млн крб273.

Характеризуючи фінансову політику гетьманської влади, більшість сучасників дослідників одностайні в її високій оцінці. Її успіху значною мірою сприяли фахові якості міністра фінансів Антона Ржепецького. Д. Дорошенко писав, що він «показав себе може занадто великим прихильником вузькокласових стремлінь фінансової буржуазії», але водночас «був добрим господарем, щиро обороняв інтереси Української Держави взагалі, беріг кожну копійку, доводячи ощадність часом аж до скупості і досяг головного свого завдання: створив українську грошову систему й забезпечив українській валюті високий курс»274. Ставлення українських опозиційних сил до А. Ржепецького не можна назвати прихильним. Адже більшості з них він був відомий як голова «Тетянинського комітету» із захисту біженців, у якому намагався сконцентрувати роботу всіх установ, що працювали в цьому напрямі, і не терпів конкуренції з боку українських товариств, зокрема «Товариства допомоги населенню Півдня Росії». Особисте ставлення до нього інтелігенції, а також його належність до партії кадетів заважали багатьом українським діячам об’єктивно оцінити роботу А. Ржепецького на посаді міністра фінансів Української Держави.

Під час перших публічних виступів міністр чітко окреслив завдання свого відомства, наголосивши, що «намагатиметься встановити українську валюту з високим курсом, обновити банківський апарат в формі Державного банку і банків приватних, щоб урегулювати господарське життя в Україні й установити сталий бюджет»275. Очоливши Міністерство фінансів, А. Ржепецький залишив без особливих змін його кадровий склад, а також залучив до праці висококваліфікованих фахівців у фінансовій сфері. Директором Кредитової канцелярії став Г. Лерхе, заступником міністра — колишній директор Кредитової канцелярії в Петрограді К. фон Заммен. При Міністерстві фінансів було збережено Експедицію заготовок державних паперів та основні штати працівників Державної скарбниці, яку очолив відомий економіст Х. Лебідь-Юрчик. Коментуючи фінансову політику за часів Гетьманату, він, зокрема, констатував високий рівень фахівців міністерства. За його словами, відомство не відмовляло «у кредитах на заспокоєння дійсних державних потреб, але енергійно охороняло державний скарб від замахів на марнотратство й надужиття». Така політика, на його думку, свідчила про збалансованість державного господарювання. Що ж до української валюти, то незважаючи на те, що крім природних багатств України, «до яких кредиторам трудно приступити», вона не мала жодного забезпечення. Проте мала високу цінність — карбованець дорівнював половині золотого франка276.

Водночас слід зазначити, що з перших кроків роботу міністерства значною мірою ускладнювали антигетьманські настрої серед урядовців, розповсюдження листівок із закликами до саботажу та страйків277. Не останню роль у подібних акціях відігравали чиновники вищого рангу, зокрема В. Мазуренко — член партії українських есдеків, який за часів Гетьманату був призначений заступником міністра фінансів.

Перші рішення гетьманського уряду були спрямовані на поліпшення грошового обігу та фінансового стану в Україні. Третього травня 1918 р. на засіданні Ради Міністрів було розглянуто пропозиції А. Ржепецького щодо організації друкування грошових знаків у Києві в типографії Кульженка, в Одесі — в типографії військового відомства. За його поданням було також прийнято рішення про введення монополії на цукор і тютюн278. Крім того, міністр фінансів наполіг на запровадженні монополії на сірники й підвищенні залізничних тарифів.

Дев’ятого травня 1918 р. Міністерство фінансів провело через Раду Міністрів «Закон про додатковий випуск знаків Державної скарбниці». Крім 100 млн крб, випущених за законом УНР від 30 березня 1918 р., було ухвалено додатково надрукувати ще 400 млн карб.279 Слід також згадати, що в Україні допускався неконтрольований обіг російських рублів і «керенок», німецьких марок та австрійських крон. Аби убезпечити Україну від засилля російської валюти, уряд 17 серпня 1918 р. видав закон про обмеження ввезення в країну російських грошових знаків. Поряд із цим уживали кроки для стабілізації карбованця. П’ятнадцятого травня між Радою Міністрів Української Держави та урядами Австро-Угорщини і Німеччини було підписано угоду, на підставі якої Україна надавала цим державам кредит у 400 млн крб, вартість яких мала бути сплачена за курсом 2 австр. крони та 1,3 марки за карбованець. У такий спосіб уряд планував забезпечити доступ Центральних держав до української валюти, необхідний для розрахунку за продукти харчування та промислову сировину, закуплені ними в Україні, і водночас оздоровити карбованець, унеможливити його падіння у зв’язку з послабленням російської валюти280.

Міністрові фінансів і українським банкірам доводилося долати тиск із боку німецького та австро-угорського командування, яке вимагало примусово приймати марки та крони за більш вигідним для них курсом. За даними сучасного дослідника внутрішньої політики Української Держави Ф. Проданюка, у травні — червні 1918 р. фактично розпочалося фінансове протистояння між гетьманським урядом і німецьким військовим командуванням. Німецькі та австро-угорські офіцери заарештовували тих українських банкірів і працівників торговельних установ, які не бажали приймати до плати та обміну валют цих держав за завищеним курсом. Представники Київської групи армій також відмовлялися сплачувати податки та акцизні збори за вільним курсом281. Український уряд у зв’язку з цим звернувся до державних установ Німеччини та Австро-Угорщини з нотами протесту проти такого тиску, а для більш ефективного захисту національних інтересів у фінансовій сфері тимчасово припинив розрахунки за торговельними операціями з Центральними державами282. Остаточному розв’язанню спірних питань у фінансовій сфері сприяла робота україно-німецько-австрійської комісії, наслідком роботи якої стало підписання 4 липня 1918 р. проекту валютної угоди між усіма сторонами. Український уряд схвалив цей проект на засіданні 6 вересня 1918 р.283.

Десятого серпня гетьман затвердив ухвалений Радою Міністрів статут Українського державного банку та асигнування коштів до його основного капіталу в сумі 100 млн крб і 10 млн крб запасного фонду284. Банк розпочав свої фінансові операції 2 вересня 1918 р. Не менш важливим для стабілізації фінансової та господарської системи загалом і реалізації земельної реформи зокрема було заснування Українського земельного банку 23 серпня, який розпочав операції 1 вересня 1918 р. Земельний фонд банку становив 142 тис. десятин землі вартістю 19,8 млн крб, запасний фонд — 50 млн крб285.

В економічній і торгово-промисловій сфері гетьманська влада змушена була зважати на інтереси Німеччини та Австро-Угорщини, які за надання військової допомоги вимагали чіткого дотримання умов Берестейської угоди, зокрема щодо постачання в ці країни продуктів харчування та сировини. Слід зазначити, що Центральні держави через гостру внутрішню економічну кризу за будь-яку ціну прагнули вивезти з України якнайбільше харчів і сировини, завоювати на українському ринку міцні позиції та досягнути власного позитивного платіжного балансу. Ще 23 квітня 1918 р. було підписано загальний господарський договір між УНР й Німеччиною та Австро-Угорщиною. Проте основний тягар виконання цього договору з боку України ліг на гетьманський уряд. Згідно з домовленостями до 31 липня 1918 р. українська сторона мала продати Німеччині та Австро-Угорщині 60 млн пудів хліба, а до 30 червня того ж року — 2,7 млн пудів великої рогатої худоби в живій вазі, 400 млн штук яєць, 900 вагонів спеціальних сортів дерева, 37,5 млн пудів заліза і руди та багато іншого продовольства й промислової сировини286. Окремими договорами від 24 травня та 1 червня український уряд дозволив Центральним державам закупити й вивезти 4 млн пудів цукру й цукрового піску. Договір, підписаний 10 вересня 1918 р., хоч і базувався на Берестейському договорі, але був для України більш м’яким. Зокрема, із загальної кількості врожаю 1918—1919 рр. у країні планували 65 % залишити для внутрішніх потреб, 35 % постачити на експорт. Україна дозволила вивезти 11 млн пудів живої худоби; 300 тис. голів овець; 2 млн штук птиці; 450 тис. пудів сала, масла і сиру; 20 тис. пудів м’ясних консервів і ковбас щомісячно; 2,5 тис. вагонів яєць; 2,5 млн пудів цукру і 20 % спирту від виробництва 1918—1919 рр.287. Натомість німецька та австро-угорська сторони зобов’язувалися постачити в Україну нафту, вугілля, сільськогосподарську техніку та промислове устаткування. Українська Держава одержувала кредит у розмірі 1 млрд німецьких марок, що не лише відкривало перед нею перспективи подолання економічної кризи, а й можливості модернізації вітчизняної промисловості та сільського господарства288.

Незважаючи на суворі вимоги торговельного договору з Центральними державами, гетьманський уряд насамперед прагнув забезпечити українські національні інтереси. Зокрема, його заходи були спрямовані на обмеження масового експорту з України товарів і сировини військовими та економічними організаціями Центральних держав, перегляд норм обмежень на вивіз різної продукції, визначення тарифів і сприяння діяльності митниць, створення закупівельних організацій тощо. Уже 11 травня 1918 р. уряд видав наказ про заборону вивозу металів за кордони Української Держави, яким без згоди Центрального бюро із зовнішнього товарообміну заборонялося вивозити з України мідь, алюміній, нікель, кобальт, кадмій, олово, свинець, срібло, а також вироби з них і лом289. Аналогічними розпорядженнями було введено заборону експорту з України гуми та гумових виробів, технічних масел, сірки, етилового спирту, шкіряних виробів, золота, платини, деяких продуктів харчування (меду, патоки). Для експорту цукру, спирту та вугілля Міністерство торгівлі та промисловості видало спеціальні розпорядження290. Намагаючись обмежити свою відповідальність за виконання взятих керівництвом УНР зобов’язань перед Австро-Угорщиною і Німеччиною, гетьманський уряд погодився на діяльність в Українській Державі торгово-економічних організацій цих країн. На них мав лягти основний тягар виконання економічних договорів і угод. Продовольчі товари та сировину вони повинні були закуповувати на ринках України за вільними цінами. Особливе місце серед них займало Імперське господарське бюро при німецькій делегації в Україні, підпорядковане німецькому військовому відомству, яке контролювало діяльність усіх німецьких торгових і економічних установ. Провідну роль у закупівлі продовольства в Україні відігравала Господарська централь, створена урядовими структурами Німеччини і Австро-Угорщини291.

Водночас П. Скоропадський прагнув локалізувати вплив країн-союзниць на державні установи України. Тому за час його гетьманування не було створено жодної спільної організації, яка б контролювала вивезення з України продуктів харчування та сировини згідно з торговельним договором від 23 квітня 1918 р. В інтересах забезпечення необхідними продуктами внутрішнього ринку України та для врегулювання зовнішньої торгівлі Міністерство торгу і промисловості особливим наказом від 3 червня 1918 р. установило 5 категорій товарів, заборонених до вивозу: на які вводилася монополія (цукор, спирт, вугілля); зареєстрованих для вільного торгу (лісові матеріали, овочі); торгівлю якими дозволяли під контролем держави (збіжжя, худоба, яйця, м’ясо, залізна руда) і вільного продажу (тютюн, скло, сіль, кустарні вироби тощо)292.

Загалом план вивезення з України сировини та продовольства не був виконаний. Політика уряду, розруха на транспорті та протидія населення — далеко не повний перелік причин цього. План був реалізований лише на 20 %. Згідно з угодою Центральні держави постачали певну кількість товарів в Україну. Так, до 31 липня було імпортовано товарів, переважно з Австрії, приблизно на 130 млн крон, зокрема 160 вагонів сільськогосподарських машин, 400 вагонів емальованого посуду і на 10—15 млн крон нафтопродуктів. Товари надходили до Києва, Харкова, Одеси, Вінниці. Постачали плуги, віялки, граблі, лопати, меблі, швейні машини, спиртні напої, хімічні товари. Але значна кількість товарів не доходила до споживачів. Чимало товарів розграбували солдати та селяни. Багато товарів, закуплених для України, залишилися в Австрії (на 50 млн крон) або опинилися в Галичині (на 20 млн крон)293.

Виконання умов господарського договору з Німеччиною та Австро-Угорщиною вимагало від гетьманського уряду максимальної концентрації ресурсів, зокрема у сфері хлібозаготівлі. Було збережено і реформовано Українське державне хлібне бюро, створене 3 квітня 1918 р. ще за часів УНР. Основним його завданням була монопольна заготівля зерна для виконання господарського договору з Центральними державами294. Пішовши 10 липня 1918 р. на реорганізацію бюро, уряд прагнув створити дієву централізовану державну хлібозаготівельну установу. Передусім планували залучити до хлібозаготівельних операцій під контролем Державного хлібного бюро кооперативи, господарські спілки й об’єднання хліборобів, установи й організації місцевого самоврядування295. У такий спосіб Міністерство продовольства прагнуло домогтися розширення фінансової бази та суспільно-політичної підтримки централізованих заготівель хліба, а також обмежити спекулятивні тенденції серед приватних торгівців. Незважаючи на те, що німецькі й австро-угорські підрозділи фактично були допущені до хлібозаготівель, вони не мали права самочинно вивозити хліб за кордон. Згідно з урядовим розпорядженням від 2 вересня 1918 р. єдиним відправником вантажів, монополізованих Хлібним бюро, могло бути лише воно та Міністерство продовольства. Водночас після послаблення впливу Центральних держав на внутрішню політику Української Держави наприкінці жовтня — на початку листопада 1918 р. (через поразки на фронтах) гетьманський уряд ужив заходів до послаблення монополії. На початку листопада 1918 р. Рада Міністрів ухвалила закон про передачу функцій розподілу продовольства до відання органів місцевого самоврядування.

Тривалий час в українській історіографії побутувала думка, що хліб і продукти харчування німецька та австро-угорська влада одержувала від України безкоштовно, лише за військову допомогу, яку надала за Берестейською угодою. Це далеко не так. Хоча й сьогодні дослідники ще не мають конкретних цифр щодо грошових коштів, що їх Українська Держава виручила за постачені продукти харчування та ресурси до Німеччини та Австро-Угорщини. Відомо, що гетьманська влада не встигла ці кошти спрямувати на розвиток економіки та народного господарства, і вони залишилися на рахунках Української Держави в державних банках Німеччини, Австрії та Угорщини. Здобувши владу внаслідок політичного перевороту, Директорія протягом двох років вимагала від колишніх країн союзниць повернення Україні грошей за постачені згідно з торговельно-економічними договорами товари. Першою відшкодування УНР здійснила Німеччина (400 млн нім. марок з українських конто в Рейхсбанку)296, згодом — Австрія та Угорщина. Відомо, що лише протягом листопада 1920 р. УНР одержала 5 676 527 австрійських крон і 13 грудня 1920 р. ще 1 613 962 австрійських крони від угорського уряду (з конто УНР в Австро-Угорському банку)297. Ці кошти використала республіканська влада для утримання дипломатичної служби УНР, екзильного уряду, роботи з інтернованими вояками в Польщі тощо.

За часів гетьманування П. Скоропадського спостерігалося певне економічне піднесення України. Цьому значною мірою сприяли відновлення приватної власності, підтримка урядом вільного підприємництва. Було налагоджено вільний грошовий обіг, зміцнено національну валюту, створено державний бюджет, відкрито кілька українських державних банків, засновано нові акціонерні компанії, відроджено промислові підприємства та біржі. Поступово було відновлено залізничний рух, реорганізовано державний флот.

268

Україна: Хроніка ХХ століття: Рік 1918. — С. 265.

269

Народна воля. — 1918. — 28 липня.

270

Рубльов О. С., Реєнт О. П. Українські визвольні змагання 1917—1921 рр. — С. 122.

271

Українська Держава (квітень — грудень 1918 року). — Т. 2. — С. 62.

272

Нариси історії Української революції 1917—1921 років. — Кн. 1. — С. 298.

273

Там само.

274

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 189.

275

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 189.

276

Нариси історії Української революції 1917—1921 років. — Кн. 1. — С. 299.

277

Там само.

278

Українська Держава (квітень — грудень 1918 року). — Т. 1. — С. 18.

279

Там само. — Т. 2. — С. 75.

280

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 189—190.

281

Проданюк Ф. Українська Держава і країни Четверного союзу: основні напрямки взаємовідносин // Студії з архівної справи та документознавства. — Т. 5. — К., 1999. — С. 75.

282

Там само.

283

Українська Держава (квітень — грудень 1918 року). — Т. 2. — С. 272.

284

Там само. — С. 226.

285

Гай-Нижник П. Фінансова політика уряду Української Держави 1918 р. // Студії з архівної справи та документознавства. — Т. 5. — К., 1999. — С. 105—106.

286

Нариси історії Української революції 1917—1921 років. — Кн. 1. — С. 301.

287

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 211.

288

Павлюк О. В. Дипломатія незалежних українських урядів (1917—1920) // Нариси з історії дипломатії України. — К., 2001. — С. 329.

289

Українська Держава (квітень — грудень 1918 року). — Т. 2. — С. 79.

290

Проданюк Ф. Українська Держава і країни Четверного союзу. — С. 73.

291

Там само. С. 73—74.

292

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 210—211.

293

Там само. — С. 210.

294

Україна: Хроніка ХХ століття: Рік 1918. — С. 180.

295

Українська Держава (квітень — грудень 1918 року). — Т. 1. — С. 139—140.

296

Нариси історії Української революції 1917—1921 років. — Кн. 1. — С. 304.

297

Там само.

Представники української делегації на мирних переговорах з РСФРР. Сидять зліва направо: О. Сливинський, голова делегації С. Шелухин, Д. Дорошенко, О. Ейхельман. Київ, 1918 р.

Аграрна реформа П. Скоропадського була спрямована на відновлення сільського господарства України, створення міцного класу хліборобів, які б отримали землю за викуп за посередництва держави внаслідок парцеляції великих земельних маєтків. Однак повністю втілити в життя свої задуми уряд не встиг. І це пояснювалося передусім браком часу. Підготовка адміністративного апарату та правової бази реформування земельних відносин потребували людських і матеріальних ресурсів, широкої роз’яснювальної роботи, яка б нейтралізувала розкладову агітацію лівих партій на селі. Водночас сильною була інерція мислення колишніх латифундистів, котрі з приходом до влади гетьмана пов’язували можливість соціального реваншу. Уряду Української Держави не вдалося пом’якшити продовольчу кризу, угамувати спекуляцію, забезпечити міста достатньою кількістю продовольства, щоб зменшити соціальну напругу в країні. Одночасно стримувальними чинниками економічного розвитку країни були впливи на політику уряду в цій сфері великих промислових і торговельних груп, залежність від торговельно-економічних угод з Австро-Угорщиною та Німеччиною.

Відмова традиційних українських партій від участі в конструктивній діяльності інститутів Української Держави і розпочате ними повстання проти гетьмана Павла Скоропадського призвели, зрештою, до руйнації соціально-економічної політики його уряду та падіння Української Держави.

Діяльність Української Держави в галузі освіти, науки і культури

Питання розвитку освіти, науки і культури були невід’ємним складником державної політики доби Гетьманату П. Скоропадського. Їх розв’язання пов’язане насамперед зі складною проблемою задоволення національних інтересів корінного населення — українців, зважаючи на потреби російського та зросійщеного населення українських міст, а також із реалізацією культурних запитів національних меншостей на території Української Держави. Як згадував Д. Дорошенко, гетьманський уряд стояв перед дилемою: «або силоміць повертати дотеперішні російські школи в українські, або, залишивши російські школи існувати далі, творити нові українські школи». За його словами, «як би піти першим шляхом, то зважаючи на те, що майже всі міста на Україні зросійщені і надати їм українське обличчя можна було лиш з часом, в міру зросту національної культури, піддержуваної всіма засобами держави, але без насильства, — то зачиняти російські школи або примушувати їх українізуватись, це значило викликати страшну боротьбу двох культур і ускладнити безмежно і без того складне внутрішнє становище»298. Уряд обрав другий напрям — створення нових українських середніх і вищих шкіл.

Нижчу школу, зосереджену переважно в сільській місцевості, де здебільшого мешкали українці, почали українізувати ще в 1917 р. Цей процес набрав значного розмаху не лише по селах, а й містах. «…Ця українізація йшла з такою стихійною силою, — писав Д. Дорошенко, — що сміливо можна було сказати, що ще кілька років мирного життя, і українське місто не можна було б пізнати: воно зробилось би українським не тільки в державно-територіальному розумінні, але й в національному» 299. Ключовим у розв’язанні цього питання в Україні було запровадження безперервності навчання українською мовою в усіх навчальних закладах України, оскільки це створювало головні стимули для вивчення мови всіма категоріями українських громадян, які прагнули здобути освіту і стати фахівцями в різних галузях знань.

Поступовість у запровадженні української мови у школах обстоював відомий український вчений і педагог Микола Василенко, який 2 травня 1918 р. очолив Міністерство народної освіти гетьманського уряду. Він мав значний досвід діяльності в галузі освіти, оскільки в 1917 р. обіймав посаду попечителя Київської шкільної округи, згодом — заступника міністра народної освіти Тимчасового уряду, водночас був відомим українським педагогом із багатолітньою практикою викладацької роботи. Очоливши міністерство, М. Василенко передусім намагався дотримуватися принципу спадкоємності державної політики в царині освіти. Він фактично зберіг на керівних посадах майже всіх, хто працював за часів УНР і виявив себе цілком здатним до реалізації української національної політики. Заступником міністра був відомий український вчений, митець і громадсько-політичний діяч П. Холодний. Іншим своїм заступником М. Василенко згодом призначив професора Харківського технологічного інституту, фахівця з організації та адміністрування вищої спеціальної освіти І. Красуського. На чолі департаменту загальних справ залишився український вчений-літературознавець П. Зайцев. Свої посади зберегли також Ф. Сушицький — директор департаменту вищої школи, А. Синявський — середньої школи, О. Вілінський — професійної освіти, А. Лещенко — нижчої освіти, С. Русова — до- і позашкільної освіти, І. Стешенко — перший міністр народної освіти УНР одержав посаду генерального інспектора.

Деякий час існував інститут губернських комісарів з народної освіти, призначених за часів Центральної Ради. Зокрема, продовжили працювати В. Андрієвський (Полтавщина), Г. Стаднюк (Чернігівщина), І. Труба (Катеринославщина), Шило (Київщина), М. Черкавський (Волинь), К. Дмитріюк (Холмщина), Злотчанський (Поділля). Усе це — відомі українські громадські діячі, більшість з них мала значний педагогічний досвід. М. Василенко прагнув залишити їх на своїх посадах, змінивши згодом лише сам принцип керування справою освіти на місцях. Інститут комісарів згодом був реорганізований на інститут «управляючих шкільними справами в губернії». Цей процес відбувався під час запровадження загальноукраїнської реформи державних органів керівництва освітньою справою, яку підготував відомий український педагог В. Науменко300. Реформу проводили з метою реорганізації колишніх «попечительств» трьох шкільних округів (Київського, Харківського й Одеського) в управи, які водночас опікувалися б усіма навчальними закладами, зокрема й галузевими, що раніше належали до інших міністерств.

М. Василенко чітко визначив пріоритети своєї діяльності, про які заявив на раді міністерства 9 травня 1918 р. «…Я сюди прийшов не ламати, а продовжувати тут зроблене й бажаю найширшого та найглибшого розвитку української національної школи», — зауважував він. Відповідаючи на запитання колег про долю українізації освітньої галузі, міністр наголошував, що прагне зробити українську буржуазію прихильницею цієї справи, хоче відійти «від суперечок на національному ґрунті», оскільки на них «марно витрачається багато часу й сили, а наслідки цього для діла невеликі». «Я маю своїм завданням мирити національні течії, по змозі уникаючи тих суперечок, але ніяк не покидаючи гасла нашого Уряду: самостійна національна Українська Держава», — зазначав він далі301. Ці слова міністра народної освіти можна визначити як основне кредо, згідно з яким провадилася вся освітня політика 1918 р. Намагаючись уникати політичного протистояння, М. Василенко зумів розгорнути плідну та систематичну роботу з реорганізації системи освіти, ураховуючи насамперед національні інтереси українців. Протягом усього періоду своєї діяльності йому не раз доводилося чути звинувачення в згортанні українізації шкільної освіти, поступливості українофобам і т. д., але з відстані подій цілком очевидно, що це був найбільш результативний період у розвитку національної освіти, який заклав міцний фундамент для будівництва української школи та зламати який тривалий час не вдавалося навіть радянській владі.

298

Дорошенко Д. Мої спомини про недавнє-минуле. — С. 355.

299

Там само. — С. 357.

300

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 233—234.

301

Там само. — С. 234.

Голова Ради Міністрів Української Держави Федір Лизогуб (травень — 14 листопада 1918 р.)

Дієвим кроком у цьому напрямі став обіжник Міністерства народної освіти і мистецтва про утворення національної нижчої початкової школи з 1918/1919 навчального року, виданий 22 липня. Це розпорядження було надіслане губернським і повітовим народним (земським) управам та місцевим комісарам з народної освіти. У документі констатовано, що в багатьох місцевостях нижча початкова школа перейшла на українську мову викладання. Водночас через брак коштів, підручників і вчителів частина земств не змогла виконати цей урядовий (ще Тимчасового уряду) указ. «В час, коли наша Держава творить культурно-національні цінності (одкриває українські Державні Університети, Академії, гімназії і т. п.) і напружує всі духовні й матеріальні сили, щоб дати українському народові рідну національну школу… нижча початкова школа для українського народу мусить обов’язково як слід приготовитись до навчання на українській мові», — зазначено в цьому розпорядженні. Міністерство вимагало з’ясувати всі потреби на місцях для того, щоб на всій території України початкова школа стала українською302.

Інший не менш важливий обіжник міністерства від 5 серпня 1918 р. стосувався утворення національної вищої початкової школи з наступного навчального року303. Міністерство зверталося до всіх губернських і повітових земських і міських управ, які опікувалися вищими початковими школами, налагодити «справу утворення національної вищої початкової школи з початку наступного 1918/1919 шкільного року по всій Україні» в усіх навчальних закладах, «в яких склад учнів переважно із української людності (українців більше 50 %)». Водночас було запропоновано «в тих вищих початкових школах, котрі в минулому шкільному році перейшли до викладу української мови, а також у тих, котрі відкриваються з початку цього року для українських дітей, навчання всіх предметів у школі вести українською мовою і для цього призначити відповідний педагогічний персонал». За умови, коли українців у цих навчальних закладах було менше половини, пропонувалося ввести «дисципліни по українознавству (українську мову, історію і географію України) і викладати їх тою мовою, яка вживається в школі, або українською, коли діти як слід розуміють її»304. Як бачимо, Міністерство освіти, незважаючи на критику з боку представників української інтелігенції і традиційних українських партій, ужило максимально можливі заходи щодо українізації початкової школи. Відомство надавало цьому питанню особливої ваги, весь час підкреслюючи, що «українська національна школа, вся головна основа відродження народу, мусить бути особливо добре і завчасно забезпечена всім, що гарантує прямий і вільний перехід всякій українській дитині до самих верхів шкільного національно-виховуючого навчання»305.

302

Українська Держава (квітень — грудень 1918 року). Документи і матеріали: у 2 т. — Т. 1. — К., 2015. — С. 179.

303

Там само. — С. 211—212.

304

Там само. — С. 212.

305

Там само. — С. 211.

Гетьман П. Скоропадський та німецький імператор Вільгельм ІІ. 5 вересня 1918 р., палац Вільгельмсхей поблизу Каселя (Німеччина)

Наступним кроком у здійсненні національної шкільної реформи стало розв’язання питання про створення умов для запровадження української мови в середній школі. Тут міністерство згідно з раніше проголошеними принципами поступовості в українізації гімназій та училищ спершу зосередилося на створенні нових українських гімназій. Ще навесні 1917 р. силами української громадськості в Києві, Чернігові, Полтаві, Харкові, Одесі, Катеринославі, Херсоні та ін. містах були відкриті перші українські гімназії. За часів Гетьманату всі вони одержали статус державних і фінансове забезпечення. Улітку 1918 р. у столиці України вже були три державних українських гімназії. Першими директорами середніх національних державних шкіл були відомі українські освітяни та педагоги: І. Власенко, В. Дурдуківський, Г. Козленко (Київ), М. Плевако (Харків), П. Дорошенко, згодом — А. Верзілов (Чернігів) та ін. Слід зауважити, що ці гімназії дуже швидко здобули популярність і невдовзі до них почали переводитися учні з російських гімназій, бажаючи одержати національну освіту306. Створення українських середніх шкіл набрало масового характеру влітку 1918 р., коли було відкрито 54 гімназії з українською мовою викладання в різних повітових містах України, на осінь — ще 40 гімназій і 10 училищ. Усього, за підрахунками Д. Дорошенка, наприкінці гетьманування П. Скоропадського в Україні було відкрито близько 150 українських середніх шкіл. Ті, що були створені місцевими самоврядуваннями, одержали фінансову підтримку від Міністерства народної освіти, яке 3 вересня отримало від Державної скарбниці 400 тис. крб на ці витрати307. В усіх російських гімназіях на Україні міністерство ввело обов’язкове вивчення української мови, літератури, географії та історії308.

Незважаючи на ці кроки, на адресу керівництва Міністерства народної освіти було чимало закидів з боку українських діячів, переважно соціалістичної орієнтації, щодо повільних темпів проведення українізації шкільної освіти. Однак саме завдяки його зусиллям удалося досягнути значних успіхів у цьому процесі. Передусім цьому сприяли заходи уряду, який не лише прагнув надати українізації системного характеру, а й забезпечив державну фінансову підтримку. Згідно з постановою уряду від 6 серпня 1918 р. на утримання існуючих та відкриття нових вищих початкових шкіл із Державної скарбниці було асигновано 20 726 712 крб309. У той же день був прийнятий закон про об’єднання всіх типів нижчих початкових шкіл (одно- і двокласних сільських шкіл та парафіяльних шкіл), зміну їх штатів та збільшення державної допомоги школам. Крім того, було уніфіковано службові права і права на грошове утримання вчителів усіх цих шкіл310.

Іншим не менш важливим напрямом діяльності Міністерства освіти були заходи стосовно підготовки кадрів учителів для української нижчої та середньої школи. Із цією метою створювалася мережа курсів українознавства для вчителів, які розпочали свою роботу влітку 1918 р. Відповідно до закону від 2 червня було виділено 2 184 790 крб на проведення курсів, де мали можливість прослухати лекції вчителі середніх шкіл, вищих і нижчих початкових шкіл, а також майбутні лектори з українознавства. Для останніх окремо було виділено 28 910 крб. Перші курси було відкрито в Києві 10 червня, згодом їх мережа вкрила всі місцевості України311. Міністерство не оминуло своєю увагою й українські землі Холмщини, Підляшшя і Полісся, окуповані австро-угорськими та німецькими військами. Тут, починаючи з 15 червня 1918 р., відбулися три випуски курсів з українознавства, слухачами яких були 600 вчителів із зазначених повітів західноукраїнських земель. Згідно з розпорядженням губернського комісара освіти на Холмщині викладання в них могли проводити лише вчителі, що прослухали лекції на згаданих курсах312. Двадцять дев’ятого червня 1918 р. із слухачами літніх учительських курсів у Києві зустрівся гетьман П. Скоропадський313.

306

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 239.

307

Там само. — С. 240.

308

Українська Держава (квітень — грудень 1918 року). Документи і матеріали. — Т. 2. — С. 201.

309

Там само. — С. 179.

310

Там само.

311

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 235.

312

Там само. С. 238—239.

313

Верстюк В., Дзюба О., Репринцев В. Україна від найдавніших часів до сьогодення: Хронологічний довідник. — К., 2005. — С. 290.

Голова Ради Міністрів Української Держави Сергій Гербель (14 листопада — 15 грудня 1918 р.)

Поряд з організацією курсів українознавства для вчителів початкових шкіл міністерство провадило реформування навчання в учительських семінаріях, де було введено предмети з української мови, літератури, історії, географії та методики викладання цих предметів314.

Водночас як Міністерству освіти, так і самим освітянам доводилося стикатися зі значними труднощами. Частина з них полягала в тому, що більшість української інтелігенції політично орієнтувалася на Центральну Раду і не сприймала гетьманський уряд як національний. Перебуваючи в полоні революційних настроїв, вона намагалася використати кожну публічну акцію не лише для критики гетьманського режиму, а й для відвертої антиурядової агітації. Місцева адміністрація, представники якої здебільшого належали до чиновництва з усталеними антиукраїнськими настроями, сприймали всіх українських патріотів як відвертих революціонерів, налаштованих творити «безпорядки» і «розрухи». Як зазначав Д. Дорошенко, учителі подекуди самі своїми виступами створювали труднощі в проведенні українознавчих курсів, оскільки провінційна адміністрація вбачала в них лише зайвий привід для революційного підбурювання населення. Подібні випадки не були поодинокими, що зрештою змусило прем’єр-міністра Ф. Лизогуба видати 25 червня спеціальне розпорядження губернським староствам, щоб вони «прихильніше ставилися до курсів і не ставали на перешкоді їх організації»315.

Не забувала гетьманська влада і про вшанування пам’яті видатних українських громадсько-політичних і культурних діячів, на честь яких були засновані спеціальні стипендії для учнів середніх загальноосвітніх шкіл. Загалом було заплановано надати 350 стипендій загальною сумою 77 500 крб316. Стипендії були імені Г. Сковороди, І. Котляревського, Є. Гребінки, П. Гулака-Артемовського, Т. Шевченка, М. Костомарова, П. Куліша, Марка Вовчка, О. Стороженка, І. Нечуя-Левицького, С. Руданського, М. Старицького, Б. Грінченка, М. Драгоманова, І. Франка, М. Павлика, Івана Карпенка-Карого, М. Кропивницького, Лесі Українки, М. Коцюбинського, М. Лисенка, М. Чубинського, В. Антоновича, П. Житецького, Г. Шерстюка, К. Михальчука, О. Русова.

Окрему увагу уряду Української Держави було приділено мовному питанню, навколо якого тривали дебати в державних установах. Проблема запровадження української мови як державної фактично заторкнула всі напрями життєдіяльності нової влади. Мовне питання розглядали на засіданні Ради Міністрів 7 травня 1918 р. Більшістю голосів було прийнято рішення про визнання української мови державною мовою, запропоновано всім відомствам і установам в чотиримісячний термін вивчити державну мову. У судовому відомстві продовжував діяти циркуляр УНР, підписаний колишнім міністром судових справ С. Шелухіним про впровадження української мови в судочинстві. Міністри гетьманського уряду М. Василенко і Б. Бутенко вважали, що його варто було скасувати, оскільки тоді ще не була уніфікована канцелярія чинного судочинства317.

Натомість, на думку С. Шелухіна, судові норми в Українській Державі слід було переписати вже українською мовою, тобто реформування судової системи мало йти паралельно з переведенням її на державну мову318. За його ініціативи питання про мову було винесене на розгляд перших загальних зборів Державного Сенату, для чого С. Шелухін підготував доповідь про необхідність упровадження української мови, наголосивши при цьому, що поза Сенатом цей процес має політичну форму. Він же став автором законопроекту впровадження української мови в Українській Державі319.

Сімнадцятого травня міністр шляхів Б. Бутенко видав наказ про українізацію міністерства шляхів, у якому особливу увагу звернено на необхідність використання української мови не лише в самому відомстві, а й у всіх підконтрольних йому установах. Зокрема, мали бути забезпечені заходи з навчання державної мови працівників телеграфу320. Слід також наголосити, що 24 травня правописна комісія за головування І. Огієнка при Міністерстві освіти ухвалила «Найголовніші правила українського правопису»321.

Процес громадської ініціативи щодо розбудови національної школи за гетьманування П. Скоропадського набирав подальшого поширення. Десятого—одинадцятого травня в Києві відбувся з’їзд Ради Всеукраїнської вчительської спілки, на якому були ухвалені рішення про заснування в столиці України Всеукраїнського учительського дому, Всеукраїнського учительського видавничого товариства, подальший розвиток мережі вчительських спілок у всіх місцевостях, де є учителі-українці. У зв’язку з тим, що вчителі використали трибуну з’їзду для революційної антиурядової агітації, німецький комендант Києва достроково припинив його роботу322.

Розв’язуючи питання запровадження української мови в навчальних закладах, уряд Української Держави не оминув своєю увагою й питання державної підтримки шкільних установ національних меншин та забезпечення їх кадрами. Про це зокрема свідчить постанова Ради Міністрів від 2 липня 1918 р. про асигнування 112 050 крб на організацію курсів для вчителів польських та єврейських шкіл, яка передбачала організацію тримісячних курсів для вчителів польських шкіл у Києві, Винниці та Житомирі та єврейських шкіл у Києві, Одесі й Катеринославі323.

Не були поза увагою українського уряду й такі важливі сфери виховання, як дошкільне і позашкільне. Спеціальним урядовим законом від 23 серпня 1918 р. через Міністерство народної освіти та мистецтва на підтримку позашкільної освіти та дошкільного виховання земським і міським самоврядуванням надавалася грошова допомога. Зокрема, вечірнім школам із навчанням грамоти і з популярно-науковими викладами, бібліотекам-читальням із найкращим складом книжок, народним клубам тощо. Водночас передбачалося фінансування дитячих садків, майданчиків, ясел. Так, із 1 липня 1918 р. до 1 січня 1919 р. виділено суму 5 949 350 крб для установ позашкільної освіти і 500 000 крб — дошкільного виховання, яку надалі щорічно мали закладати в бюджет Міністерства народної освіти та мистецтва на відповідні витрати324. Уряд виділяв фінансову підтримку і товариствам «Просвіта», яких на жовтень 1918 р., за підрахунками департаменту позашкільної освіти міністерства, нараховувалося понад 950. Найгустіша мережа цих надзвичайно популярних культурно-просвітніх установ укривала Київщину, Катеринославщину і Полтавщину325. Директор департаменту позашкільної освіти С. Русова підготувала спеціальний «Порадник діячам позашкільної освіти і дошкільного виховання», на видання якого уряд своїм розпорядженням виділив 10 тис. крб326.

Щодо реформування університетів, то гетьманський уряд створив спеціальну комісію у справах вищої освіти та наукових закладів при Міністерстві народної освіти. Її очолив відомий вчений, академік Російської академії наук В. Вернадський. За поданням комісії 16 вересня 1918 р. Рада Міністрів ухвалила рішення про «оголошення колишніх російських вищих шкіл, які знаходяться на території України, українськими державними вищими школами». Тобто три існуючі в Україні університети (Київський св. Володимира, Харківський і Новоросійський) та колишні державні російські вищі технічні школи — Катеринославський гірничий інститут, Харківський технологічний інститут, Харківський ветеринарний інститут і Київський політехнічний інститут — були забезпечені державною підтримкою українського уряду327. При цьому Рада Міністрів 28 вересня ухвалила закон про відкриття чотирьох кафедр українознавства (історії України, історії української мови та історії українського письменства на історико-філологічному факультеті, та історії західно-руського права на правничому факультеті) у Харківському та Новоросійському державних університетах328. Двадцять сьомого вересня Історико-філологічний інститут князя Безбородька в м. Ніжині уряд проголосив державною вищою школою України. Для уніфікації викладання на історико-філологічних факультетах державних університетів України з 1 липня 1918 р. і в Ніжинському історико-філологічному інституті було засновано дві кафедри українознавства: кафедру історії України та кафедру історії української мови й історії українського письменства. У всіх державних вишах на українознавчих кафедрах було введено обов’язкове викладання українською мовою329.

Українізація вищої освіти, яку уряд Української Держави бачив у поступовості введення українознавчих студій, водночас підкріплювалася заснуванням окремих українських державних університетів. Насамперед було вирішено заснувати українські університети в Києві та Кам’янці-Подільському. Для цього виділено окремі приміщення і фінансування. Ще за часів Центральної Ради 5 жовтня 1917 р. у Києві було засновано Київський народний український університет, навчання студентів якого проводилося в аудиторіях Київського університету св. Володимира. Українська інтелігенція вимагала надати народному університету однакові з університетом св. Володимира права і матеріальні можливості, установивши почергове навчання в одному приміщенні. Однак уряд розв’язав цю проблему в інший спосіб. Українському університету було виділено значно більше приміщення колишньої Артилерійської школи, що закладало значний резерв для майбутнього зростання цього вишу. Сімнадцятого серпня 1918 р. уряд прийняв «Закон про перетворення Київського Народного українського університету в Київський Державний український університет». Передбачалося навчання на чотирьох факультетах нового університету: історико-філологічному, фізико-математичному, правничому й медичному. Усі виклади передбачалися тільки українською мовою330. Серед викладачів цього університету було чимало відомих українських учених і педагогів, зокрема І. Ганицький (ректор), Ф. Сушицький, Г. Павлуцький, М. Туган-Барановський, Д. Граве, В. Лучицький, Ф. Швець, М. Кравчук та багато ін.

Сімнадцятого серпня 1918 р. Рада Міністрів затвердила закон про заснування Кам’янець-Подільського державного українського університету, який одразу мав розпочати навчання в складі чотирьох факультетів. Передбачалося «відкрити в цьому університетові факультети історико-філологічний та фізико-математичний з двома відділами — математичним та природничо-історичним»331. Іншою постановою уряд виділив 2 354 450 крб на фінансування в 1918 р. Київського і Кам’янець-Подільського державних українських університетів332. Аби новостворені українські державні виші не мали дефіциту кваліфікованих кадрів викладацького складу, уряд своєю постановою запровадив двадцять стипендій для підготовки професорів і викладачів вищих шкіл з українською мовою викладів. Умови надання стипендії тоді були надзвичайно сприятливими, адже щорічно по двадцять молодих учених протягом двох років мали одержувати державну стипендію в розмірі від п’яти тисяч до семи тисяч двохсот карбованців, загальним обсягом 150 тис. крб333.

314

Українська Держава (квітень — грудень 1918 року). Документи і матеріали. — Т. 2. — С. 201.

315

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 233—236.

316

Українська Держава (квітень — грудень 1918 року). Документи і матеріали. — Т. 2. — С. 213.

317

Там само. — Т. 1. — С. 21.

318

Там само. — С. 22.

319

Там само. — Т. 2. — С. 85.

320

Дорошенко Д. Історія України 1917—1923 рр. — Т. ІІ. — С. 71.

321

Україна: Хроніка ХХ століття: Рік 1918. — С. 205.

322

Там само. — С.191—192.

323

Українська Держава (квітень — грудень 1918 року). Документи і матеріали. — Т. 2. — С. 143, 144.

324

Там само. — С. 245.

325

Нова Рада. — 1918. — 22 жовтня.

326

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 238.

327

Українська Держава (квітень — грудень 1918 року). Документи і матеріали. — Т. 2. — С. 291.

328

Там само. — С. 299.

329

Там само. — С. 302.

330

Там само. — С. 237—239.

331

Українська Держава (квітень — грудень 1918 року). Документи і матеріали. — Т. 2. — С. 240—242.

332

Там само. — С. 248.

333

Там само. — С. 290.

Родина Скоропадських у парку гетьманської резиденції. Київ, серпень 1918 р.

Наступним кроком поглиблення українізації вищої школи став урядовий «Закон про право написання та захисту дисертацій на вчені ступені в усіх вищих школах України українською мовою» від 27 вересня334. Уперше було надано право послуговуватися українською мовою під час захисту наукових праць, що значно підвищувало рівень використання національної мови і ставало ще одним стимулом для її вивчення. Водночас це засвідчувало неухильне бажання гетьманського уряду продовжувати українізацію освіти та науки.

Відкриття Українського державного університету в Києві відбулося в надзвичайно святковій атмосфері 6 жовтня 1918 р. На урочистостях був присутній П. Скоропадський, який виголосив грамоту про заснування університету та промову в присутності 2 тис. студентів нового навчального закладу, урядовців, професорів та громадських і культурних діячів. Лейтмотивом виступу гетьмана були слова про майбутнє вищої школи, яка має зробити загальноукраїнським культурним надбанням «все велике, що зроблено вченими мужами як у Західній Європі, так і в Росії». Окресливши перспективи на майбутнє, П. Скоропадський зауважив, що «тільки на основах науки, основах державності та принципі індивідуальної свободи — можливий соціальний поступ людськості»335.

В атмосфері справжнього національного свята відбулося і відкриття Українського державного університету в Кам’янці-Подільському 22 жовтня 1918 р. Ректором цього навчального закладу було призначено І. Огієнка, а викладацький склад сформовано з педагогів та вчених із різних куточків України: В. Біднов, М. Федоров (Катеринослав), І. Любарський, М. Васильківський, П. Клименко (Київ), К. Широцький (Петербург), М. Плевако, М. Столяров (Харків), П. Клепацький, П. Бучинський (Одеса) та ін.336.

Поряд із відкриттям українських державних університетів гетьманський уряд також сприяв заснуванню та діяльності освітніх закладів для національних меншин. При Кам’янець-Подільському українському державному університеті було відкрито кафедри польської та єврейської літератури. Дев’ятого червня в Києві урочисто відкрито Єврейський народний університет — перший вищий єврейський навчальний заклад на території колишньої Російської імперії. Його ректором обрано відомого єврейського громадсько-політичного діяча М. Зільберфарба. Навчання відбувалося на трьох факультетах: природничо-математичному, гуманітарному та єврейських знань337.

На початку літа 1918 р. комісія на чолі з В. Вернадським розпочала процес заснування найвищої наукової інституції в Україні — Української академії наук (УАН). Першим етапом стала робота комісії з підготовки законопроекту про заснування Академії наук у Києві, до складу якої були запрошені відомі українські вчені. Двадцять шостого липня 1918 р. уряд ухвалив закон про асигнування 200 000 крб на початкові видатки з організації УАН338. Заснування УАН, за словами міністра освіти М. Василенка, мало надзвичайну вагу і було «національною потребою», оскільки як у самій Україні, так і поза її межами було чимало людей, які «скептично й з насмішкою відносяться до українського руху та відродження, не мають віри в життєві сили українського народу, не вважають можливим розвиток української мови і науки». Академік В. Вернадський, окреслюючи мету очолюваної ним комісії, наголошував, що УАН за своїм складом і організацією повинна відповідати високим вимогам всесвітньої спілки академій і «опріч своєї всесвітньої ваги задовольняти важливі національні, державні й місцеві життєві вимоги»339.

Результатом тримісячної роботи комісії (09.07—17.09.1918) став закон Ради Міністрів Української Держави, затверджений гетьманом П. Скоропадським 14 листопада 1918 р., яким були ухвалені статут і штати Української академії наук у м. Києві та штати її установ340. Згідно з опублікованим 26 листопада 1918 р. статутом УАН, найвищої наукової національної установи на Україні, її мета окреслювалася «окрім загальнонаукових завдань», вивченням «сучасного і минулого Вкраїни, української землі та народу». Причому в статуті було визнано пріоритет — «українська національна культура з її знаряддям — українською мовою»341. Згідно зі статутом Академія мала три відділи: Історико-філологічний із «Класом українського красного письменства», Фізико-математичний з «Класом прикладного природознавства» і Відділ соціальних наук із класами юридичних та економічних наук342.

Перший склад дійсних членів Української академії наук (по чотири на відділ) призначав гетьман. Так, до Відділу історико-філологічних наук входили заслужений професор Харківського університету Д. Багалій, ординарний професор українського Київського державного університету А. Кримський; заслужений професор Київської духовної академії М. Петров, професор Чернівецького університету С. Смаль-Стоцький; по Відділу фізико-математичних наук — ординарний академік Російської академії наук В. Вернадський, професор Київського політехнічного інституту С. Тимошенко, професор Київського політехнічного інституту М. Кащенко, заслужений ординарний професор Київського університету св. Володимира П. Тутковський; по Відділу соціальних наук — ординарний професор Київського українського державного університету М. Туган-Барановський, професор Катеринославського університету Ф. Тарановський, ординарний професор Київського політехнічного інституту В. Косинський, член-секретар Комісії по розбору давніх актів О. Левицький343. Першим президентом УАН гетьман призначив В. Вернадського344.

До структури УАН також входили Національна бібліотека, Фізичний інститут, Геодезичний інститут, дослідна лабораторія Інституту прикладної механіки, Ботанічний сад, Акліматизаційний сад, Демографічний інститут, Інститут для вивчення економічної кон’юнктури та народного господарства України та ін.345. Усі установи одержали державне фінансування. Крім того, щорічно планувалося виділяти 1,5 млн крб на наукові дослідження, експедиції, підготовку наукових видань, науково-технічне обладнання тощо346.

У 1918 р. тривало національно-культурне відродження України. Змінювалися традиційні погляди на мистецтво, літературу, музику, поєднані з інтенсивним зростанням нових явищ у художньому житті, інтеграцією української культури в загальноєвропейський контекст із його потужним розвитком модерних стилів і напрямів. У цей час свого піднесення досягли монументальне мистецтво М. Бойчука та його школи, графіка Г. Нарбута, творчість представників українського авангарду О. Екстер, О. Богомазова, В. Пальмова, поетична майстерність П. Тичини, М. Рильського, В. Сосюри, Г. Чупринки, М. Зерова і групи неокласиків, театральна діяльність Леся Курбаса, а також музична творчість М. Леонтовича, Б. Лятошинського, К. Степового, О. Кошиця та ін. Українська творча інтелігенція, яка активізувала свою суспільно-політичну діяльність після революції 1917 р. із заснуванням національних громадських та просвітніх інституцій, одночасно продовжувала створювати свої мистецькі та літературні проекти, здійснювати театральні постановки. Водночас представники української інтелігенції, як і за часів Центральної Ради, працювали в центральних і місцевих державних органах, що опікувалися освітою і культурою.

За часів Української Народної Республіки сформувався диференційований підхід до різних напрямів культурного життя. Рада Народних Міністрів УНР розпочала підготовчу роботу щодо розмежування державного апарату на Міністерство освіти та Головне управління мистецтв і національної культури. Юридично державну структуру, яка опікувалася національною культурою, було оформлено вже за часів П. Скоропадського. Двадцять першого травня 1918 р. Рада Міністрів прийняла закон про утворення Головного управління мистецтва і національної культури та про перейменування Міністерства народної освіти в Міністерство народної освіти та мистецтва347. Управління ввійшло до структури міністерства, а його керівник одержав права заступника міністра. На цю посаду було запрошено видатного українського історика і культурного діяча П. Дорошенка348. Останній був близьким до гетьмана і згідно з «Тимчасовим законом про верховне управління Державою» був одним із верховних правителів. Він мав право «в разі тяжкої хвороби або смерті» П. Скоропадського здійснювати «верховне управління аж до одужання або до вступу нового Гетьмана»349.

У складі Головного управління мистецтв і національної культури було створено шість відділів, які очолили відомі українські культурні та громадські діячі. Так, головою відділу охорони пам’яток і старовини було призначено М. Біляшівського, пластичних мистецтв — Г. Павлуцького, театрального — М. Старицьку, художньої промисловості — А. Середу, музичного — Я. Якименка (Степового), архівно-бібліотечного — В. Модзалевського350. На посади голів секцій управління були запрошені відомі українські вчені, письменники, діячі культури: В. О’Коннор-Вілінська, Л. Старицька-Черняхівська, М. Старицька, О. Грушевський, К. Стеценко, О. Кошиць, К. Широцький та ін.351.

Основними здобутками державної інституції з керівництва культурно-мистецьким процесом стало створення низки державних установ, таких, як Національний музей на базі Київського художньо-промислового і наукового музею, Національний архів та Археографічна комісія на основі попередніх напрацювань Київської комісії давніх актів, Національна бібліотека, Національна опера і Державний драматичний театр. Дуже важливою була робота не лише зі створення національних закладів культури, а й щодо охорони пам’яток історії та мистецтва, організації наукових досліджень пам’яток старовини та фінансування музеїв, бібліотек, театрів. У 1918 р. в Україні працювало 36 музейних установ, які матеріально забезпечувала держава352. Зокрема, 16 липня 1918 р. уряд постановою асигнував із коштів Державної скарбниці 22 825 крб відділові охорони пам’яток старовини й мистецтва на завершення розкопок Зарубського монастиря біля Трахтемирова та на купівлю предметів старовини для Національного музею353, 24 вересня — 100 000 крб на негайні потреби з реставрації пам’яток, які постраждали під час більшовицької окупації столиці України354. У жовтні М. Біляшівський підготував законопроект про асигнування відділу 1 млн крб на купівлю творів мистецтва і старовини.

Двадцять шостого липня 1918 р. Рада Міністрів виділила 500 000 крб на закінчення будівництва бібліотеки для університету св. Володимира в Києві355, у жовтні з цією ж метою було профінансовано ще 300 тис. крб. Крім того, 52 тис. крб були спрямовані Харківській громадській бібліотеці й 13 тис. 418 крб — на проведення Всеукраїнського з’їзду бібліотекарів 356. Другого серпня 1918 р. Рада Міністрів затвердила закон «Про утворення фонду Національної бібліотеки Української Держави», за яким при новоствореній бібліотеці було засновано «найповнішим чином розроблений відділ “Ucrainica”». Планувалося, що бібліотека стане книгозбірнею, у якій «мають бути зібрані всі пам’ятки духовного життя українського народу і України (рукописні і друкарські), книги, часописи, газети, гравюри, листівки, ноти, літографії і інші твори друкарень, літографій і металографій, видані на Україні та за кордоном». Для реалізації цього завдання уряд виділяв 500 тис. крб357.

Значну державну підтримку отримали театральні та музичні установи. Зокрема, 23 серпня уряд прийняв постанову «Про заснування в м. Києві Державного драматичного театру», якому на момент утворення виділено 327 400 крб358. Цьому театру, як зазначав Д. Дорошенко, особливу увагу приділяв П. Скоропадський, який посприяв, аби театр одержав відповідне приміщення359.

За державної підтримки 30 серпня в Києві було засновано Державну драматичну школу, яка мала готувати режисерів та акторів; засновано Кобзарську школу, Український національний хор під керівництвом О. Кошиця. 15 листопада засновано один з перших державних музичних колективів — Державний симфонічний оркестр ім. М. В. Лисенка360. До державних театральних і музичних колективів запрошували найкращих акторів, режисерів не лише з України, а й українських співаків з московських та петроградських театрів. Зокрема, Музичний відділ Міністерства освіти і національної культури, запланувавши створити ІІ Український національний хор у Києві, звернувся до всіх співаків-українців вступати до хору і «тим самим взяти активну участь у піднесенні й розвиткові музичної культури»361. Українською мовою перекладали лібрето світових опер, розробляли репертуарний план на майбутній сезон 1919—1920 рр. Тимчасову дирекцію Національної опери очолив видатний український режисер і актор М. Садовський362.

Незалежно від Міністерства національної культури і мистецтв діяли різного роду товариства мистецького, наукового спрямування як новостворені, так і ті, що працювали ще до 1917 р. Це, зокрема, Київський комітет охорони пам’яток, Товариство дослідників мистецтва, Український національний театр, товариство «Молодий театр» та ін. Не втручаючись у творчий процес і не намагаючись впливати на його хід, влада прагнула надати громадським установам допомогу, скоординувати їхні зусилля в розвиткові національної культури. Зокрема, було призначено державні пенсії та субсидії як окремим митцям, так і колективам. Чотирнадцятого червня 1918 р. гетьман П. Скоропадський затвердив довічну державну пенсію видатній українській акторці М. Адасовій (Заньковецькій), а також матеріальну підтримку «Молодому Театру у Києві», очолюваному Лесем Курбасом (10 тис. крб), і Українському національному театру під керівництвом О. Саксаганського (165 тис. крб). Майже 27 тис. крб уряд виділив на організацію режисерсько-інструкторських курсів363.

Державним коштом були поховані відомий громадський і освітній діяч І. Стешенко та дружина видатного українського громадсько-політичного діяча М. Драгоманова — Л. Драгоманова, пенсії призначені дружинам видатних українських громадських і культурних діячів К. Михальчука — Т. Михальчук та М. Кропивницького — Н. Кропивницькій та ін.364. Десятого червня Рада Міністрів ухвалила рішення про визнання могили Т. Г. Шевченка на Чернечій горі в Каневі національною святинею та виділила кредит на її утримання365.

334

Там само. — С. 298.

335

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 245.

336

Там само. — С. 248.

337

Рибаков М. О. Хрещатик відомий і невідомий. — К., 2003. — С. 79—81.

338

Українська Держава (квітень — грудень 1918 року). Документи і матеріали. — Т. 2. — С. 187.

339

Збірник праць Комісії для вироблення законопроекту про заснування Української Академії Наук у Києві. — К., 1919. — С. 40—51.

340

Українська Держава (квітень — грудень 1918 року). Документи і матеріали. — Т. 2. — С. 355—356.

341

Там само. — С. 365.

342

Полонська-Василенко Н. Українська Академія наук. — К., 1993. — С. 14—15.

343

Українська Держава (квітень — грудень 1918 року). Документи і матерали. — Т. 2. — С. 71.

344

Полонська-Василенко Н. Українська Академія наук. — К., 1993. — С. 15.

345

Українська Держава (квітень — грудень 1918 року). Документи і матеріали. — Т. 2. — С. 355.

346

Перший піврік існування Української Академії Наук у Києві та начерк її праці до кінця 1919 року. — К., 1919. — С.40—51.

347

Українська Держава (квітень — грудень 1918 року). Документи і матеріали. — Т. 2. — С. 126.

348

Там само. — Т. 1. — С. 144.

349

Українська Держава (квітень — грудень 1918 року). Документи і матеріали. — Т. 2. — С. 194—196.

350

Сорочан Н. Утворення і діяльність Головного управління мистецтв і національної культури за Гетьма-

нату П. Скоропадського // Український консерватизм і гетьманський рух: історія, ідеологія, політика. — Ч. ІІІ. — К., 2006. — С. 133.

351

Там само. — С. 133—134.

352

Там само. — С. 135.

353

Українська Держава (квітень — грудень 1918 року). Документи і матеріали: у 2 т. — К.: Темпора, 2015. — Т. 2. — С. 169.

354

Там само. — С. 295—296.

355

Там само. — С. 188.

356

Сорочан Н. Утворення і діяльність Головного управління мистецтв і національної культури за Гетьмана-

ту П. Скоропадського // Український консерватизм і гетьманський рух: історія, ідеологія, політика. — Ч. ІІІ. — К., 2006. — С. 136.

357

Українська Держава (квітень — грудень 1918 року). Документи і матеріали. — Т. 2. — С. 206—207.

358

Там само. — с. 243—245.

359

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 253.

360

Українська Держава (квітень — грудень 1918 року). Документи і матеріали. — Т. 2. — С. 356.

361

Україна: Хроніка ХХ століття: Рік 1918. — С. 239.

362

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 253.

363

Україна: Хроніка ХХ століття: Рік 1918. — С. 360.

364

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 254.

365

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 227.

Учасники Всеукраїнського з’їзду Вільного козацтва. Чигирин, жовтень 1917 р.

У 1918 р. Українська Держава продемонструвала суттєві досягнення розвитку національного мистецтва. На справжнє свято української культури перетворився Перший з’їзд діячів українського пластичного мистецтва, скликаний 9—16 червня в Києві за ініціативи Товариства діячів українського пластичного мистецтва та культурної громадськості України, активістів пам’ятко-охоронного руху. Під час роботи зібрання в приміщенні Національної опери влаштовували виставки творів малярства, архітектури, скульптури, прикладного мистецтва, фотографій та книжкової графіки366. Поряд із переглядом мистецьких творів учасники зібрання мали можливість ознайомитися з кращими зразками української поезії. Про високий професійний рівень з’їзду свідчить список його організаторів: Г. Павлуцький, Ф. Ернст, Г. Нарбут, М. Зеров, А. Петрицький, П. Филипович та ін.

У цей час були зініційовані різні приватні та громадські проекти, які мали загальнонаціональне значення. У червні 1918 р., за повідомленням газети «Відродження», відбулося всенародне українське віче, яке оголосило про створення Комітету національної гідності. Інституція мала організовувати перенесення останків визначних українців із чужини до Києва та перепоховання гетьмана Івана Мазепи в Софійському соборі367. Професор Ю. Кулаковський, зокрема, розпочав створення музею-пантеону «Український некрополь», де мали бути зібрані матеріали про визначних діячів українського національного відродження від найдавніших часів до 1918 р.368. Вісімнадцятого червня 1918 р. у Києві відбувся благодійний показ творів українського кінематографа, організатори якого планували зібрати кошти на побудову пам’ятника загиблих під Крутами та Бахмачем. Уперше фільми було продемонстровано українською мовою369. Але чи не найбільш показовим стало відкриття в Ромнах на Полтавщині пам’ятника Т. Шевченкові, який було споруджено за ініціативи місцевого товариства «Просвіта» за проектом І. Кавалерідзе370.

Великого розмаху набула видавнича справа, продовжували видаватися і з’являлися нові українські часописи, мистецькі журнали, огляди літератури і преси. Д. Дорошенко називав «нечуваним» зріст видання української друкованої продукції. З метою поширення українських видань дрібні видавництва було об’єднано в один «Український видавничий союз», до якого також увійшли «Українбанк», «Дніпросоюз», «Центральний кооперативний комітет». «Весь край вкрився сіттю українських книгарень; по всіх залізничних кіосках зникли абсолютно російська книжка і преса, уступивши місце українській; кожне міністерство почало видавати свій орган українською мовою», — писав Д. Дорошенко371. За підрахунками Г. Рудого, у 1918 р. в Україні видавали найбільшу кількість газет — 306 найменувань (у 1917 р. — 183, у 1919 р. — 243)372. Але найбільшим був наклад українських підручників — 1 млн 620 тис. шкільних підручників для народних шкіл і 345 тис. — для середніх, на видання яких уряд виділив Міністерству освіти 2 млн крб373. Характеризуючи видавничу діяльність за часів гетьманування П. Скоропадського, сучасник писав, що 1918 р. «надовго може бути незрівнянним, недосяжним по кількости видань і накладів». За підрахунками С. Паночіні, у 1918 р. було видано 673 книжки мільйонними накладами374.

366

Нова Рада. — 1918. — 17 червня.

367

Відродження (Київ). — 1918. — 11 липня.

368

Там само. — 23 червня.

369

Нова Рада. — 1918. — 18 червня.

370

Відродження. — 1918. — 30 жовтня.

371

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 254.

372

Преса України: Газети 1917—1920 рр.: Бібліографічний покажчик (укладач Г. Рудий). — К., 1997. — С. 3.

373

Дорошенко Д. Історія України. — Т. ІІ. — С. 254.

374

Книгар (Київ). — 1919. — Ч. 20.

Міністр освіти Української Держави Микола Василенко

Отже, протягом гетьманування П. Скоропадського були закладені міцні підвалини для розвитку української освіти від початкової до вищої, планомірно введено українську мову як мову викладання в усіх державних навчальних закладах, які було створено протягом травня — листопада 1918 р. Вивчення української мови, літератури та історії стало обов’язковим навчальним курсом у всіх закладах освіти, які діяли в Україні напередодні 1917 р. Уряд надавав державну підтримку всім шкільним закладам, які засновано на громадських засадах і за ініціативи місцевих самоврядувань, забезпечував підручниками, організував мережу вчительських курсів з українознавства тощо. Поряд із реформою шкільної та вузівської освіти під опікою уряду перебували установи дошкільної та позашкільної освіти, культурно-просвітні заклади. За часів Української Держави в Україні було створено національну Академію наук із широкою мережею науково-дослідних інститутів, розвиненою науковою базою і найкращими українськими вченими. Створені в цей період основи освітньої політики заклали міцний ґрунт під національну школу та науку, які до сьогодні є справжньою гордістю українського народу.

Характеризуючи літературно-мистецьке життя України в добу П. Скоропадського, слід зазначити, що воно було органічно пов’язане з попереднім 1917 р., коли розпочався процес духовного оновлення України. Зростання національної свідомості в суспільстві, широка мережа громадських культурно-освітніх установ, творчих організацій забезпечили подальший розвиток української культури, який підтримувався державним фінансуванням. Діяльність відділів Міністерства освіти і національної культури, що опікувалися розвитком українського мистецтва, літератури, театру, кінематографа, книговидання, сприяла зміцненню і поглибленню перетворень у всіх сферах духовного життя України й закладала міцний фундамент для подальшого піднесення української культури.

У пошуках військової опори: спроби відродження козацького стану в Українській Державі

У добу Української революції українські уряди, політичні партії, громадські організації, окремі національні діячі намагалися мобілізувати українців, апелюючи до козацьких традицій, славного козацького минулого України, повчальних зразків боротьби за свободу та незалежність. Упровадження «козацького ідеалу» мало різноманітні прояви: використання козацьких символів під час агітації та пропаганди; стихійні громадські й урядові спроби формування «козацьких», «вільнокозацьких», «січових» товариств та підрозділів; і, врешті-решт, відродження козацького стану за часів Української Держави гетьмана Павла Скоропадського. Загалом ішлося про «використання козацької символіки як такого собі ідеологічного симулякру»375.

375

Кралюк П. Козацька міфологія України: творці та епігони. — Х., 2016. — С. 358.

Міністр закордонних справ Української Держави Дмитро Дорошенко

Революційна риторика мала бути простою і зрозумілою, а революційні символи загальновідомими і добре пізнаваними. Тому альтернатива «козацькій» риториці в революційній агітації та пропаганді навряд чи була. Серед знамен учасників стотисячної маніфестації в Києві 19 березня 1917 р. були й такі: «Хай живе на Вкраїні вільне козацтво!», «Самостійна Україна з гетьманом на чолі!»376 І хоча за закликами повернути «козацтво» стояли різні політичні сили, які вкладали в них різний зміст, головне, що у свідомості українців це асоціювалося з бажаною свободою, вільним життям, добробутом.

Українські лідери намагалися легітимізувати власні прагнення до національно-територіальної автономії внаслідок звернення до часів Б. Хмельницького. Уже перша відозва Товариства українських поступовців закликала до консолідації, покликаючись на найвідомішого гетьмана: «Одкиньмо на сей час усе, що роз’єднує, і пам’ятаймо тільки те, що нас єднає. Хай, як за батька Хмельницького, запанує у нас «воля і дума єдина»377. Делегація Центральної Ради в Петрограді в травні 1917 р., окрім політичних вимог, переймалася і поверненням до України «знамен та клейнодів (булави, бунчуків і т. п.), а також знамен городських українських полків»378. Центральна Рада, як колись козацькі гетьмани, ухвалювала універсали.

Військовослужбовці-українці російської армії також активно використовували козацьку термінологію та імена козацьких отаманів і гетьманів. Утворений у березні Український військовий клуб назвали іменем гетьмана Павла Полуботка379. Українізовані частини російської армії отримали гетьманські імена: П. Полуботка, Б. Хмельницького, П. Дорошенка, П. Сагайдачного. Змінилися і назви посад: солдати та офіцери іменували себе козаками і старшинами, а свої підрозділи — роями, сотнями, куренями.

Зрозуміло, що така «козацькість» була переважно зовнішньою, формальною і, до речі, не завжди відповідала реаліям минулого. Проте козацька «термінологія», доповнена згадками про «козацьку славу» і «часи Богдана Хмельницького», подразнювала свідомість, активізувала, спонукала до дій. Козацька символіка поряд з мало не сакральним ставленням до «батька» Тараса Шевченка слугувала простим і зрозумілим ідентифікатором «українськості», надто загальним, але чітким висловленням громадянської позиції.

Козацькі символи часто визначали не лише форму суспільної активності, а й її зміст. Селянство, яке не міркувало державно-правовими категоріями, розуміло започатковану Лютневою революцією демократизацію суспільного життя як повернення історичних форм народовладдя — віча, козацької ради, виборності керівництва380. До речі, саме цим можна пояснити активне використання «козацьких» атрибутів і в наступні роки: усіма українськими національними урядами, «батьками-отаманами» часів Директорії УНР і навіть більшовиками («червоне козацтво»)381.

Стихійна самоврядна ініціатива українців із перших днів революції часто мала «козацьке» забарвлення. Насамперед це стосується Вільного козацтва — парамілітарних сільських товариств, які об’єднувалися у волосні курені та повітові коші. Восени 1917 р. почали створювати також і міські загони вільного козацтва. Поширеним є твердження про 60 тисяч вільних козаків на початок жовтня 1917 р. І хоча цифра неточна і дискусійна (ішлося про загальну чисельність селян — членів козацьких товариств, а не чисельність більш-менш боєздатних добровольчих загонів), вона свідчить про масовість руху, а отже і вплив «козацької ідеї».

Окремі загони Вільного козацтва були активними і в охороні громадського порядку на місцях, стримуючи розгул злочинності, і в боротьбі з більшовицькими підрозділами взимку 1917—1918 рр. Але загалом Вільне козацтво організаційно не відбулося: з нього не вдалося створити ні нової міліції, ні нового війська. Хоча спроб було вдосталь — і урядових, і позаурядових.

У листопаді — грудні 1917 р. ні Генеральний секретаріат, ні Генеральна козацька рада (ГКР), створена в жовтні 1917 р. на І Всеукраїнському з’їзді Вільного козацтва, не змогли сформувати з чисельних, але розпорошених по селах, загонів Вільного козацтва ні сил для наведення порядку на місцях, ні бойових загонів, які б захистили українську владу від більшовицьких військ. Генеральна козацька рада, що осіла в Білій Церкві, не змогла захистити навіть себе, і в січні 1918 р. її розігнав більшовизований армійський підрозділ.

Вирішальною причиною невдач як Генеральної козацької ради (П. Скоропадський, якого на з’їзді заочно обрали наказним отаманом, у жовтні—грудні 1917 р. безпосередньо справами Вільного козацтва не займався і передовірив керівництво ГКР І. Полтавцю-Остряниці), так і Генерального секретаріату була вузькорегіональна обмеженість прагнень та діяльності, що домінували у вільнокозачих загонах. Проявившись уже в період зародження, із часом ця тенденція посилювалася. Головні принципи організації вільного козацтва — територіальність та виборність керівного складу — забезпечували стабільні позиції місцевого «автономізму» отаманів. Територіальна обмеженість дій або й бездіяльність отаманів були складником процесу самоізоляції та «автономізації» українських сіл.

До речі, П. Скоропадський стверджував, що ще в грудні 1917 р. зрозумів шкідливість виборного керівництва у воєнізованих підрозділах. Однак його спроби скористатися можливостями вільного козацтва (спроба поповнити вільними козаками 1-й Український корпус, замінити виборних отаманів призначуваними офіцерами, організувати звенигородських вільних козаків проти більшовиків під власним керівництвом) були невдалими. Запізнілою і невдалою була і спроба міністра М. Порша створити для внутрішньої охорони повітів на платній основі Реєстрове Вільне козацтво на чолі з призначуваними керівниками. Обираючи між призначуваними владою керівниками загонів та виборними отаманами, діяльність яких набувала в очах селян абсолютної легітимації на підставі рішень сільських сходів, селянство-козацтво віддавало перевагу останнім.

Не варто забувати й про настрої селянства, яке через призму власного розуміння понять «право», «закон», «справедливість», особливо схвально сприймало більшовицькі заклики «Грабувати награбоване!». Обрані на сільському сході або й самопроголошені селяни-козаки, до того ж переважно молодь, навряд чи могли висловлювати думку, відмінну від «загальнонародної» позиції сільського натовпу. Тому сільські загони вільного козацтва часто були безпорадними протистояти погромам, які чинили їхні односельці. І це в тому випадку, якщо вони намагалися зупиняти погроми, а не самі брали в них участь. Тобто існували органічні вади вільного козацтва, що визначали його слабкість, аморфність, нездатність піднятися вище рівня самооборони села від чужинців.

П’ятого квітня 1918 р. міністр військових справ УНР О. Жуковський підписав наказ «Про висловлення подяки Вільному козацтву». Після визнання заслуг вільного козацтва в захисті української державності в наказі констатовано, що козаки мають «перейти до своєї звичайної праці», тобто м’яко і завуальовано було оголошено розпуск анархо-демократичних воєнізованих загонів382. «М’якість» полягала ще й у тому, що згідно зі «словесним наказом» міністра вільні козаки могли далі існувати як «культурна сила», а також мали можливість потрапити до повітових охоронних сотень, яких би утримувало місцеве самоврядування і які б підпорядковувалися призначуваним повітовим комендантам383.

Очевидно, саме «м’яка» позиція військового міністра відносно вільнокозачого руху дала можливість, з одного боку, урятувати від повної ліквідації окремі загони козацтва, підпорядкувавши їх повітовим військовим комендантам і надавши статусу місцевих загонів самооборони384, а з іншого — дала змогу деяким українським діячам, водночас із роззброєнням, уживати заходів для відновлення зруйнованих за часів більшовицької влади осередків Вільного козацтва385.

Проте саме в цей час німецькі та австро-угорські підрозділи ліквідовували останні легальні осередки Вільного козацтва, роззброюючи козаків та арештовуючи отаманів. Деякі вільнокозачі відділи перейшли на нелегальне становище, приховавши частину зброї386. У жодному разі остаточно ліквідувати вільнокозачий рух уряд УНР не встиг. Цьому завадив державний переворот 29 квітня 1918 р., що привів до влади генерала П. Скоропадського.

У багатьох антиурядових виступах травня — серпня 1918 р. на Київщині, Катеринославщині, Поділлі ініціативна та керівна роль належала саме отаманам Вільного козацтва, але навіть вони не вийшли за межі локальних дій. Їх діяльність загалом не поширювалася за межі повітів і позначалася насамперед більшою порівняно з іншими повстанцями злагодженістю повстанських дій.

Зі свого боку гетьман П. Скоропадський ужив до Вільного козацтва репресивні заходи. Ініційоване самостійником І. Луценком скликання всеукраїнського з’їзду козацтва було заборонене, а 30 травня гетьман звернувся до військового міністра з «відручним листом», у якому йшлося про те, що «всі приватні і вільнокозачі організації …з нинішнього дня касуються і об’являються недійсними…»387 Щоправда, визнаючи заслуги козацтва в боротьбі за українську державність, П. Скоропадський проголошував необхідність його відродження і відповідно подавав наведене вище ліквідаційне розпорядження як перший необхідний реорганізаційний крок на цьому шляху388. Проте, зважаючи на розгортання саме в цей час повстанського руху, «відручний лист» насамперед завдавав удару по його організаційних осередках — громадах вільного козацтва, остаточно поставивши їх поза законом.

В умовах репресивного тиску на Вільне козацтво дещо нелогічними є розроблювані під керівництвом гетьмана П. Скоропадського проекти щодо відновлення козацтва, про які було заявлено в контексті проголошеного державного курсу на повернення кращих національно-історичних традицій минулого. Проте, як відзначає О. Тимощук, «використання П. Скоропадським Гетьманату як національної традиції в організації державного правління в Україні неминуче повинно було поставити питання про його ставлення до козацтва»389.

Задеклароване відродження козацтва трактували як черговий етап у розвитку вільнокозачого руху, а його ініціаторами стали сподвижники гетьмана — деякі колишні діячі Вільного козацтва, насамперед генеральний писар І. Полтавець-Остряниця.

376

Українська Центральна Рада. Документи і матеріали. — К., 1996. — Т. 1. — С. 48.

377

Національні процеси в Україні: історія і сучасність. Документи і матеріали. — К., 1997. — Ч. 1. — С. 402.

378

Кедровський В. 1917 рік. Спогади члена Українського військового генерального комітету і товариша секретаря військових справ у часі Української Центральної Ради. — Вінніпег, 1967. — С. 179.

379

Український національно-визвольний рух. Березень—листопад 1917 року: Док. і матеріали. — К., 2003. — С. 60.

380

Лозовий В.С. Проблеми політичної культури українського селянства в добу Центральної Ради (1917—1918 рр.) // Проблеми історії України ХІХ—ХХ ст. — К., 2006. — Вип. ХІІ. — С. 167.

381

Задунайський Б. Бойове мистецтво та військова спадщина українських козаків у кінці ХІХ — на початку ХХІ ст. — Донецьк, 2006. — С. 132—133, 143—166; Чоп В. М. Махновський рух в Україні 1917—1921 рр.: проблеми ідеології, суспільного та військового устрою: автореф. дис. … канд. істор. наук. — Запоріжжя, 2002. — С. 9—10.

382

Вісник Ради Народних Міністрів Української Народної Республіки. — 1918. — 27 квітня.

383

ЦДАВО України. — Ф. 1076. — Оп. 1. — Спр. 11. — Арк. 110.

384

ЦДАВО України. — Ф. 1077. — Оп. 1. — Спр. 40. — Арк. 94; Янов М. Кіш УВК в Чернігові // Українське козацтво. — 1973. — Ч. 2 (24). — С. 32—34.

385

Нова Рада. — 1918. — 5 березня (20 лютого); Народна воля. — 1918. — № 57. — 19 (6) квітня; Самостійник. — 1918. — Ч. 2. — 14 квітня; Верхньодніпровське життя. — 1918. — 13 квітня, 18 квітня; ЦДАВО України. — Ф. 1077. — Оп. 1. — Спр. 68. — Арк. 10зв.

386

Тютюнник Ю. Революційна стихія // Дзвін. — 1991. — № 8. — С. 100; Лимаренко Д. Південно-західний кіш Вільного козацтва // Українське козацтво. — 1979. — Ч. 3 — 4 (56 — 57). — С. 46; Михайлик М. Українське село в часи націон. революції // Літопис Червоної Калини. — 1934. — Ч. 1. — С. 14.

387

ЦДАВО України. — Ф.1074. — Оп. 2. — Спр. 2. — Арк. 84зв-85.

388

ЦДАВО України. — Ф.1074. — Оп. 2. — Спр. 2. — Арк. 84зв-85.

389

Тимощук О. В. Охоронний апарат Української Держави (квітень — грудень 1918 р.). — Харків, 2000. — С. 305.

Гетьман П. Скоропадський з найближчим оточенням. Справа від нього І. Полтавець-Остряниця. Фото 1918 р.

Уже в програмі Української Народної Громади, на чолі якої П. Скоропадський прийшов до влади, знаходимо не конкретизовану, але дуже привабливу «обіцянку» козакам (щоправда, не зрозуміло, про кого йдеться — нащадків колишніх «справжніх» козаків чи «козаків» новітніх): «…В первую очередь должно получить землю казачество, трудами и кров’ю которого создалась сама Украина»390. Такі загальні заяви мали свій розрахунок: навіть прості селяни (без козацьких пращурів), які побували у вільнокозачих громадах, могли б сподіватися отримати зиск від гетьманської влади. У перших законодавчих актах нової влади — «Грамоті до всього українського народу» та «Законах про тимчасовий державний устрій України» — окремо (окрім просто громадян) виділено таку категорію громадян, як козаки, акцентувавши на першості козацтва391.

У вже згадуваному «Відручному листі Гетьмана України про ліквідацію приватних і вільнокозацьких організацій і створення Козацької Ради» зазначено, що козацтво «…може стати при державній допомозі сталою армією для своєї вітчизни»392. На противагу Центральній Раді, що, як стверджувалося, утискувала козацтво, гетьман нібито «твердо і непохитно стояв на своїй меті будування великокозацької України і її національного війська, яке тільки одно може бути дійсним її оборонцем»393, а тому вирішив «прийняти всі заходи до того, аби козаччина, в яку війде цвіт української людности, стала дійсно провідником національної ідеї і великим кадром будучої Української Козацької Армії»394.

Окрім ліквідації всіх «приватних і вільно-козачих» організацій та перейменування «вільних козаків» на «козаків», гетьман доручив військовому міністрові «негайно скласти козацьку Раду для праці по виробі статуту для організації козацтва на Україні, так щоб ці організації з’явились дійсно корисними і певними при будуванні Укр. держави й Армії»395. Безпосередньо запровадження нового козацтва мало початися після розроблення відповідного статуту та ухвалення закону про козацький стан, права та привілеї козаків, визначених на основі стародавніх традицій та універсалів і грамот гетьманів України396.

За розлогою і пишною «козацькою» риторикою проглядається цілком прагматична мета гетьманської влади — знайти соціальну і військову опору. Відроджуючи козацтво як окремий привілейований стан, П. Скоропадський прагнув здобути підтримку заможного селянства. Опора на національно свідоме і економічно міцне сільське населення України дала б можливість, на його думку, здійснити низку вкрай необхідних країні реформ, і насамперед аграрну397.

Зокрема, важливою була реорганізація Збройних сил. У цій сфері урядовці гетьмана зіткнулися з кількома складними проблемами. Побоюючись напливу до військових частин прихильників ліворадикальних політичних угруповань, гетьман у травні 1918 р. зупинив призов до армії. Планували розробити таку систему комплектування війська, яка поклала б увесь тягар військової повинності знову ж таки на заможне сільське населення398. А створене на його основі козацтво мало стати, на думку гетьмана, «великим кадром будучої української козацької армії»399. Дмитро Дорошенко з цього приводу писав: «Досвід з сердюцькою дивізією, набраною з синів заможніх хліборобів, дав дуже гарні результати. Це само собою викликало думку про відродження старих історичних козацьких традицій, як способу підняти серед населення патріотичний настрій і національну свідомість — противагу руїнницьким гаслам соціяльної усобиці. Знову ж таки досвід з т.зв. Вільним Козацтвом 1917 р. показував, що при свідомому своєї мети й розумному керуванні, при зручно переведеній організації можна досягти серйозних результатів і утворити серед самого населення кріпку організовану й озброєну верству, яка стояла б на сторожі інтересів ладу й спокою в Українській Державі. Ці міркування й привели Гетьмана до думки про відродження українського козацтва як окремого стану»400.

Іншою важливою проблемою військового будівництва була кадрова політика. Двадцять першого травня 1918 р. у доповідній записці військовому міністрові начальник генерального штабу Олександр Сливинський та його помічник Микола Какурін указували, що «…офицерский корпус прежде обратного его приема в армию нуждается в особенно сильном просеивании, чтобы не скомпрометировать окончательно новых формирований. Страсть к политиканству и как следствие этого — к интриганству развилась довольно сильно. Дисциплина совершенно исчезла и не только среди младших чинов»401.

Віддавши перевагу фаховому принципу під час комплектування офіцерського корпусу, військове міністерство 15 липня 1918 р. видало наказ про звільнення офіцерів, які були мобілізовані до армії під час війни у званні прапорщика або були випускниками училищ скороченого курсу, а також тих, що отримали офіцерські звання за бойові заслуги. Але при тому не було враховано, що саме до цих категорій належала більшість молодих українських офіцерів-патріотів402. Це загрожувало денаціоналізацією армії і стимулювало перехід звільнених офіцерів до табору ворогів гетьмана. Оптимальним виходом із такого становища, на думку М. Омеляновича-Павленка, було залучення згаданої національно-свідомої категорії офіцерства до служби у відродженому козацтві403.

390

Геращенко Т. С. Українська Народня Громада // Вісник Київського державного лінгвістичного університету. Серія «Історія, економіка, філософія». — К., 2000. — Вип. 4. — С. 210.

391

Слюсаренко А. Г., Томенко М. В. Історія української конституції. — К., 1993. — С. 86—88.

392

Державний вісник. — 1918. — 2 червня.

393

Державний вісник. — 1918. — 2 червня.

394

Державний вісник. — 1918. — 2 червня.

395

Державний вісник. — 1918. — 2 червня.

396

Державний вісник. — 1918. — 2 червня.

397

Скоропадський П. Спогади. Кінець 1917 — грудень 1918 рр. — Київ; Філадельфія, 1995. — С. 50 — 51.

398

ЦДАВО. — Ф. 4547. — Оп. 1. — Спр. 1. — Арк. 99.

399

ЦДАВО. — Ф. 1074. — Оп. 2. — Спр. 2. — Арк. 84зв.

400

Дорошенко Д. Історія України 1917—1923. — Т. 2. Українська Гетьманська Держава 1918 року. — Ужгород, 1930. — С. 251.

401

ЦДАВО. — Ф. 1074. — Оп. 1. — Спр. 11. — Арк. 32зв — 33.

402

Гаврилюк Г.І. Кадрова політика Військового міністерства Української держави і проблема комплектування армії в травні — листопаді 1918 р. // Вісник Харківського університету. — 1998. — № 401. — С. 113.

403

Омелянович-Павленко М. Спогади командарма (1917—1920). — К., 2007. — С. 93.

Генерал О. Рогоза — військовий міністр Української Держави. Фото 1918 р.

Крім того, відродження козацтва мало сприяти і розв’язанню деяких зовнішньополітичних проблем. Як зазначає Н. Полонська-Василенко, гетьман сподівався у такий спосіб «втягти в орбіту Української Держави інші козацькі землі»404 — ішлося насамперед про Кубань, яку гетьманський уряд планував приєднати до України405. Тобто відродження козацького стану розуміли як важливий засіб розв’язання низки державних проблем. Це покладало велику відповідальність на тих, хто мав безпосередньо втілювати цю ідею в життя. Проте від початку єдності й одностайності серед причетних до розроблення козацької реформи не було. І влітку 1918 р., коли розробляли проекти та проводили попередню роботу, і восени, коли козацькі проекти почали впроваджувати в життя, окрім діяльності військового міністерства та Ради Міністрів у цьому напрямі, чітко простежується дещо відмінна «активність» генерального писаря І. Полтавця-Остряниці.

За дорученням гетьмана військовий міністр О. Рогоза 16 червня видав наказ, згідно з яким для розроблення статуту при військовому міністерстві потрібно створити Генеральну козацьку раду, головування в якій міністр брав на себе. На думку міністра, Генеральна козацька рада мала взяти на себе «б) організацію козацтва на місцях, маючи на меті, що козацтво під час війни повинно являти собою міцну озброєну силу, що працює спільно з постійною сталою армією. в) Заходи до підвищення національної свідомості й відродження бойових традицій Козацтва. г) Заходи до підготовки молодого покоління в дусі любови до батьківщини, фізичного і морального удосконалення, маючи на увазі, що кожний син самостійної України повинен бути готовим в кожну хвилину стати до захисту Рідної Землі»406. Перше засідання новоутвореної Генеральної козацької ради мало відбутися 19 червня 1918 р. у палаці гетьмана407.

Проте 29 червня О. Рогоза видав інший наказ, яким створював при військовому міністерстві «козачий відділ» у складі полковника К. Блохіна та хорунжого Яблонського408. Але Генеральна козацька рада почала працювати на день раніше, із 28 червня, поза контролем військового міністра.

Отаманом ГКР став сам гетьман, а його заступником — Микола Устимович. До президії Ради ввійшли також Євген Лібов, Микола Гоголь-Яновський, Андрій Глинський, Єфим Котов-Коношенко, архімандрит Арсеній, Іван Полтавець-Остряниця, Микола Лорченко, Олександр Вишневський, Олександр Сахно-Устимович, Ничипор Блаватний. Планували запросити також Миколу Лівицького для завідування кооперативним відділом.

Рада складалася з кількох відділів: організаційний, мобілізаційний, культурно-просвітницький, агітаційний, відділ організації козацьких братств, інспекторський, інформаційний та відділ козацької кооперації409. При Раді також було сформовано отаманську кінну сотню (командир — полковник О. Сахно-Устимович)410.

Для співпраці з військовим міністерством ГКР ухвалила постанову, згідно з якою на чолі утвореного при Раді організаційного відділу мав стати генеральний хорунжий М. Фисенко, який підпорядковувався б голові ГКР і лише в «справі муштровій» — військовому міністрові. М. Фисенку було доручено прийняти всі справи в полковника Блохіна і взятися до роботи411. Це рішення впроваджене відповідним наказом гетьмана дещо по іншому: згідно з гетьманським наказом при Генеральному штабі був утворений Організаційний відділ із формування козацького війська. Його очолив спочатку М. Фисенко, а з 15 вересня — військовий старшина В. Волковицький412. Хоча оргвідділ продовжував працювати і при Раді. Такі «реорганізації» і боротьба за першість, що тривали від початку, на нашу думку, можна пояснити помітним впливом на гетьмана І. Полтавця-Остряниці, який у такий спосіб мав можливість «коригувати» заходи військового міністерства.

І. Полтавець відіграв не останню роль в організації гетьманського перевороту413. Крім того, серед кандидатів на гетьмана, яких, зокрема, пропонувала німецька військова контррозвідка був і «політичний авантюрист» І. Полтавець414. Прийшовши до влади, П. Скоропадський уже 1 травня окремою грамотою «пожалував» військовому старшині І. Полтавцю звання генерального писаря України і залишив «при особі власній як радника і відаючого канцелярією гетьманською в відзнаку чого надаєм йому цю грамоту і клейнодами генерального писаря жалуєм»415.

Незважаючи на певну театральність, якою було обставлено діяльність генерального писаря (про це є багато свідчень), насправді І. Полтавець мав достатньо владних повноважень. Генеральному писарю була підпорядкована Власна канцелярія гетьмана. Він користувався правами командира бригади. До його обов’язків належало виконання особистого офіційного листування гетьмана та його особистих доручень: складання проектів офіційних документів, листів, вітань; представлення до державних нагород осіб, безпосередньо підлеглих гетьманові; інформування преси про гетьманське життя. Генеральний писар повинен був усюди супроводжувати гетьмана: на виїздах і виходах, на парадах, оглядах, під час мандрівок. (Не випадково на багатьох світлинах, де гетьман П. Скоропадський в оточенні «свити», є й І. Полтавець). Передбачено було, що його посада могла поєднуватися з посадою «Генерального Писаря Генеральної Ради Військ Козацьких».

Лише генеральний писар міг заходити до гетьмана для особистої доповіді як за відповідним графіком, так і в будь-який час за потреби. Йому був підпорядкований також особистий лікар гетьмана. Помічники генерального писаря та старшини для доручень мали права командирів батальйонів416.

Чимало мемуаристів, описуючи зустрічі з гетьманом П. Скоропадським, обов’язково згадують про І. Полтавця. Ось що пише Дмитро Дорошенко: «Я завжди, скільки міг, настоював в розмовах з Гетьманом на потребі використати всіх національно настроєних старшин, щоб притягти їх до служби. Одначе І. В. Полтавець-Остряниця, до котрого в таких випадках відсилав Гетьман, мав якісь власні міркування і здається, більше цікавився реставрацією стародавнього козацтва та вигадуванням нових уніформ, ніж творенням регулярної української армії»417.

В. Євтимович також приділяє багато уваги І. Полтавцю:

«[…] Полтавець-Остряниця — це був великий знавець придворної етикети й звичаїв — побутовщини з часів давнішої Гетьманщини й під цим поглядом надавався ліпше на Головного Церемонімайстра, ніж на Генерального Писаря.

[…] Полтавець-Остряниця виглядав так, ніби зіскочив зі старого портрета.

[…] Гетьман тримається з натуральною простотою та зичливістю […] під цим оглядом дуже відріжняється від свого Генерального писаря, у якого занадто є пози…»418.

Роль І. Полтавця у владній ієрархії описав у спогадах начальник штабу гетьмана Борис Стелецький: «Его роль сводилась к составлению проекта речей произносимых гетьманом, различного рода официальных писем сугубо национального характера и вообще всего то[го], что должно было придать деятельности Скоропадского ярко украинскую окраску и сблизить его с украинскими самостийницкими кругами»419. Б. Стелецький також називає інших, окрім генерального писаря, осіб, які могли впливати на рішення гетьмана, — державний радник Олександр Палтов, особистий ад’ютант Гнат Зеленевський та начальник гетьманського штабу, тобто сам Борис Стелецький. Він також згадує про вплив на зміст офіційних документів, що їх підписував гетьман, керуючого Міністерством закордонних справ Дмитра Дорошенка420. Проте у складних ситуаціях вирішальне слово було не за ними: «Полтавець и Дорошенко стремились всегда внести в слова гетьмана наибольшую рознь с Россией, а Палтов и Начальник Штаба употребляли все усилия сгладить эти отношения и сделать их для общерусского направления не столь вредными. Если же все таки Скоропадский склонялся на сторону Полтавца и Дорошенко, то противная сторона приглашала на это совещание супругу гетьмана, которая являлась как бы случайно и как женщина очень от природы умная находила способ примирить стороны и убедить своего мужа»421.. Отже, І. Полтавець був вагомим, але далеко не єдиним, «центром впливу» в оточенні П. Скоропадського.

404

Полонська-Василенко Н. Історія України: 1900—1923 рр. — К., 1991. — С. 92.

405

Дорошенко Д. Історія України 1917—1923. — Т. 2. — Ужгород, 1930. — С. 197.

406

ЦДАВО. — Ф. 1074. — Оп. 1. — Спр. 2а. — Арк. 55зв.

407

ЦДАВО. — Ф. 1074. — Оп. 1. — Спр. 2а. — Арк. 56.

408

ЦДАВО. — Ф. 1074. — Оп. 1. — Спр. 2а. — Арк. 81.

409

ЦДАВО. — Ф. 1216. — Оп. 1. — Спр. 268. — Арк. 1-6зв., 10зв.

410

ЦДАВО. — Ф. 3293. — Оп. 1. — Спр. 3. — Арк.31.

411

ЦДАВО. — Ф. 1216. — Оп. 1. — Спр. 268. — Арк. 6.

412

ЦДАВО. — Ф. 1077. — Оп. 1. — Спр. 19. — Арк. 219.

413

Геращенко Т. С. Українська Народня Громада // Вісник Київського державного лінгвістичного університету. Серія «Історія, економіка, філософія». — К., 2000. — Вип. 4. — С. 207.

414

Політична історія України ХХ століття. — Т. 2. — К., 2003. — С. 218.

415

ЦДАВО. — Ф. 3293. — Оп. 1. — Спр. 7. — Арк. 10.

416

Тимощук О.В. Охоронний апарат Української Держави (квітень — грудень 1918 р.). — Харків, 2000. — С. 224—225.

417

Дорошенко Д. Мої спомини про недавнє-минуле (1914—1920). — Мюнхен, 1969. — С. 335—336.

418

Євтимович В. Ставлення в Гетьмана. Уривок зі споминів. — Торонто, 1937. — С. 7—9.

419

ЦДАВО. — Ф. 4547. — Оп. 1. — Спр. 1. — Арк. 134.

420

ЦДАВО. — Ф. 4547. — Оп. 1. — Спр. 1. — Арк. 123, 135.

421

ЦДАВО. — Ф. 4547. — Оп. 1. — Спр. 1. — Арк. 135—136.

Гетьман Павло Скоропадський із родиною. Фото 1918 р.

Протягом червня — липня статутний відділ Головного військово-юридичного управління спільно з Власною канцелярією гетьмана підготували проект «Статуту Генеральної Козацької Ради», у якому визначено її завдання, склад, штатний розклад і адміністративний поділ козацтва та кошти на утримання як самої Ради, так і козацтва загалом422. Згідно з цим Статутом «нагальними» завданнями ГКР було: «1) Поновлення історичного Українського Козацтва для утворення Української з усіма її історичними традиціями Держави під владою Гетьмана. 2) Утворення твердої опори для проведення в життя та свідомість Українського народу всіх реформ, викликаних обставинами сучасного менту та маючих на меті добро всього народу і козацтва окремо»423.

На підставі цих завдань визначено головні напрями діяльності ГКР: «1) Прищеплення серед людності України здорових, з погляду державної вигоди, ідей та поширення Української ідеї Державності методом зразку виключно, себто формування з хліборобів-власників (козаків) організованих військових частин для боротьби з анархічними виступами проти порядку на Україні, під яким би прапором ті виступи не робилися. 2) Проведення в життя заходів до об’єднання та організації хліборобів України всіма, які матимуться при існуючих обставинах, засобами. 3) Культурно-просвітня праця на місцях»424. Тобто Генеральна козацька рада мала два головних напрями діяльності — військово-організаційний та культурно-просвітницький. Вона мала перебувати на повному державному утриманні, а крім того, додатково отримувати кошти на «організацію українського козацтва»425.

У липні 1918 р. у державній друкарні надруковано «Статут українських козаків», автором якого був особисто І. Полтавець. Незважаючи на назву, цей документ фактично є проектом програми нового «козацько-хліборобського» політичного угруповання. Його положення переважно були скопійовані з програми Української демократично-хліборобської партії426, але із суттєвою відмінністю: владу в Україні повинен був очолювати гетьман, а державний лад мав базуватися на «підвалинах політичного і національно-історичного минулого козацької України»427.

Лейтмотивом політичної частини «Статуту» був заклик до єднання всіх національних сил навколо ідеї української державності та припинення міжпартійної боротьби: «Щодо сучасного керування Україною, то козачество вважає, аби на чолі його стали люде з великім національним почуттям і патріотично виховані до рідного краю, а також досить державно освічені, не рахуючись з їх класовим положенням»428.

Найважливішим з економічних питань І. Полтавець визначив аграрну реформу, яка повинна була перетворити Україну в майбутньому на «край високо розвиненого, інтенсивного хуторського хозяйства». У зв’язку із цим зазначено, що «козачество безумовно визнає необхідним негайно приступить до широких аграрних реформ для блага хліборобського населення України, положивши в основу їх незиблеме право власности, відповідаюче ісконним і незмінним переконанням українця козака-хлібороба»429.

Статут також проголошував потребу забезпечення широких загальнолюдських та демократичних прав і свобод, рівність громадських прав для всіх, ліквідацію будь-яких станових привілеїв.

Компромісною та виваженою була позиція і в мовному питанні. Наголошуючи на нагальній потребі поширення освіти та культури, І. Полтавець визнавав, що це питання має розвиватись «еволюційно», і тому «козачество стоїть за повільну українізацію нашого культурно-національного життя по наших зденаціоналізованих городах і за частинне, в мірі потреби, вживання ще де який час російської мови для вислову українських по духу і напрямку ідей»430.

Водночас відчутною є жорсткість і твердість у ставленні до представників інших національностей та до їхнього права на владу: «Як партія козацько-хліборобська ми дбатимемо, щоб хліборобська частина української демократії заняла в процесі творення нашого вільно-козачого життя таке становище, яке відповідає її кількости (85 % всієї людности) і силі. Політична влада в Україні повинна належати представникам українського козацтва і селянства — город не повинен діктувати свою волю українському козаку-хліборобу.

[…] За горожанами України неукраїнської національності ми визнаємо всі їхні культурно-національні права. Але одночасно ми маємо вимагати од національних меншостей, які живуть на нашій землі, щоб інтереси цієї землі були для них так само близькі та дорогі, як і для нас, і щоб ідея Вільної України зустріла в них не ворогів, а прихильників і оборонців. Всякі ж шкідливі заходи меншостей, ми козаки будемо поборювати всими силами»431.

422

Тимощук О. В. Охоронний апарат Української Держави (квітень — грудень 1918 р.). — Х., 2000. — С. 308.

423

ЦДАВО. — Ф. 3293. — Оп. 1. — Спр. 1. — Арк. 83.

424

ЦДАВО. — Ф. 3293. — Оп. 1. — Спр. 1. — Арк. 83зв.

425

ЦДАВО. — Ф. 3293. — Оп. 1. — Спр. 1. — Арк. 88.

426

Див.: Українські політичні партії кінця ХІХ — початку ХХ століття. Програмові і довідкові матеріали. — К., 1993. — С. 129—143.

427

Статут українських козаків. — К., 1918. — С. 6.

428

Статут українських козаків. — К., 1918. — С. 6.

429

Статут українських козаків. — К., 1918. — С. 7.

430

Статут українських козаків. — К., 1918. — С. 7.

431

Статут українських козаків. — К., 1918. — С. 5.

П. Скоропадський зі свитою після візиту до німецького командування

У Статуті передбачені достатньо демократичні можливості вступу до козацьких громад. Козаком міг стати «…кожний українець, не лічучись з його класовим положенням, але не обмежений в правах по уголовним законам»432. У зв’язку із цим першочерговим завданням було домогтися «…щоб всі козаки, як ті, які рахуються такими з стародавніх часів, так і вільні, які склалися під час революції, були стверджені в козацькому стані»433.

Основною умовою вступу було визнання Програми та Статуту козацького товариства.

При цьому йшлося про формування насамперед козацьких громад, до складу яких увійшли б не лише самі козаки, а й їхні сім’ї, члени яких також вважалися б козаками. Козацьке товариство повинно було мати права юридичної особи, а його члени поділялися на дійсних, почесних, стариків і козаків. На чолі козацьких громад була ГКР, а безпосереднє керівництво здійснювали місцеві ради з виборними отаманами на чолі.

Окрім того, для формування з козаків бойових підрозділів при кожній громаді мала бути заснована січова організація як «спортивно-військовий відділ», що готувала до військової служби «муштрові сотні»434.

У Статуті достатньо детально регламентовано нові козацькі порядки, аж до детального опису одягу, клейнодів, відзнак, прапорів та хоругв (як уже зазначено, до цього І. Полтавець мав хист і бажання). Проте в ньому чітко не визначено стосунків козацтва та регулярної армії, ставлення козаків до військового обов’язку. Згадка про «військову владу», за розпорядженням якої козаки мали б нести державну охорону, дає підстави думати, що козацтво від загальної військової повинності мало бути звільнене435.

Водночас є інша характерна річ — сформоване козацтво мало перебрати до своїх рук владу на місцях: «Аби в тих селах, містах та хуторах України, які будуть складатись з козаків, вся адміністративна влада переходила до рук їхніх отаманів»436. Як і за часів Центральної Ради, І. Полтавець пропонував передати владу на місцях козацьким отаманам.

Десятого серпня гетьман затвердив проект закону про відновлення українського козацтва і скерував його до Ради Міністрів. Згідно із законом ключову роль у відродженні та діяльності козацтва мала відігравати разом із гетьманом ГКР, а умови прийому в козацтво, права козаків, вибори членів місцевих рад тощо визначав би козацький статут437.

До козацької реформи готувалися ґрунтовно й інтенсивно. Окрім уже проаналізованого, слід згадати чисельні та деталізовані проекти штатних розписів козацьких підрозділів, кошторисів, у яких розраховано суми державного фінансування козацтва, подано доповідні та пояснювальні записки, у яких обґрунтовано потребу відродження козацтва в Україні438. Більшість із цих документів розробляв Організаційний відділ по формуванню козацького війська при Генеральному штабі, очолюваний М. Фисенком. Саме М. Фисенко розробив проект «Статуту про Українське Козацьке військо», що розкриває важливі деталі козацької реформи і має принципові відмінності від «Статуту» І. Полтавця.

У «Статуті про Українське Козацьке військо» запропоновано формувати козацьке військо лише з представників заможного селянства. Серед останніх перевагу знову-таки надавати козацьким нащадкам. Усі інші заможні селяни могли перейти до козацького стану тільки після чотирирічної служби у війську. Одночасно сім’ї колишніх козаків, які не спромоглися дати жодного представника для військової служби, відраховували з козацького стану.

Козацьке військо мало бути деполітизованим і беззастережно відданим Україні та гетьманові. На службу козакам треба було йти з власними кіньми і військовим спорядженням. За все це вони отримували низку привілеїв: їх звільняли від загальної військової повинності, вони несли службу лише на території власного повіту, належну їм землю, площа якої була б не меншою, ніж 30 десятин, закріплювали за ними у спадкове володіння і її не можна було продавати за борги. Козаки мали право постійно тримати при собі зброю. Їхні господарства звільняли від будь-яких державних грошових чи натуральних повинностей (крім внесків на потреби козацького війська). Передбачалося також створення початкових і середніх військових навчальних закладів для дітей козаків, надання грошової допомоги сім’ям загиблих і непрацездатних козаків тощо439.

Однак, незважаючи на швидку «теоретичну» розробку реформи, її законодавче затвердження затягувалося. Опір чинила Рада Міністрів, яка двічі відправляла законопроект на доопрацювання, намагаючись обмежити нове козацтво статусом приватної організації без будь-яких публічно-правових функцій.

Початкову позицію міністрів та зміну їхніх поглядів легко простежити за протоколами засідань Ради Міністрів:

Засідання 14 серпня 1918 р.: «Постановили: а) признать, что проектируемое козачество должно являться организацией, пользующейся поддержкой со стороны государства, но не осуществлять непосредственно публично правовых функций, почему в Статуте ея, утверждаемом вне общего законодательного порядка, не должны иметь места постановления, регулирующие такие вопросы, как отношения Казачьих Рад к общим государственным установлениям, военным и гражданским, или отношение Козаков к несению общей воинской повинности…»440

432

Статут українських козаків. — К., 1918. — С. 10.

433

Статут українських козаків. — К., 1918. — С. 5.

434

Статут українських козаків. — К., 1918. — С. 12.

435

Статут українських козаків. — К., 1918. — С. 12.

436

Статут українських козаків. — К., 1918. — С. 8.

437

ЦДАВО. — Ф. 1064. — Оп. 1. — Спр. 18. — Арк. 9—10.

438

Див.: ЦДАВО. — Ф. 3293. — Оп. 1. — Спр. 1.

439

ЦДАВО. — Ф. 3293. — Оп. 1. — Спр. 1. — Арк. 39—42.

440

ЦДАВО. — Ф. 1064. — Оп. 1. — Спр. 6. — Арк. 167зв.

1918 р.

Засідання 29 серпня 1918 р.: «Обсудив все произведенные в заседании Совета Министров соображения, высказанные как за учреждение вольного казачества в той форме, которую предлагает особое совещание, законодательным путем, так и учреждение его на началах общественной организации путем утверждения особого для него устава, Совет Министров большинством 6 голосов против 5 высказался за учреждение вольного казачества как частной организации и за утверждение положеного проекта в виде устава, поручив вместе с тем Державному Секретарю придать ему редакцию соответствующую тем положениям, которые были одобрены Советом Министров в настоящих заседаниях»441.

І нарешті, засідання Ради Міністрів 7 жовтня, на якому, імовірно під тиском гетьмана, прийнято принципово інше рішення: «а) Законопроект о возстановлении Украинского козачества одобрить в той редакции, которая уже была одобрена Советом Министров, придав Украинскому козачеству государственный характер.

Настоящее положение принято Советом Министров большинством всех голосов против голоса Министра Исповеданий В. В. Риньковского, полагавшого, что за организацией козачества следует сохранить частный характер.

б) Ассигновать 100 000 крб в распоряжение Пана Гетмана на расходы, связанные с организацией Украинского козачества»442.

Показником ставлення Ради Міністрів до проекту відродження козацтва була мізерна сума, виділена на його реалізацію. Для порівняння — на підтримку книгонош у цей же час було асигновано 110 тис. крб443.

Урешті-решт 16 жовтня 1918 р. був виданий гетьманський Універсал про відновлення козацтва, у преамбулі якого проголошено необхідність «відродити козацтво по всіх місцях його історичного існування на Україні, покладаючись в основі його відродження на ті козацько-лицарські традиції, що донесла нам історія наша з доби минулої боротьби козацької України за свою волю»444.

На чолі відновленого козацтва став сам гетьман. Створювані козацькі громади, будучи військовими організаціями, мали служити також фізичному, духовному, культурно-просвітницькому й економічному розвитку козацтва. Прийом до складу козацтва був добровільним, але не загальним. Право вступу мали насамперед нащадки колишніх українських козаків, крім тих, хто був би позбавлений такого права гетьманом чи Козацькою радою. З інших прошарків українського громадянства до козацтва могли записатися тільки православні, котрі мали бути визнані гідними цієї честі. Козаки однієї губернії складали кіш на чолі з отаманом, який підлягав безпосередньо гетьманові. Кіш поділявся на полки, що формувалися в повітах, а полки — на сотні. При кошових, полкових і сотенних отаманах створювали місцеві козацькі ради, діяльність яких мала координувати Велика козацька рада. До складу останньої входила президія з 11 осіб, що їх призначав гетьман, 12 додатково обраних президією членів, 9 представників, обраних Радою, і невизначена кількість почесних членів. Очолював Козацьку раду та затверджував її склад гетьман445.

У затвердженому Радою Міністрів і підписаному її головою Ф. Лизогубом остаточному варіанті закону, опублікованому як складова гетьманського Універсалу, не йдеться ні про Генеральну козацьку раду (замість неї з’являється Велика козача рада), ні про козацький статут (замість нього інструкція, яку мав затвердити гетьман), ні про якісь особливі права козацтва. Пункт про те, що козаки мали якісь окремі «персональні» та «земельні» права взагалі було вилучено446.

Шостого листопада 1918 р. гетьман затвердив склад президії і структуру Великої козацької ради, наказавши їй «негайно приступити до самої енергійної праці по відбудуванню козацтва»447. Кошовими отаманами були затверджені: на Київщині — полковник Ю. Глібовський, на Полтавщині — полковник Козинець, на Чернігівщині — полковник Нагорський, на Харківщині — полковник І. Омелянович-Павленко, на Херсонщині — полковник М. Гоголь-Яновський, на Катеринославщині — полковник М. Омелянович-Павленко, на Волині — полковник Борковський448. У роботі О. Бантиш-Каменського (під цим псевдонімом писав в еміграції І. Полтавець-Остряниця) стверджується, що на Поділлі кошовим призначили полковника Сокиру449.

Усі кошові отамани повинні були негайно надіслати на затвердження списки полкових і сотенних отаманів та розпочати реєстрацію козаків та козацьких громад. Гетьман дозволяв кошовим отаманам записувати до козацтва і тих, хто перебував на військовій службі, але із застереженням, що цей запис від військової служби не звільняв.

Характерним був останній пункт наказу гетьмана: «Нагадую всім Кошовим, Полковим та Сотенним Отаманам, що сучасна праця по відбудуванню Козацтва на Україні не є організація військових одиниць, але організація певних елементів на місцях для об’єднання їх в козацький стан, який з часом його повного національного і козацького розвитку, буде зведено в військові одиниці»450. Імовірно, гетьман намагався акцентувати увагу кошових насамперед на серйозному відборі «надійних» козаків, що не заважало формуванню з них «військових одиниць».

Дехто з кошових, зокрема Козинець на Полтавщині, почали підготовчу агітаційну роботу ще з літа 1918 р. Саме цим, вірогідно, можна пояснити те, що вже через кілька тижнів після видання універсалу в реєстрах новоутвореної Генеральної канцелярії козацького війська нібито нараховувалося понад 100 тисяч козацьких сімей, хоча ця цифра видається нам малоймовірною451. В усякому разі йдеться про «козацькі сім’ї», а не боєздатні підрозділи.

Генеральна козацька рада планувала якнайшвидше сформувати військові частини. П. Скоропадський, як свідчать архівні документи, усіляко сприяв цьому. Сьомого листопада він звернувся до військового міністра з вимогою надавати повну підтримку утворенню козачих формувань та їх матеріальному забезпеченню452. Подібні розпорядження отримали від гетьмана і керівники військово-господарських відомств453.

Наприкінці жовтня — у листопаді 1918 р. в пресі друкували телеграми з резолюціями зборів «селян-хліборобів», у яких висловлено цілковиту підтримку ідеї відродження козацтва454. Проте говорити про масове схвалення, а тим паче дієву участь селян у нових формуваннях не доводиться.

Михайло Омелянович-Павленко був присутній на одному із зібрань, де полковник Козинець агітував селян вступати до нового козацтва: «Запросив він мене тоді на їх збори селян, що заступали ріжні повіти Полтавщини. Хоча це був уже другий рік революції, але надто ще помалу просякали істоту нашого заможного господаря-селянина її провідні ідеї. Посувати їх на справу, що мала підпирати добробут загальний, визначало поворот до старого, бо, в розумінню широких мас, увесь зміст революції полягав у тому, що всі обов’язки належало здати до архіву. Авдиторія оживлювалася лише тоді, коли кошовий говорив про те, що буде дано (виділення наше — В. Л.). Але певних успіхів полковник Козинець все ж таки осягнув, граючи більш на образах старовинної козаччини — убранню, праві на зброю і таке інше»455.

Не отримала одностайної підтримки й агітаційна робота самого М. Омеляновича-Павленка на Катеринославщині. Після кількох зустрічей, на яких він виступав щодо «козацького питання», він приходить до висновку, що «робота з ширшими масами поки що ще не на часі»456. Щоправда, спочатку М. Омелянович-Павленко був більш оптимістичним — у Катеринославі та околицях удалося розпочати формування козацьких реєстрів. Справжні причини успішного початку пояснив І. Мазепа: місцеві українські організації вирішили скористатися нагодою, щоб «заховати» вільних козаків, які перебували на волі, від репресій влади. Як наслідок, близько двох тисяч робітників та селян з ближніх околиць Катеринослава погодилися на пропозицію М. Омеляновича-Павленка. Важливо було, що вони ставали членами легальної організації з правом мати зброю457. Вочевидь, про організацію «певних елементів» для підтримки влади гетьмана не йшлося.

Дальшому формуванню козацьких частин завадила зміна суспільно-політичної ситуації в середині листопада 1918 р. Гетьманський акт про федерацію з небільшовицькою Росією і початок повстання Директорії поставили Генеральну козацьку раду в скрутне становище. ГКР продовжує проводити активну агітаційну та організаційну роботу. Однак зусилля були марними. Враження громадськості від «козацької» агітації в умовах антигетьманського повстання в країні добре показані в спогадах В. Андріївського, до якого в другій половині листопада звернувся помічник генерального писаря Борис Неїло:

«…Неїло передав мені статут і гетьманську відозву про організацію українського козацтва та просив моєї допомоги для поширення їх. Мені ніяково було йому відмовити, але ж я звернув його увагу на те, що тепер се не на часі, бо ім’я генерала дуже непопулярне в народі.

— Усе, що генерал робить, виходить і в нього так, як його попередників: «Zu spа..t»458!

Яке було моє здивування, коли, розгорнувши статут українського козацтва, я прочитав ніщо інше, як дослівно переписаної півпрограми партії Хліборобів-Демократів! Тої самої, з’їзд котрої перед двома тижнями заборонив міністр внутрішніх справ Рейнбот!...

Неїло пояснив мені, що сей статут є продуктом творчості генерального писаря Івана Полтавця-Остряниці, а міністр Рейнбот про нього певно й не знає нічого.

— Значить у пана Скоропадського права рука не відає, що творить ліва?

— Що зробити, у нас багато справ так робиться!

За кілька днів він прислав мені почтою цілу купу статутів і відозв про організацію на Україні українського козацтва. Так ті відозви та статути й лишилися у мене в комісарській канцелярії, бо тоді поширювати їх було вже анахронізмом: організація народу ішла не від Гетьмана, а проти Гетьмана!

В тім напрямку тим менше можна було що зробити, бо і сю справу скомпрометували московські наємники генерала. От характерний зразок організації «українського» козацтва.

У ті часи до мене в Полтаву завітав мій приятель, студент із козаків, У. В., про котрого я згадував у першім томі моїх споминів.

441

ЦДАВО. — Ф. 1064. — Оп. 1. — Спр. 6. — Арк. 194.

442

ЦДАВО. — Ф. 1064. — Оп. 1. — Спр. 7. — Арк. 6зв.

443

Пиріг Р. Українська гетьманська держава 1918 року. Історичні нариси. — К., 2011. — С. 142.

444

Державний вістник. — 1918. — 16 жовтня.

445

Державний вістник. — 1918. — 16 жовтня.

446

Див.: Державний вістник. — 1918. — 16 жовтня; та ЦДАВО. — Ф. 1064. — Оп. 1. — Спр. 18. — Арк. 9—10.

447

Державний вістник. — 1918. — 14 листопада.

448

Державний вістник. — 1918. — 14 листопада.

449

Бантиш-Каменський О. До історії козацького руху на Україні в 1917—1918 роках. — Мюнхен, 1923. — С. 26.

450

Державний вістник. — 1918. — 14 листопада.

451

ЦДАВО. — Ф. 3293. — Оп. 1. — Спр. 2. — Арк. 4.

452

ЦДАВО. — Ф. 3293. — Оп. 1. — Спр. 1. — Арк. 148.

453

ЦДАВО. — Ф. 3293. — Оп. 1. — Спр. 2. — Арк. 27; ЦДАВО. — Ф. 2469. — Оп. 1. — Спр. 2. — Арк. 13.

454

Армія. — 1918. — 9 листопада; Відродження. — 1918. — 22 (9) жовтня.

455

Омелянович-Павленко М. Спогади командарма (1917—1920). — К., 2007. — С. 94.

456

Омелянович-Павленко М. Спогади командарма (1917—1920). — К., 2007. — С. 103.

457

Мазепа І. Україна в огні і бурі революції. 1917—1921. — К., 2003. — С. 62—63.

458

«Zu spа..t» — «пізно» (у перекладі з німецької). — В. Л.

Номан Челебіджіхан

Він розказав мені, як він хотів розвідатися про оте козацтво.

— Знаєте, що я мав щирий намір записатися в козаки, або ліпше сказати наново потвердити мій козацький стан. Прочитав я відозву і адресу, де можна складати такі заяви. Заходжу до канцелярії, де приймають заяви […] і що ж Ви думаєте? До мене звертається якийсь московський старшина по московськи, що, мовляв, охоче мене запишуть… Я йому відповідаю по-українськи — він знов по-московськи. Так я собі подумав: «Ну його к бісу отаке козацтво — хай собі Скоропадський набірає козаків із своїх приятелів кацапів, а я свого старого українського козацького роду й імені ганьбити такою компанією не хочу!» Плюнув, та й оставайтеся здорові з вашими козаками!»459

Із початком бойових дій гетьманців і повстанців Директорії Генеральна козацька рада намагалася викликати в Київ сформовані козацькі частини. Проте безуспішно. Так, від полковника Козинця ГКР вимагала надіслати з Полтави до Києва не пізніше 17 листопада «сотню надійних козаків», вибравши їх із восьми полків, які вже нібито є в полтавського кошового. Під час розмови по прямому дроту Козинець довго викручувався, але врешті сказав правду: «Прошу дозволу нагадати вам, що по вашім указівкам козаки у нас тільки на папирах»460. Безсилі вплинути на перебіг подій, члени Генеральної козацької ради на початку грудня 1918 р. виступили з відозвою, у якій закликали припинити кровопролиття та пояснювали критичну ситуацію певною «течією європейської політики», натякаючи на Антанту461.

459

Андріївський В. З минулого. — Т. 2. — Ч. 1. — Берлін, 1923. — С. 211—212.

460

ЦДАВО. — Ф. 3293. — Оп. 1. — Спр. 2. — Арк. 35.

461

Армія. — 1918. — 3 грудня.

Олександр Натієв (у центрі) та Петро Болбочан (справа)

Узимку 1918—1919 рр. у складі військ Директорії гетьманські козаки чинили опір черговій більшовицькій агресії. Зокрема, як свідчать документи Генерального штабу армії УНР, до складу українських військ на Лівобережжі на початку 1919 р. входили Слобідський та Чернігівський коші Вільного козацтва, що почали формуватися за часів Української Держави саме на підставі гетьманського Універсалу462. У зв’язку з цим цікавим є твердження М. Омеляновича-Павленка про те, що П. Скоропадський, зрозумівши, що козацтво не врятує його владу, погодився з його пропозицією «…відпустити кошових до дальшої служби, хоч у повстанчому, але українському війську». Таку згоду гетьман передав М. Омеляновичу-Павленкові через генерального писаря463. Кошові отамани брати Іван та Михайло Омеляновичі-Павленки наприкінці листопада 1918 р. виїхали до Вінниці, де перейшли в розпорядження Директорії464.

462

Савченко В. Нарис боротьби війська УНР на Лівобережжі наприкінці 1918 та початку 1919 рр. // За державність. — Зб. 6. — Каліш, 1936. — С. 127.

463

Омелянович-Павленко М. Спогади командарма (1917—1920). — К., 2007. — С. 105, 108.

464

Тинченко Я.Ю. Українське офіцерство: шляхи скорботи та забуття 1917—1921 роки. — Ч. 1. — К., 1995. — С. 151.

Роберт Кош

Отже, спроба зробити заможне селянство міцною соціальною базою гетьманського правління і основою для нової армії зазнала поразки. Основною причиною цього дослідники вважають те, що з огляду на зміну політичної ситуації і посилення антигетьманських настроїв гетьман запізнився з проведенням козацької реформи465. Крім того, на думку З. Стефаніва, «…віднову козаччини в такій формі, в якій задумав її перевести гетьман, що вирізнював особливо заможних селян, а не громадян усіх станів за виняткові заслуги перед державою, більша частина українського громадянства зустріла неприхильно»466.

До цього слід додати, що прихильники відновлення козацтва не мали чітко продуманої моделі його відродження. Детальне й швидке розроблення проектів реформи не повинно вводити в оману — проектів справді було багато, але вони нерідко суперечили один одному, і жоден з них не пройшов перевірку практикою. Серйозною перешкодою формуванню козацтва була також протидія урядових кіл.

Про те, що козацька реформа навряд чи вдалася б, свідчить і сам П. Скоропадський: «Я, например, хотел создать казачество из хлеборобов, но в ответ на это какие только палки в колеса не вставляли мне великорусские деятели. Казалось, ясно — главный враг большевизм великорусский, и затем наш внутренний украинский. Для борьбы с ним нужна физическая сила. Создавать войско, конечно, хорошо, но это требует времени, а главное при создании армии, какие лозунги мог бы я дать. При царском режиме были: царь, вера и отечество. Единственный понятный крестьянству лозунг — земля. Насчет воли — они сами изверились что-то, но землю подавай всю. Что бы из этого вышло, предоставляю судить каждому. Я и решил эту необходимую силу создать из хлеборобов, воспитав их в умеренном украинском духе, без ненависти к России, но с сознанием, что они не те, которые в России стали большевиками. Я решил, группируя их сотни, полки, коши, перевести их в казачество или скорее возобновить старое казачество, которое испокон веков у нас было. Так как все эти казаки-хлеборобы-собственники, то естественно, что идеи большевизма не прилипали бы к ним. Я являлся их непосредственным главою; общность интересов заставила бы их быть преданными мне. Это страшно укрепило бы мою власть, и несомненно, что тогда можно было бы спокойно проводить и аграрную и другие коренные реформы. Но никто меня не поддержал; министры два раза проваливали проект, и в конце концов я сам провел это осенью и то в каком-то искалеченном виде, без всякого сочувствия со стороны министров и большинства старост, так что фактически ввести это в жизнь не представлялось возможным»467.

465

Полонська-Василенко Н. Історія України: 1900—1923 рр. — К., 1991. — С. 92; Копиленко О.Л., Копиленко М.Л. Держава і право України. 1917—1920. — К., 1997. — С. 102.

466

Стефанів З. Українські збройні сили 1917—1921 рр. — Б. м., 1947. — С. 107.

467

Скоропадський П. Спогади. Кінець 1917—1918. — Київ; Філадельфія, 1995. — С. 50—51.

Джафер Сейдамет

До цього слід також додати, що П. Скоропадський вважав, що в часи Української Держави в селах («в самих низах народа») було лише звичайне незадоволення деякими місцевими органами управління, але загалом ні озлоблення, ні невдоволення владою не було, а навпаки — зростала його особиста популярність. Це нібито досягалося саме тим порядком, який став проникати на село, а всі безчинства як з боку деморалізованих мас на селі, так і каральних загонів поступово припинялися468. Так він писав у спогадах уже часів еміграції. Вочевидь, гетьман не мав об’єктивної інформації про ситуацію в Україні та свої проекти будував на байках наближених до нього осіб, зокрема і генерального писаря, про заможне селянство, яке має «страшенно зміцнити» його владу.

На нашу думку, причини провалу козацької реформи подібні до причин невдач гетьманської влади з аграрними реформами. До того ж земельна реформа гетьмана і козацька були між собою тісно пов’язані. Науковці, які ґрунтовно дослідили та порівняли проекти аграрних реформ усіх державних утворень на українських землях у 1917—1921 рр., уважають, що «за умови стабільної політичної ситуації плани земельної реформи уряду П. Скоропадського були економічно ефективними і психологічно прийнятними для селянства. Проте революційні обставини, коли навесні 1918 р. селяни фактично здійснили переділ землі, не сприяли прийняттю ними більш поміркованих варіантів розв’язання земельного питання»469. Як зазначає Руслан Пиріг, «українське селянство, розбещене спокусами безоплатної «соціалізації» землі, не було готове психологічно викладати за неї свої кровні кошти. До того ж апокрифічність гетьманського режиму, підтримуваного окупаційними військами, потенційно таїла в собі можливість нових владних змін, а відтак — й експропріації куплених селянами земель»470.

468

Скоропадський П. Спогади. Кінець 1917—1918. — Київ; Філадельфія, 1995. — С. 292.

469

Аграрна політика в Україні періоду національно-демократичної революції (1917—1921 рр.) / Ковальова Н. А., Корновенко С. В., Малиновський Б. В., Михайлюк О. В., Морозов А. Г. — Черкаси, 2007. — С. 103.

470

Пиріг Р. Українська гетьманська держава 1918 року. Історичні нариси. — К., 2011. — С. 159.

Сулейман Сулькевич

Аналогічно можна пояснити і безперспективність створення гетьманського козацького стану. Загалом ідея полягала у формуванні бази для надійного і відданого гетьманові війська. У цьому сенсі козацькі проекти гетьмана не мали шансів на втілення в той час. Як видно з вищенаведених свідчень М. Омеляновича-Павленка, селянство цікавили козацькі права (зокрема, можливість легально мати зброю) і не було жодного бажання брати на себе будь-які обов’язки. Ще з 1917 р. селянство чинило опір сплаті податків, ігнорувало владу, бойкотувало місцеве самоврядування, принципово не сприймало приватну власність. Намагання гетьманської влади за допомоги окупаційних військ установити хоча б елементарний порядок (відновити дієву владу та самоврядування на місцях, змусити селян вносити податкові платежі, роззброїти населення) спричинили опір. У такій ситуації навряд чи варто було сподіватися, що знайдуться десятки тисяч селян-козаків, які добровільно візьмуть на себе зобов’язання віддано (а не ситуативно, на підставі мінливих прагматичних інтересів) служити не лише гетьманській, а й будь-якій іншій владі.

Україна та Крим: непросте сусідство

«Кримське питання» у березні 1917 — березні 1918 р.

Повалення самодержавства в Росії ініціювало початок власних революцій на тодішніх національних околицях імперії, серед яких особливе місце займав Крим. Уже 25 (12) березня 1917 р. відбулися збори кримськотатарського благодійного товариства, на яких був утворений Тимчасовий мусульманський революційний комітет із 15 осіб, а 7 квітня (25 березня) в Сімферополі розпочав роботу перший Всекримський мусульманський з’їзд, що зібрав до 2 тисяч делегатів від 12 організацій. На цьому з’їзді постав орган національно-культурного самоврядування кримських татар — Тимчасовий Кримсько-Мусульманський Виконавчий Комітет, більш відомий як Мусвиконком. До нього було обрано 50 осіб, а 18 (5) квітня його склад та повноваження вирішувати всі справи кримських татар затвердив Тимчасовий уряд Росії. На чолі Мусвиконкому (а також і муфтієм Криму) став громадський діяч, юрист, поет і богослов Номан Челебіджіхан.

Мапа Перекопського перешийку (пунктиром зазначені кордони повіту)

Утворення Мусвиконкому поставило на порядок денний питання про майбутній статус і кордони Криму, а також про зв’язки між українською та кримськотатарською революціями. Було три можливих варіанти проведення кримсько-українського кордону. По-перше, уся Таврійська губернія, до складу якої входив Кримський півострів і співрозмірна частина материкової України, мала залишитися єдиною та непідконтрольною Києву — на цьому наполягали переважно російські політики як консервативних, так і ліберальних, але «єдінонєдєлімських» поглядів. По-друге, знову ж таки Таврійська губернія могла залишитися неподільною, але разом із Кримом увійти до складу України. І по-третє, губернія могла бути розділеною на материкову та півострівну частини, на кожну з яких чекала своя доля. І кримсько-українські дебати точилися навколо вибору поміж другим і третім варіантом.

Упродовж весни — літа 1917 р. Київ не мав єдиної позиції щодо долі Криму. На Всеукраїнському національному конгресі 19—21 (6—8) квітня звучали різні пропозиції, але остаточної резолюції ухвалено не було. Утім, серед трьох представників Таврійської губернії, які ввійшли до складу Української Центральної Ради (УЦР), один був мешканцем Севастополя. Безрезультатно скінчилися і два раунди переговорів (у травні та липні) Ради з Тимчасовим урядом щодо меж автономії України, тож у перших двох Універсалах про них не йшлося.

На початку серпня до Києва завітали двоє лідерів Мусвиконкому, — Джафер Сейдамет та Амет Озенбашли — які прозондували ставлення Ради до статусу Криму, але, не дійшовши згоди, швидко повернулися. Паралельно удару по українських територіальних амбіціях завдав Тимчасовий уряд, видавши 17 (4) серпня 1917 р. «Тимчасову інструкцію Генеральному секретаріатові», відповідно до якої українська автономія поширювалася лише на губернії Київську, Волинську, Подільську, Полтавську та Чернігівську (і то з деякими винятками). Отже, усю Таврійську губернію було вилучено з меж України.

Остаточне «з’ясування стосунків» між Кримом та Україною відбулося на З’їзді народів Росії 21—28 (8—15) вересня 1917 р. у Києві. За звітом одного з членів Мусвиконкому делегація кримських татар уклала там неформальний договір із Радою «про кордони Криму та про визнання Україною самостійності Криму». Після цього в усіх офіційних документах УЦР, зокрема в Третьому Універсалі та проекті Конституції Української Народної Республіки (УНР), зазначено, що півострів не входить до складу України.

Тоді як у Києві 20 (7) листопада 1917 р. було проголошено УНР, у Криму склалося «тривладдя». Так, 3—6 грудня (20—23 листопада) на губернському з’їзді земств, міських дум, профспілок та національних організацій у Сімферополі був утворений тимчасовий орган управління Таврійською губернією із 48 осіб, — Рада народних представників (РНП) — до складу якого ввійшли і троє членів Мусвиконкому. Із 9 грудня (26 листопада) до 26 (13) грудня в Бахчисараї відбувся Перший Курултай, на якому було задекларовано створення Кримської Народної Республіки (КрНР) — форми національно-політичної організації кримських татар, на чолі якої став Челебіджіхан. А 29 (16) грудня в Севастополі ультраліві створили Військово-революційний комітет (ВРК), що узурпував владу над містом і Чорноморським флотом.

У січні 1918 р. унаслідок короткочасної кровопролитної війни між ВРК, який спирався на 20 тис. розпропагованих матросів і червоногвардійців, та Кримським штабом, що об’єднав 7 тис. бійців РНП та КрНР, більшовики захопили всю територію Криму й розігнали паралельні центри влади. Півостровом прокотилася перша хвиля червоного терору, зокрема 23 лютого було вбито Челебіджіхана. Дев’ятнадцятого — двадцять першого березня більшовики та ліві есери утворили в Криму Радянську Соціалістичну Республіку Тавриди — квазінезалежну державу, фактично підконтрольну радянській Росії.

Визволення Криму та німецька окупація у квітні 1918 р.

Радянсько-українська війна та захоплення більшовиками Криму змусили керівництво УНР переглянути своє ставлення до статусу півострова. Двадцять сьомого (чотирнадцятого) лютого 1918 р. Київ почав вироблення умов попереднього миру з Росією, за яким збирався вимагати залишити півострів у зоні свого впливу. Наприкінці березня німецький Генштаб ухвалив принципове рішення заволодіти Кримом і Севастополем як базою Чорноморського флоту, кораблі та матроси якого брали участь у війні з кайзерівською армією; при цьому політичне майбутнє півострова було невизначеним. Австро-Угорщина також вважала за потрібне приєднати Крим до України.

Десятого квітня 1918 р. військовий міністр УНР Олександр Жуковський поставив перед командувачем Окремої Запорізької дивізії Олександром Натієвим секретне завдання сформувати похідну групу й відправити її на півострів, випередивши кайзерівську армію. До складу утвореної у Харкові Кримської групи ввійшли 2-й Запорізький піший полк, два дивізіони бронемашин, важка артилерійська батарея та харківський партизанський загін. Пізніше до них приєдналися кінний гайдамацький полк ім. Костя Гордієнка, кінно-гірський гарматний дивізіон та інженерний курінь. Усього в групі було приблизно 9 тис. бійців, більше десяти бронемашин, півдюжини гармат та щонайменше 2 бронепоїзди (не рахуючи 16 транспортних ешелонів). Командувачем усієї групи був призначений Петро Болбочан.

Протока між Генічеськом та Арабатською стрілкою (худ. Т. Пакер, 1856 р.)

Паралельно на Крим наступав 52-й німецький корпус Роберта Коша: 217-та піхотна і Баварська кавалерійська дивізії йшли на Перекоп, 15-та дивізія ландвера їхала за Болбочаном на Мелітополь, а 212-ту піхотну спішно перекидали з Румунії — усього 50 тис. за списками. На момент штурму в Коша під рукою було до 30 тис. солдатів із бронемашинами, артилерією та авіацією.

Кримські «товариші» зосередили на Перекопському перешийку 5 червоногвардійських, 3 «партизанських», 2 кавалерійські та 1 «інтернаціональний» загін з 16—20 гарматами, кулеметами, бронемашиною і аеропланами — усього до 7 тис. осіб. Берег Сиваша навпроти Чонгара прикривали 3 «революційних» і 1 кавалерійський загін із бронепоїздом, гарматами та кулеметами — усього до 5 тис. осіб. Північною Таврією було розкидано до 6 тис. червоногвардійців, анархістів і мобілізованих.

Міністр шляхів Української Держави Борис Бутенко

Вісімнадцятого квітня 1918 р. німці здобули укріплення на Перекопському валу і за два дні зайняли Джанкой, у ніч на 22 квітня Болбочан за допомогою воєнних хитрощів прорвався через Чонгарський міст, 24 квітня визволив Сімферополь, 25 квітня — Бахчисарай. У тилу більшовиків розгорілося кримськотатарське повстання, унаслідок якого загинуло радянське керівництво Криму. Але того ж 25 квітня українські підрозділи були оточені частинами кайзерівського війська, і після двох днів напружених переговорів Болбочан вимушено залишив півострів. Першого травня Кош уже без бою зайняв Севастополь і Керч. Останні українські загони повернулися на материк до 10 травня.

Остаточне захоплення Криму німцями та переворот гетьмана Павла Скоропадського 29 квітня 1918 р. у Києві актуалізували проблему майбутнього статусу півострова. Загалом було сім варіантів її розв’язання:

1) залишити його під безпосереднім німецьким управлінням (цей варіант був найпростішим з тактичного погляду, але безперспективним стратегічно, тому залишаючи за собою загальне керування ситуацією, німці прагнули спиратися на якусь місцеву владу);

2) передати півострів Україні, як на тому наполягав Скоропадський із перших днів свого правління;

3) надати Криму якщо не повну незалежність, то бодай внутрішній суверенітет, чого вимагали кримські татари;

4) утворити на півострові та навколишніх землях державу німецьких колоністів у підпорядкуванні Берліна або цілком самостійну;

5) установити статус Криму на радянсько-українських переговорах, які тривали в Києві з травня до жовтня та завершилися безрезультатно: російська делегація прямо і послідовно відстоювала право Москви на володіння півостровом, українська лише заперечувала російський суверенітет над Кримом, але чітко оголосити про свої претензії на нього не спромоглася;

6) зробити півострів частиною майбутньої небільшовицької Росії, як пропонували ліберально-демократичні партії в Криму, передовсім кадети;

7) передати Крим Туреччині як компенсацію за територіальні втрати на Близькому Сході.

Упродовж 1918 р. Берлін не мав однозначної думки щодо майбутнього Криму. Дипломати на чолі з шефом МЗС Ріхардом фон Кюльманом радше воліли об’єднати півострів у союз із Україною, військові на чолі із заступником начальника Генштабу Еріхом фон Людендорфом спочатку планували передати його Туреччині, потім — залишити безпосередньо під своїм управлінням, а під кінець — утворити там державу німецьких колоністів. Але щоразу дипломати блокували перед кайзером Вільгельмом ІІ як ініціативи військових, так і домагання гетьмана, тож остаточного розв’язання «кримського питання» так і не відбулося.

Українська Держава та «кримське питання»

Питання східних і південних кордонів України загалом та Криму зокрема перейшло Павлові Скоропадському в «спадок» від Центральної Ради. Але, на відміну від керівництва УНР, яке щонайменше двічі змінювало свої погляди на «кримську проблему» і лише навесні 1918 р. дійшло висновку про потребу входження Криму до складу України, гетьман одразу розставив усі крапки над «і». У своїх мемуарах він підкреслював:

«Україна ж не може жити, не володіючи Кримом, це буде якийсь тулуб без ніг. Крим повинен належати Україні, на яких умовах, це байдуже, буде це повне злиття або широка автономія, останнє повинно залежати від бажання самих кримців, але нам треба бути цілком забезпеченими від ворожих дій з боку Криму. У сенсі ж економічному Крим фактично не може існувати без нас. Я рішуче наполягав перед німцями на передачі Криму на яких завгодно умовах, звичайно, беручи до уваги всі економічні, національні і релігійні інтереси народонаселення».

Аналогічних поглядів дотримувався і Дмитро Дорошенко, тодішній міністр іноземних справ Української Держави (УД). Пізніше він писав:

«Але Україна не могла зректися Криму. Не могла з цілого ряду причин: політичних — не бажаючи мати під рукою якийсь П’ємонт для відбудови єдиної неділимої Росії; стратегічних — не можучи залишати невідомо в чиїх руках Севастополь — цю базу для українського флоту й ключ до панування на Чорному морі».

Тож ще 7 травня 1918 р. на одному з перших засідань щойно утвореної Ради Міністрів УД члени уряду вислухали розповідь Скоропадського про переговори з німецьким послом Муммом фон Шварценштайном із «кримського питання» та постановили скерувати до нього заяву з викладом української позиції:

«Визнати кордонами первісно намічений на карті представником військового міністерства кордон, що відповідає етнографічним умовам, причому звернути особливу увагу на необхідність приєднання Криму до України».

Севастопольська бухта

За три дні, 10 травня, німецький посол отримав від гетьмана ноту, у якій зазначено:

«Особливе значіння для відродження України полягає в справі установлення її кордонів, особливо південного, і таким чином, оволодіння Кримом. Прилучення Криму мало б те значіння для Української Держави, що вона була б забезпечена продуктами першої необхідності, як сіль, тютюн, вино й садовина. Одного тільки тютюну діставала Україна з Криму щорічно для переробки на сто мільйонів рублів. Володіння Кримом дало б також можливість зберегти в Україні багато грошей, організувавши нові й відбудувавши старі курорти. Опріч того, володіючи південним берегом Криму, Україна одержала б такі природні порти, як Севастополь і Феодосія».

Шістнадцятого травня 1918 р. в українському міністерстві закордонних справ відбулася спеціальна нарада з «кримського питання», учасники якої запропонували рішуче відмовитися від формули Третього Універсалу «Таврія (без Криму)» та укласти з кримськотатарським національним рухом угоду про автономію півострова. За результатами наради 30 травня Дорошенко скерував Шварценштайнові ще одну ноту з викладом юридичної позиції українського уряду:

«Правда, коли проголошено Третій Універсал Української Народної Республіки, там зазначено, що до Української Держави належить тільки північна Таврія без Криму… Такий спосіб установлення кордону, спершу тільки в загальних рисах, пояснюється також і тим, що тоді Українська Народна Республіка розглядалася тільки яко федеративна частина Росії. Так само й Крим, коли б він приєднався добровільно до України, мав бути також федеративною одиницею Росії й таким чином автори третього Універсалу розуміли, що зв’язку з Кримом, економічним форпостом України, Українська Держава не губить. Нині ж, коли остаточно стала Україна на шлях цілковитої політичної незалежності, зв’язок з Кримом, яко федеративною одиницею, може увірватися цілком… При тім, стоючи на принципі самоозначіння, не бажаючи нарушувати волі населення, нарешті, розуміючи різні відміни в житті Криму, Український уряд уважає, що приєднання Криму може відбутися на автономних підставах».

Феодосійський порт

Сьомого червня 1918 р. публіцист та очільник Української телеграфної агенції Дмитро Донцов підготував для МЗС аналітичну записку «О границях Української держави під взглядом політичним», у якій стверджував:

«Відділений від України, до котрої він є органічно прив’язаним, Крим зробився іграшкою в руках других сил. Все се промовляє за тим, що Українська Держава може признати право Криму на самовизначення, але не політичне, лише культурно-національне. Права татарського народу мусять бути забезпечені. Але політично Крим є інтегральною частиною України і таким мусить лишитися і далі… Належність Криму до України є conditio sine qua non української незалежності».

Отже, на відміну від творців першої УНР, що майже рік визначалися із статусом Криму, інтелектуали УД (Дорошенко, Донцов) та особисто гетьман Скоропадський одразу взяли курс на приєднання півострова до материка і, що характерно, жодного разу не змінили своєї позиції в цьому питанні.

Крайовий уряд та ідея незалежності Криму

У травні на півострові оформилися два найголовніших центри впливу: Губернські земські збори та відновлений Курултай (у якому був розкол між «поміркованими» та «радикалами»). На початку перевагу мав Курултай, що відкрився 10 травня 1918 р. після тримісячної перерви. Наступного дня з Туреччини повернувся Джафер Сейдамет. Вісімнадцятого травня Курултай оголосив себе тимчасовим кримським парламентом і призначив Сейдамета прем’єром, доручивши йому сформувати уряд.

Ще 12 травня в газеті «Крым» були опубліковані основні принципи управління півостровом, як їх розуміли «помірковані»:

• Уряд створюють на коаліційних засадах за участю певних народностей.

• Курултай оголошує себе крайовим парламентом і шляхом негайних виборів поповнює свій склад представниками інших народностей.

• До утворення спільного парламенту уряд є відповідальним перед Курултаєм.

• Офіційними мовами новоствореного парламенту є російська й татарська.

• Прапором уряду визначається блакитний прапор.

Центр Сімферополя

Але курс на самостійність, та ще й під кримськотатарським прапором зумовив категоричне неприйняття з боку земських зборів, у яких першу скрипку грали кадети — прибічники «єдіної і нєдєлімої» Росії. Їхнє бачення майбутнього Криму так описав голова губернської земської управи Володимир Оболенський у своїх мемуарах:

«Крим не є самостійною державою. Це лише частина Росії, тимчасово відірвана від центру і зайнята німецькими військами. Сформований уряд повинен вважати себе владою лише до повалення більшовиків і утворення нового всеросійського уряду. Усі турботи влади повинні бути спрямованими на створення порядку і внутрішнього благоустрою краю. Будучи тимчасовою владою в області, окупованій іноземними військами, уряд повинен відмовитися від формування власної армії та від дипломатичних зносин з іноземними державами На чолі уряду повинна бути поставлена особа за взаємною згодою, але тільки не Джафер Сейдамет, що не вселяв у нас жодної довіри».

Переговори обох сторін на початку червня провалилися, Сейдаметові не вдалося створити коаліційний уряд, а 5 червня Курултай пішов на канікули.

Це було останньою краплею, що переповнила чашу терпіння і без того роздратованих німців. Того ж дня командування кайзерівських військ на півострові запропонувало взяти на себе відповідальність за управління Кримом генерал-лейтенантові колишньої російської армії Матвію (Сулейману) Сулькевичу. Із 5 до 15 червня 1918 р. Сулькевич сформував свій кабінет, ще 10 днів знадобилося на узгодження з німецьким командуванням тексту Декларації «До населення Криму» — своєрідної дорожної карти дій першого Крайового уряду. Уже тоді кримсько-український конфлікт став неминучим: як пізніше згадував міністр просвіти в Крайовому уряді Володимир Налбандов, «виникнення окремого Кримського уряду спочатку в особі генерала Сулькевича було зустрінуте Україною вкрай недружелюбно, що, звичайно, цілком випливало з тих домагань, які Україна мала на приєднання Криму».

Скоропадський же у своїх мемуарах покладав провину на кримчан:

«Щодо Криму, то навесні й на початку літа у нас поки лише становище прояснювалося і жодних стосунків, ані особливо ворожих, ані дружніх, не спостерігалося… Через деякий час ми дізналися, що новий Кримський уряд повів нову політику, далеко не дружню Україні, і мав на меті утворення самостійної держави».

Формальним приводом до розриву кримсько-українських стосунків став інцидент із дипломатичним протоколом. Двадцять п’ятого червня 1918 р., у день проголошення Декларації та офіційного початку діяльності Крайового уряду, із Сімферополя до Києва надійшла телеграма нового керманича Криму. Ось як про цей епізод згадував Скоропадський:

«Одного чудового дня до мене зайшов Федір Андрійович Лизогуб і заявив, що він отримав телеграму від генерала Сулькевича, який оголошує, що він стоїть на чолі уряду, і разом із зазначенням, у дуже зухвалій формі, що він української мови не розуміє і надалі наполягає на тому, щоб до його уряду зверталися російською мовою. Початок був поганий. Все листування та взагалі все офіційні зносини як з німцями, австрійцями, так і з усіма іншими державами і обивателями, з якими у той час мали зносини, відбувалися українською мовою. Нам відповідали їхньою мовою, це було так прийнято. В Україні офіційною мовою була українська, і не генералу Сулькевичу було міняти заведений порядок».

А ось думка самого Сулькевича, висловлена в інтерв’ю газеті «Ялтинский голос» 3 вересня того ж року:

«Мій уряд не був ані за Україну, ані проти неї, а прагнув лише до встановлення добросусідських відносин, однаково корисних і потрібних як для України, так і для Криму. Після того, як я повідомив у Київ про моє нове призначення, я несподівано отримав від українського уряду телеграму, адресовану мені як «губерніальному старості», українською мовою. Я відповів, що я не «староста», а глава уряду самостійного краю і що я прошу встановити зносини між нами суспільною мовою — російською. Цей мій вчинок оголосили у Києві «розривом дипломатичних відносин». Ми, тобто Кримське міністерство, послало свого уповноваженого до Києва для встановлення економічної угоди, але він там наштовхнувся на абсолютно зачинені двері».

Незрозуміло, скільки було телеграм і хто перший відхилився від дипломатичного протоколу, але одного непорозуміння було достатньо, аби глибинні протиріччя між Києвом і Сімферополем вийшли назовні й призвели до початку відкритого конфлікту.

Кримсько-український прикордонний конфлікт улітку 1918 р.

Конфлікт материка з півостровом розгортався у двох площинах: економічній і територіальній. Прикордонна суперечка розпочалася ще 7 червня 1918 р., коли до міста Перекопа прибула українська комендатура. Її представники заявили міському голові Перекопа О. Ханчасову та голові Перекопської повітової земської управи М. Тайчанському, що «місто та розташована на північ від нього частина повіту, протяжністю близько 5 тисяч десятин землі, що належить місту, входять в Україну» і що «кордоном Перекопського та Дніпровського повітів є вал, що знаходиться у південній частині міста Перекоп».

Наступного дня обидва чиновники поскаржилися в Сімферополь на українців. До доповідної записки було додано історичну довідку з обґрунтуванням належності Перекопа з околицями до Криму. Проте старі органи самоврядування були змушені переїхати до Армянська, а Перекоп залишився за українцями. Наскільки можна зрозуміти зі слів заступника міністра торгівлі Української Держави Володимира Ауербаха, як у цьому разі, так і в питанні блокади півострова ініціативу проявив саме Київ:

«Піддаючись на німецьку провокацію, український уряд посягнув на північні повіти колишньої Таврійської губернії, а згодом, домагаючись контролю над усім Кримом, вступив із ним в економічну війну, заборонивши вивіз туди хліба та інших товарів».

Соломон Крим

Третього липня 1918 р. призначений Україною новий міський голова Перекопа Федоров видав оголошення для містян, у якому зазначалося, що

«Перекоп віднесений до території України з утворенням у ньому самостійного міського самоврядування, а тому орендні платежі з міської землі, що знаходиться на північному боці від Перекопського валу, підлягають надходженню до каси міської управи, що розташовується у місті Перекопі, а не в Армянську. У противному випадку вивезення хліба орендарям не буде дозволене».

Отже, не тільки хліб та промислові товари, а й податки з Перекопа вже не могли потрапити до Криму, а залишалися в розпорядженні української скарбниці. Відповідно й кримські товари, зокрема фрукти, тютюн і вино, затримували на півострові, згодом Сулейман Сулькевич розпорядився не вивозити з Криму сіль. Між прикордонниками обох країн подекуди спалахували перестрілки. Крім того, було обірване телеграфне та поштове сполучення між Києвом і Сімферополем, що неабияк ускладнило досягнення компромісу.

Отримавши звістку про ситуацію з Перекопом, Сулькевич розпорядився підготувати спеціальний документ для розв’язання питання про кордон між Кримом та Україною. Між 7 та 9 липня 1918 р. були затверджені настанови представникові Крайового уряду в Києві В. Коленському (Каленковському?) на майбутні кримсько-українські переговори.

«1. Державний кордон повинен, в основному, збігатися з чинними досі адміністративними кордонами повітів. Відхилення від цього порядку може бути допущено тільки у тому випадку, якщо збереження старого кордону, що мав лише вузьке адміністративне значення, виявиться при новому положенні справ штучним, тобто таким, що порушує господарські інтереси Криму, або шкідливим для Криму як самостійного політичного організму, в зазначених нині відносинах.

2. Чонгарський півострів повинен бути включений в межі Криму, хоча він в адміністративному відношенні до сих пір йому не належав…

3. На крайньому сході кордон має пройти по протоці, яка відділяє Арабатську стрілку від материка. При цьому виявиться, що частина портової станції Генічеськ з її водопостачанням лежить поза межами України. Однак, ця обставина жодним чином не повинна давати підстав погоджуватися провести кордон поперек Арабатської стрілки таким чином, щоб вся територія портової станції Генічеськ відійшла до України, позаяк це зменшує територію Криму і позбавляє його певної частки державного майна без жодних для нього компенсацій…

Міністр юстиції Української Держави Михайло Чубинський

Поступка України на Чонгарі буде компенсуватися поступкою на Арабаті. Межею поступок повинен бути повний обмін: за Чонгарський півострів Крим відступає Україні ту частину території на Арабатській стрілці, яка лежить у смузі відчуження станції Генічеськ. У всякому разі, кордон має бути проведено таким чином, щоб до України відійшла б тільки земля, строго необхідна для залізничної станції, і тільки у межах існуючої смуги відчуження».

Але зазіхання Крайового уряду на Чонгар та Арабатську стрілку мали цілковито протилежні наслідки. Найвірогідніше, дізнавшись про вимоги кримської сторони щодо проведення кордону по проливу та обґрунтовано побоюючись за водопостачальну станцію міста, розташовану на стрілці, український комендант Генічеська вирішив діяти на випередження.

Протягом 23—25 липня 1918 р. за його наказом було проведено місцевий референдум, на якому більшість жителів північної частини Арабатської стрілки, хто добровільно, хто примусово, погодилися ввійти до складу України, після чого цю територію зайняли українські війська. Фактичний кордон проліг поперек стрілки на відстані приблизно 42 км на південь від Генічеська та 75 км на північ від фортеці Арабат. Під український контроль потрапили 9 сіл, 4 соляні промисли та 2 хутори. На кордоні був збудований митний пост, вартові якого, здійснюючи на місці політику економічної блокади півострова, були зобов’язані «не випускати за межі кордону жодних товарів, продуктів та скота, що вивозився з України, усіх перехожих, проїжджих і плаваючих поблизу берегів… у тих, хто намагається проникнути таємно, здійснювати постріли».

Обидві сторони конфлікту апелювали до німецького командування в Сімферополі. Збереглася доповідна записка генічеського міського голови генералові Роберту Кошу від 13 серпня 1918 р., у якій той просив не змінювати встановлений статус-кво:

«Прагнення Кримського Крайового уряду до негайного відділення від України Арабатської стрілки до протоки Тонкої і приєднання всього водного простору Сивашів вельми тяжко відгукнеться на населенні та його економічному житті:

1) 4000 жителів населення Арабатської стрілки нерозривно економічно пов’язані з Генічеськом та його районом (особливо у цьому році неврожай хліба та кормових продуктів, і позбавлення їх можливості сполучення з Україною смерті подібно);

2) приєднання водного простору Генічеська та чонгарських Сивашів у даний час сезону лову риби — кефалі, єдиної організації рибалок міста Генічеська, може позбавити їх можливості добути цей продукт харчування, що безумовно шкідливо відіб’ється, особливо у даний скрутний час, на інтересах всього населення загалом та 500 ловцях риби і їхніх сім’ях зокрема;

3) розташовані на Арабатській стрілці соляні промисли взялися до випарювання солі робочими силами міста Генічеська, звідки й отримують усі продукти харчування, і порушити цю роботу, здавалося б, не в інтересах загальнодержавних».

П. Скоропадський разом з учасниками Всеукраїнського з’їзду хліборобів

Усупереч деяким тогочасним газетним повідомленням, кримсько-український прикордонний конфлікт тривав усе літо.

«Перекоп до теперішнього часу зайнятий українськими військами, які займають північну частину позаду валу», — інформував Сулькевич Коша ще 20 серпня 1918 р., але вже 29 серпня направив джанкойському повітовому голові телеграму, у якій повідомляв:

«Німецьке командування, оголошуючи про заборону виїзду і в’їзду в Крим з 5 серпня 1918 року, вказало, що північний кордон Криму знаходиться у 8 верстах від міста Перекопа… законність існування окремої Перекопської міської управи не визнається».

Також у цей день перекопський повітовий голова (кримський урядовець, що перебував у Армянську) поінформував МВС, що довів позицію німецького командування до українського коменданта міста — і лише після цього київські чиновники відступили з Перекопа. Арабатська стрілка залишилася у складі України.

Отже, кримсько-український прикордонний конфлікт завершився загалом на користь України. Хоча Київ і був змушений під німецьким тиском зректися раніше зайнятого Перекопа, він контролював його впродовж майже трьох місяців, а північну частину Арабатської стрілки втримував і надалі. Та ще більше значення мали українські успіхи в боротьбі за кордон для реалізації іншого амбітного плану Києва — повної економічної блокади півострова.

Митна та інформаційна війна влітку 1918 р.

Одночасно з прикордонним конфліктом між материком та півостровом розгорнулася митна війна. Ще 21 червня 1918 р. український губернський староста Північної Таврії своїм розпорядженням заборонив увезення до Криму молока, яєць та деяких інших видів продовольства. Але справжня економічна блокада розпочалася 27 червня, коли Рада Міністрів Української Держави офіційно заборонила відправлення до Криму продуктів з українських портів і дозволила реквізувати всі товари, що їх направляли туди. Ось що записав наступного дня в щоденнику Дмитро Донцов:

«Гетьман сміявся. Говорив з ним про Крим, про нові кроки, конечні, щоби змусити кримський уряд числитися з Україною — економічний бойкот, в разі потреби — блокада півострова з нашої сторони. Не знати що з того вийде, бо німці хваляться, що довозитимуть все потрібне кримчанам Дунаєм. Гетьман обіцяв прийняти кримську делегацію, яку я мушу щойно намовляти піти до гетьмана».

За свідченням Володимира Налбандова, «За час з 25 червня до 9 вересня ми не отримали жодної вимоги, пропозиції або запиту України — з нами просто не розмовляли і всіма заходами домагалися лише одного — підкорення Криму. Не можу це назвати інакше, ніж підкоренням, позаяк не тільки не робилося жодної спроби угоди, але й усі наші спроби залишалися навіть без відповіді. Вимагалося одного — капітуляції без застережень».

Молебень на Софійському майдані після проголошення Павла Скоропадського Гетьманом України. Київ, 1918 р.

У середині літа митна війна досягла свого апогею. Ось як описував її Дмитро Дорошенко:

«Спинено всякий товаровий рух і морську комунікацію, за виїмком того, що йшло на потреби німецьких залог у Криму. Наближався збір урожаю овочів, що того року випав дуже гарний. Кримські садоводи потрібували шельовок на ящики для овочів, стружок, опилок для упакування; все те привозилося, звичайно, з України, але тепер довіз був спинений. Потребували також цукру для консервування овочів, дров для сушки — і цього всього теж не було. Нарешті, треба було для населення хліба. За пару тижнів ціни на всі продукти в Криму страшенно підскочили. Урожай почав гнити без консервування, становище садівників робилося катастрофічним. Німці вже наперед закупили багато овочів, свіжих і сушених, і тепер уже це гинуло. Морем везти було не можна, бо ніякі кримські овочі не виносили довгої перевозки морем і потім нової перегрузки на залізниці».

Але за свідченням Володимира Оболенського, заборона постачання товарів та облаштування на дорогах і залізницях митних постів не спричинила катастрофи, бо «ці заходи не припинили товарообміну і лише вплинули на подорожчання цілої низки продуктів, в ціні яких враховувалися хабарі українським митним чиновникам і вартовим».

Гетьман України П. Скоропадський (у черкесці, з орденом Святого Георгія на грудях) з оточенням. У першому ряді ліворуч від Гетьмана Голова Уряду Ф. Лизогуб, праворуч (у мундирі без погонів) — начальник Штабу Гетьмана отаман (згодом генеральний хорунжий) В. Дашкевич-Горбацький. Травень — початок червня 1918 р.

Утім, насправді, ситуація була далеко не такою простою. Крім того, що півострів і за звичайних умов не забезпечував себе продовольством на 100 %, так ще ж того року, як згадував Налбандов, уродив надзвичайно поганий врожай вівса та жита. Примара голоду дамоклевим мечем висіла над кримчанами весь 1918 рік.

Так, 18 червня, ще до початку економічної блокади, Севастопольська міська управа заслухала доповідь чиновника, делегованого до столиці клопотати про постачання продовольства. У Сімферополі відповіли, що хліба немає. Як писала того дня газета «Прибой», «Страшний кошмар голоду цілого міста неминучий і немає жодної надії на швидку допомогу з боку кримського уряду. В силу цього продовольча управа заявила німецькій владі, що вона складає з себе всяку відповідальність за кошмар голоду, який має відчути населення за 3—4 дні».

Полк Січових Стрільців складає зброю, 1 травня 1918 р.

Наступного дня в севастопольській в’язниці через голод стався бунт ув’язнених, жорстко придушений німцями. Четвертого липня 1918 р. севастопольцям почали видавати хліб із розрахунку в півфунта (200 г) на дорослого та вдвічі менше — на дитину. 10 липня в газеті «Прибой» написано:

«Питання про хліб набуває все більш гострого характеру. Видається по півфунта хліба на душу. Черга за хлібом встановлюється з вечора, але й, простоявши всю ніч, можна піти, нічого не отримавши, позаяк хліба не вистачає».

Шістнадцятого липня 1918 р. Міністерство внутрішніх справ Криму взагалі заборонило вільну торгівлю хлібом. Двадцять четвертого липня міська управа Феодосії запровадила карткову систему на хліб (7 серпня на картки перейшов увесь півострів). «Бюллетень Феодосийской жизни» повідомляв:

«Черги у пекарень досягають надзвичайних розмірів: були випадки знепритомніння через тривале стояння та перевтому».

На думку Донцова, записану ним 20 липня 1918 р., економічний тиск був ефективним політичним інструментом:

«Татищев (з кримського уряду) засипає німців і австрійців петиціями «від всіх верств населення» про вилучення Криму з України. Рівночасно Іоффе (більшовицький дипломат) жадає його для Росії. Блокада Криму здається дає себе знати і кримчани починають думати про Україну. Бажано було б, щоб дали вираз своєму бажанню теж в петиціях».

Паралельно український уряд вів інформаційну кампанію серед кримського населення. Як доповідав сімферопольський повітовий староста (формально український посадовець), «не тільки татари, а й російське населення Криму має самі перекручені відомості про Україну та український уряд. Відсутність слушної інформації робить плідний ґрунт для всіляких абсурдних чуток і перекрученого тлумачення подій. Необхідно найшвидше створити в Криму добре налагоджений друкований орган, який повинен інформувати населення в бажаному напрямку. Газета повинна видаватися російською мовою».

Заходи були вжиті. Як згадував Дорошенко, «Щоб піддержати українську справу й українську орієнтацію в Криму, наше Міністерство асигнувало кошти на піддержку трьох кримських газет, які пропагували думку про велику користь для Криму від прилучення до України… Так само субсидували ми українські громади в Криму через спеціально заснований при Міністерстві Комітет «Степової України», що мав завданням ширити в Криму ідею прилучення до України».

На самому півострові українські організації у 8 великих містах та інших місцевостях провадили широку діяльність: відкривали осередки «Просвіти», курси української мови, історії та культури, організовували бібліотеки, дитячі садки і школи, створювали національні хори й театральні трупи. Двадцять восьмого—двадцять дев’ятого серпня 1918 р. вони провели з’їзд у Сімферополі, на якому створили Крайову українську раду в Криму.

Утім гетьман Павло Скоропадський не надто високо оцінював ефективність цієї інформаційної кампанії:

«Наше ж Міністерство закордонних справ повело на свій ризик і страх досить наївну українську агітацію, якісь молоді люди в українських костюмах в Ялті і в навколишніх містечках переконували публіку зробитися українцями. Це не мало, звісно, успіху, але й нікому не шкодило».

Військовий міністр Української Держави генеральний бунчужний О. Рогоза з українськими та німецькими офіцерами

Але все ж, за словами Дорошенка, певних результатів йому вдалося досягти, тому що «Правительство генерала Сулькевича почало боротися з «українською пропагандою», переслідуючи українофільські газети й українські громади, забороняючи приймати з України урядові телеграми українською мовою».

У будь-якому разі українські зусилля не були марними. Не діставши підтримки з боку Німеччини чи Туреччини, Крайовий уряд Криму внаслідок економічних санкцій погодився на переговори з Україною щодо входження півострова до її складу.

Кримсько-українські переговори восени 1918 р.

Двадцять дев’ятого серпня 1918 р. міністр фінансів Крайового уряду Криму Володимир Татищев на зустрічі з головою уряду УД Федором Лизогубом у Берліні досяг принципової згоди на компроміс: «припинення економічної війни в обмін на об’єднання». Десятого вересня німецький уряд надіслав до Сімферополя телеграму з рекомендацією розпочати з Києвом переговори про з’єднання та обіцянкою виступити на них посередником. Уже 15 вересня міністри Криму запитали командування кайзерівських військ про умови посередництва, а днем пізніше отримали відповідь із трьох пунктів, основним з яких був такий:

Схема планованої організації корпусу української армії, осінь 1918 р.

«Уряд повинен погодитися на політичне з’єднання Криму з Україною на засадах автономного внутрішнього управління. Норма з’єднання повинна бути вироблена разом із головами Українського уряду».

Сімнадцятого вересня Крайовий уряд погодився на це, а вже 18 вересня Рада Міністрів УД постановила тимчасово припинити митну війну, якщо переговори почнуться негайно. Двадцять третього й двадцять шостого вересня відбувся перший обмін телеграмами відповідно між Києвом і Сімферополем. Українська сторона наполягала, щоб кримська делегація мала повноваження для обговорення не тільки економічних, а й політичних питань, а кримська давала згоду на це.

Двадцять восьмого вересня представники Крайового уряду на чолі з міністром юстиції Олександром Ахматовичем прибули до Києва, УД репрезентували вповноважені на чолі з Лизогубом, німецьку сторону представляв князь Генріх Ройс.

Переговори розпочалися 5 жовтня 1918 р. із прояснення повноважень і намірів сторін, їм передував лист кримських земців до голови українського уряду:

«Просте включення Криму нарівні з іншими частинами України в Українську Державу не відповідало б бажанням більшості населення… таке приєднання завдало б шкоди самій українській державі; до складу її увійшло б населення, явно їй вороже, тому що ані росіяни, ані німці, ані татари українцями бути не бажають. Навпаки, автономія Криму — це шлях до умиротворення внутрішній ворожнечі. На цьому шляху примиряться як кримські сепаратисти, так і ті, хто живе надією на відновлення Великої Росії».

Українська сторона запропонувала проект приєднання Криму в статусі широкої автономії, причому в питаннях освітніх, національно-релігійних, сільськогосподарських, торговельних, промислових, організації праці та охорони здоров’я півострів мав де-факто федеративні права. Натомість кримська сторона одразу висунула проект федеративного зв’язку Криму з Україною, до якого, до речі, могли пізніше долучитися й інші держави.

Перша фаза переговорів тривала до 12 жовтня, остання зустріч відбулася 16 жовтня. Ахматович спочатку назвав українські пропозиції «проектом поневолення», але потім погодився передати їх на розгляд своєму уряду, випросивши місяць часу і так мотивувавши своє прохання:

«Договір, що позбавляв би Крим державності й настільки докорінно змінював становище країни, як пропонує український проект, не може бути ухвалений без попереднього виявлення волі народу».

Українці погодилися, оскільки це дало змогу виграти час: у містах півострова відбувалися мітинги за об’єднання з материком, там знову постали проблеми з продовольством, позаяк у 20-х числах жовтня відновилася митна війна, а німці готувалися передати рештки Чорноморського флоту в управління Києва. Оболенський у мемуарах пояснював від’їзд делегації зміною політичної ситуації та очікуванням на завершення Першої світової війни. На цьому тлі 30 жовтня розпочалися переговори з новою кримською делегацією на чолі з в. о. міністра фінансів Дмитром Нікіфоровим.

Однак 3 листопада 1918 р. Кош заявив про відмову від підтримки Сулькевича, 7—10 листопада кримський земський з’їзд зажадав створення нового демократичного уряду, 12 листопада розпочалося виведення німецьких військ із Криму, 14 листопада члени кабінету Сулькевича залишили свої посади, а наступного дня до влади прийшов Другий Крайовий уряд на чолі із Соломоном Кримом. У першому пункті резолюції губернських зборів, які висунули кандидатуру Крима ще в середині жовтня, наголошено:

«Уряд має усіма заходами сприяти об’єднанню розваленої Росії і з цією метою шукати зближення з усіма виниклими на російській землі державними організаціями, які поставили собі основним завданням відтворення єдиної Росії з тим, щоб питання про устрій та форми правління об’єднаної Росії було остаточно вирішено всеросійськими Установчими зборами».

Паралельно сам Скоропадський 14 листопада 1918 р. видав грамоту про майбутню федерацію України з Росією, а наступного дня міністр фінансів УД Антон Ржепецький розпорядився зупинити митну війну з Кримом «у зв’язку з новим напрямом політики кабінету по відношенню до Росії». Уже 17 листопада гетьман України отримав телеграму із Сімферополя:

«Сьогодні вступив в управління Кримом новий уряд, який завданням, що стоїть понад усіма, вважає відродження єдиної великої Росії», а п’ятьма днями пізніше до Керчі прибув перший загін Добровольчої армії генерала Антона Денікіна.

Питання приєднання Криму до України було остаточно зняте з порядку денного.

Збройні сили Української Держави — організація (29 квітня — 14 грудня 1918 р.)

Переворот 29 квітня 1918 р. поклав початок чи не найбільш суперечливому періоду Української революції. До влади прийшов колишній генерал-лейтенант Російської імператорської армії П. Скоропадський, обраний Гетьманом усієї України на Всеукраїнському з’їзді хліборобів. Того ж дня були оприлюднені «Грамота до всього українського народу» і «Закони про тимчасовий державний устрій України». У «Грамоті...» подано негативну оцінку діяльності попереднього уряду і проголошено про тимчасове прийняття П. Скоропадським усієї повноти державної влади в Україні. Відтепер управління Україною мало провадитися через призначений Гетьманом Кабінет Міністрів, тоді як Центральну і Малу Раду та всі земельні комітети розпущено, звільнено всіх міністрів і їхніх заступників. Окрім громадської підтримки, заколотники мали й власні збройні загони, сформовані з колишніх офіцерів.

Завдяки підтримці німецького командування зміна влади відбулася швидко і майже без жертв. Лише командування 1-го полку Січових Стрільців відмовилося визнати нову владу та намагалося чинити збройний опір. Проте з огляду на неможливість протистояти німцям, які переважали, 30 квітня — 1 травня 1918 р. частина склала зброю і була розформована.

Спочатку нову владу сприйняли досить позитивно — країна вже втомилася від революційного безладу і неспроможності Центральної Ради налагодити нормальне функціонування державного апарату та економіки. Попри окремі вияви незадоволення Гетьмана визнали і Збройні сили (окрім полку Січових Стрільців).

Унаслідок перевороту 29 квітня 1918 р. відбулася зміна керівництва країни — істотна зміна політичного режиму. Навіть новий титул глави держави — «Гетьман всієї України» — мав символізувати повернення до порядку і стабільності. Так нова влада сподівалася отримати легітимізацію в широких верствах населення. Проте за своєю суттю державний лад Української Держави був переважно «зменшеною копією устрою монархічної Росії»471. Ключові посади в урядових структурах (зокрема й у війську) часто обіймали представники колишнього російського чиновництва, що не приховували своїх поглядів на Українську Державу як на тимчасове утворення на шляху відбудови Російської імперії.

Дії нової влади наочно демонструють прагнення до відновлення порядку і стабільності (у розумінні її керівників): повернення незаконно захоплених підприємств, а також землі та майна поміщицьких господарств, установлення більш жорсткого робітничого законодавства, більш суворий контроль за дотриманням законів та інші подібні кроки. Проблемою було те, що більшість селян і робітників України вважали таке «відновлення порядку і стабільності» зазіханням на їхні надбання, отримані під час функціонування Центральної Ради. Селянські повстання та страйки робітників не тільки не покращували рівень життя в країні, а й лили воду на млин ворогів гетьманського режиму, наочно демонструючи людям «антинародну суть» нової влади. Навіть та незначна підтримка серед селян, яку Гетьманові забезпечували організації Хліборобів, швидко зійшла нанівець. Останньою спробою Гетьманату заручитися підтримкою на селі стало відновлення козацького стану восени 1918 р., але створення «сільської аристократії» без радикальної земельної реформи, звичайно, не змогло покращити ставлення селян до влади.

Нова українська влада фізично не могла ігнорувати український національний рух. П. Скоропадський розумів, що не може правити Україною, спираючись тільки на проросійську політичну й економічну еліту. Однак на шляху до порозуміння між майже винятково лівими національними колами472 і правоконсервативним П. Скоропадським та його оточенням були принципові розбіжності в поглядах на майбутнє України, особливо щодо земельного питання. Незважаючи на це, ліві українські партії, усупереч популярному міфу, зовсім не перебували в абсолютній опозиції до гетьманської влади, а деякі представники від Українського Національного Союзу473 навіть були міністрами в урядах Української Держави. Цікаво, що це зовсім не заважало лідерам цього ж Союзу готувати повстання з метою повалення Української Держави…

471

Пономарьов В. Останній малоросійський гетьман // Генеза. — 1996. — № 1. — С. 199.

472

На жаль, тоді серед українських політиків помірковані консерватори-державники становили меншість.

473

Об’єднання лівих і центристських українських партій та громадських організацій, створене у вересні 1918 р.

Полковник О. Загородський оглядає 1-й Запорізький імені гетьмана П. Дорошенка піхотний полк Запорізької дивізії, яким він командував, 1918 р.

Протягом існування Української Держави вплив Німеччини на внутрішнє життя України досяг апогею. Якщо в період Центральної Ради українська влада намагалася хоч якось обмежувати свавілля німецького командування (переважно апелюванням до депутатів-соціалістів німецького парламенту), то П. Скоропадський мусив «віддавати борги» німцям, які допомогли йому прийти до влади, і бути значно поступливішим до їхніх вимог.

Повернення до порядку й стабільності, звичайно, не могло оминути Збройні сили. Уже 21 травня 1918 р. начальник Генерального штабу отаман (підполковник) О. Сливинський та його помічник отаман (полковник) М. Какурін подали військовому міністрові доповідь, у якій пропонували відмовитися від «революційності» під час організації армії. Серед іншого пропонували повернутися до системи військових рангів (звань) замість наявної системи титулувань військових за посадами, як це робили за часів Центральної Ради. Цю пропозицію схвалило нове керівництво Української Армії, і 16 червня 1918 р. видано наказ Військовій Офіції ч. 221474, у якому наголошено на потребі відновлення таких підвалин нормально організованої армії, як дисципліна, бойові відзнаки, традиції тощо. Відповідно до цього проголошено наказ Гетьмана П. Скоропадського про повернення всім військовослужбовцям України тих рангів і станів475, «які вони займали до большовицького перевороту»476. Відмову від «революційних засад» було продемонстровано навіть наочно: у цьому ж наказі ч. 221 затверджено як розрізнення рангів і станів погони477, від чого за Центральної Ради принципово відмовилися.

474

ЦДАВО України. — Ф. 1077. — Оп. 5. — Спр. 10. — Арк. 145—149.

475

Терміни «ранги і стани» відповідали російським термінам «чины и звания» та сучасному «військові звання».

476

ЦДАВО України. — Ф. 1074. — Оп. 2. — Спр. 31. — Арк. 112.

477

ЦДАВО України. — Ф. 1074. — Оп. 2. — Спр. 31. — Арк. 112 зв.

Австрійський офіцер оглядає Сірожупанну дивізію, 1918 р.

Відповідно до «Законів про тимчасовий державний устрій України» «Верховним Воєводою Української Армії і Фльоти», тобто Верховним головнокомандувачем Збройних сил, був Гетьман. Центральним органом виконавчої влади, на який було покладено безпосередню роботу з розбудови Збройних сил Української Держави — Української Армії, було Військове Міністерство, що складалося з 13-ти Штабів та Управлінь478. Організація Збройних сил базувалася на територіальному принципі. Згідно з планом організації Української Армії, що його в середині вересня 1918 р. остаточно ухвалила Рада Міністрів, територію держави поділили на 8 корпусних районів у складі двох дивізійних округів479.

478

Монкевич Б. Організація регулярної армії Української Держави 1918 року // Україна в минулому. — Вип. 7. — Київ — Львів, 1995. — С. 69.

479

Монкевич Б. Організація регулярної армії Української Держави 1918 року // Україна в минулому. — Вип. 7. — Київ — Львів, 1995. — С. 87.

Почесна сотня Сірожупанної дивізії Армії УНР у Володимирі-Волинському, 1918 р.

Загальна організація війська Української Держави була встановлена ще за Центральної Ради. Вона передбачала створення восьми корпусів, кожен з яких розташовувався на території однієї з восьми губерній, що входили до складу Української Держави. Кожен корпус мав складатися із двох піших дивізій (по 4 піші та 4 легкі гарматні полки), важкої гарматної бригади (2 важкі гарматні полки) та інших частин. Крім того, чотири корпуси отримали ще по одній кінній дивізії (4 кінні полки, 1 кінно-гарматний полк), один корпус — кінну бригаду (2 кінні полки), три корпуси — по 1 кінному полку480. Планували створення й окремих частин, підпорядкованих безпосередньо Військовому Міністерству.

На початку існування Української Держави зміни в організації війська були здебільшого косметичні: наприклад, на початку червня 1918 р. замість назв за регіоном розташування корпуси отримали номери. Лише у вересні 1918 р. було проведено більш ґрунтовну реорганізацію, яка полягала у зменшенні кількості піших і легких гарматних полків у кожній пішій дивізії з 4 до 3481. Найвірогідніше, це було зумовлене неможливістю укомплектування частин достатньою кількістю старшин.

480

Тинченко Я. Українські збройні сили березень 1917 р. — листопад 1918 р. (організація, чисельність, бойові дії). — К.: Темпора, 2009. — С. 200—201.

481

ЦДАВО України. — Ф. 1074. — Оп. 2. — Спр. 10 — Арк. 69—69 зв.

Гетьман П. Скоропадський обходить стрій Сірожупанної дивізії. Київ, 1918 р. Із колекції В. Подгорного

Відносно спокійний час дав змогу завершити формування реєстру кадрових частин482, відпрацювати їхні штати і ще багато дрібних деталей організації, постачання, військового судочинства, підготовки кадрів та інших питань, які є дуже важливими для нормального функціонування війська. Протягом літа — осені 1918 р. через Раду Міністрів було проведено пенсійний статут армії та різні закони щодо військової служби (серед них закон від 24 липня 1918 р. про загальну військову повинність), організовано військове судочинство, реорганізовано військово-санітарну службу та інтендантуру. Серед іншого — Головний інтендант став 2-м товаришем (заступником) Військового Міністра, що свідчить про те значення, яке нове керівництво приділяло організації постачання в армії483.

Проте попри чисельність документів щодо військового будівництва досягнення в цій сфері були не такими вагомими, як може видатися спершу. По-перше, тоді перспектива появи в Української Держави могутньої армії не відповідала інтересам Німеччини та Австро-Угорщини, які намагалися максимально сповільнити роботу з формування українського війська. По-друге, «від логічних ... досить прагматичних і фахово вивірених рішень до їх утілення в життя виявилась «дистанція величезного розміру»484. Так, протягом шести місяців організаційної праці Військове Міністерство Української Держави не спромоглося зробити основного: на листопад 1918 р. кадри Української Армії досі не були повністю сформовані485. Незважаючи на велику кількість старшин колишньої Російської армії, які перебували на території України, у частинах їх дуже не вистачало. Ще гірша справа була з підстаршинами, котрі на загал ставилися до Української Держави не дуже лояльно. Крім того, платня підстаршин та козаків була відносно малою, що не заохочувало добровольців іти до війська, а призначений іще за часів УНР на травень 1918 р. призов було скасовано через наполягання німецького командування. Лише восени 1918 р. німці дозволили провести призов, що збільшив кількість козаків у частинах. Однак влада відклала призов на березень 1919 р., очевидно, побоюючись появи в армії антигетьманськи налаштованих козаків. Єдине, що насмілилося зробити Військове Міністерство, — це організувати 22 жовтня 1918 р. часткову мобілізацію молодших старшин. Цей захід дав змогу підтягнути до штатної чисельності кількість старшинського складу в піших полках. Проте в артилерії та кінноті старшин усе одно не вистачало)11.

482

Восени 1918 р. у складі армії було остаточно залишено 48 піших та 22 кінні полки.

483

Дорошенко Д. Історія України 1917—1923 рр. — Т. 2. — К.: Темпора, 2002. — С. 166.

484

Солдатенко В. Ф. Українська революція. Історичний нарис: Монографія. — К.: Либідь, 1999. — С. 565—566.

485

Прохода В. Вождь та військо //Збірник пам’яти Симона Петлюри (1879—1926). — К.: МП «Фенікс», 1992. — С. 129—130.

Гетьман П. Скоропадський разом зі свитою та німецькими офіцерами оглядає спорядження вояків Сірожупанної дивізії. Київ, 1918 р.

Крім цього, українським частинам не вистачало озброєння, казарм, уніформи і ще багато чого. Зрозуміло, що все це не сприяло ані зміцненню дисципліни, ані бойовій підготовці частин.

Не підвищував боєздатності українських військ і той факт, що багато старшин опинилися в Українській Армії винятково з корисливих мотивів, приваблені перспективами комфортної служби та гарної платні у відносно безпечній та заможній Українській Державі.

Наочним прикладом є історія з 9-м Тираспольським кінно-козачим полком. У Російській імператорській армії цей полк називали 8-м Астраханським драгунським полком, і до Першої світової війни він розташовувався в Тирасполі. Навесні 1918 р. кадр полку було введено до складу Армії УНР. Полк увійшов до складу 3-ї кінної дивізії та отримав нове місце дислокації в місті Бєлгороді, який тоді входив до складу України. Однак більшість старшин полку не поїхала до Бєлгорода та повернулася до своїх квартир у Тирасполі486, який теж уходив до складу України.

Подібні прагнення до комфортної служби були і в старшин інших частин VII (Харківського) корпусу, до складу якого, окрім 3-ї кінної дивізії, входили ще 13-та та 14-та піші дивізії та інші частини. Хоча за планом піші полки корпусу мали досить рівномірно прикривати східний кордон Української Держави, фактично майже всі вони були сконцентрованими в комфортному та безпечному Харкові (тільки один піший полк та одна артилерійська бригада дислокувалися в Ізюмі). Крім того, офіцери колишніх 33-ї та 42-ї піхотних дивізій Російської імператорської армії, які до Першої світової війни розташовувалися в Києві, масово відмовлялися їхати до Харкова для формування 13-ї та 14-ї піших дивізій. Кадри 33-ї піхотної дивізії так і не змогли відправити з Києва — вони «вибили» для себе перейменування в 7-му пішу дивізію ІІІ (Київського) корпусу, а замість них до Харкова як 14-ту пішу дивізію відправили кадри 31-ї піхотної дивізії, яка до війни дислокувалася переважно в Харкові487. Кадрам 42-ї піхотної дивізії не вдалось уникнути відправки до Харкова як 13-ї пішої дивізії, але більшість її офіцерів відмовилася залишати Київ. До того ж, за планом штаб дивізії мав розташовуватися у Слов’янську, але так ніколи туди і не прибув488. І замість частин VII корпусу кордони Української Держави в Слобожанщині разом із німецькими військами захищала Запорізька дивізія, що не могла похизуватися комфортними довоєнними квартирами…

Звичайно, серед старшин кадрових частин Української армії були й щирі патріоти, котрі були готові без вагань захищати українську державність навіть попри тяготи військової служби. Але значна кількість старшин була або пристосуванцями, або ще гірше — відвертими ворогами української державності, які розглядали армію Української Держави як ширму для розбудови армії «єдиної та неділимої» Росії.

Отже, попри формальне існування у складі армії кадрів 16 піших та 4 кінних дивізій, ці частини не мали і не могли мати жодного військового значення для захисту Української Держави, особливо в разі поповнення їх солдатською масою, яка не мала жодного бажання захищати гетьманську владу. Спроби ж окремих авторів зобразити відмову від призову / мобілізації до війська перед початком повстання проти влади П. Скоропадського фактором, що призвів до руїни Української Держави489, можна спростувати історією формування Сердюцької дивізії.

486

Тинченко Я. Українські збройні сили березень 1917 р. — листопад 1918 р. (організація, чисельність, бойові дії). — К.: Темпора, 2009. — С. 323.

487

Тинченко Я. Українські збройні сили березень 1917 р. — листопад 1918 р. (організація, чисельність, бойові дії). — К.: Темпора, 2009. — С. 287.

488

Тинченко Я. Українські збройні сили березень 1917 р. — листопад 1918 р. (організація, чисельність, бойові дії). — К.: Темпора, 2009. — С. 291.

489

Дивись, наприклад, Монкевич Б. Організація регулярної армії Української Держави 1918 року // Україна в минулому. — Вип. 7. — Київ — Львів, 1995. — С. 111.

Хорунжий Окремого загону Січових Стрільців І. Вислоцький. Біла Церква. 30 жовтня 1918 р.

Під час приходу до влади гетьман П. Скоропадський фактично перебував без війська: синьожупанники були розпущені ще за УНР, січові стрільці — після гетьманського перевороту, а єдине з’єднання, що залишилося, — Запорізька дивізія — згідно з наказом Військовій офіції (ВО) від 14 травня 1918 р. ч. 198 було фактично підпорядковане німецькому командуванню. Крім того, дивізія не була повністю лояльною до нової влади.

Щоб хоч якось виправити ситуацію, на початку червня 1918 р. вирішено створити в Києві з’єднання за зразком Російської імператорської гвардії для охорони столиці Гетьманату та самого гетьмана. Таким з’єднанням стала Сердюцька дивізія, що складалася із чотирьох піших, гарматного і кінного (Лубенського) полків, а також інженерної сотні.

Канонерський човен «Кубанець», Ізмаїл, 1917 р.

На формування дивізії не шкодували сил та грошей. Старшинами дивізії мали бути бойові офіцери, бажано нагороджені орденом Святого Георгія чи Георгіївською зброєю, козаками — діти заможних селян, кожен з яких повинен був мати рекомендацію від місцевої організації Хліборобів. Та раптом з’ясувалося, що заможні селяни не поспішають віддавати дітей до гетьманського війська, тож влада була змушена призивати новобранців до Сердюцької дивізії на загальних підставах. Надуживання під час призову були такі, що Начальник Генштабу (під особистим наглядом якого перебувало укомплектування з’єднання) у вересні 1918 р. навіть призначив службове розслідування з приводу порушень, що відбувалися під час призову до дивізії17.

Блокшив «Пріют» (колишній канонерський човен «Чорноморець») та інші допоміжні судна українського флоту, Одеса, 1918 р.

Віце-адмірал А. Покровський в однострої Російського імператорського флоту.

Але навіть у такий спосіб не вдалося покрити неукомплектованість козаків. Ще гіршою була справа з укомплектуванням дивізії підстаршинами. Наприклад, 10 вересня 1918 р. командир дивізії генеральний хорунжий В. Клименко доповів у рапорті 1-му товаришу (заступникові) Військового Міністра, що «частина з прибулих на поновлення дивізії старослужачих, бувших козаків Російської армії, відправлена за повною невідповідністю їх, виказавши себе поганим елементом; частина — добровільно пішла за власним бажанням»490. Навіть старшинські вакансії не були повністю заповнені. Крім того, командуванню дивізії так і не вдалося викорінити антигетьманські настрої не тільки серед козаків, а навіть і серед деяких старшин з’єднання.

490

Тимощук О. Охоронний апарат Української держави (квітень — грудень 1918 р.). — Х., 2000. — С. 219.

Лейтенант флоту Святослав Шрамченко з одним із вояків загону Січових Стрільців, кінець 1918 — початок 1919 р. У Січового Стрільця на мундирі видно сліди від гетьманських погонів

За таких умов не дивно, що боєздатність Сердюцької дивізії була невисокою, хоча за чисельністю (близько 6 тис. вояків) ця дивізія була одним з найбільших збройних формувань армії Української Держави на момент антигетьманського виступу Директорії УНР. Однак уже 18 листопада 1918 р. 4-й Сердюцький піший полк фактично віддав повсталому Окремому Загону Січових Стрільців перемогу в бою під станцією Мотовилівка, а потім здався повстанцям. За декілька днів на бік повстанців перейшов і Сердюцький Лубенський кінно-козачий полк під командуванням полковника Ю. Отмарштайна. Інші частини дивізії брали участь в обороні Києва, але високої боєздатності також не показали. Отже, надії Гетьмана на свою гвардію не виправдалися. І якщо такі проблеми з боєздатністю та лояльністю до Української Держави мала елітна Сердюцька дивізія, не складно уявити, що відбувалося б у лінійних дивізіях у разі їх поповнення призовниками та мобілізованими.

Окрім сердюків, основу Української Армії становила Окрема Запорізька дивізія, що налічувала близько 3 тис. вояків491. Її основним завданням була охорона східного кордону на Харківщині й Донбасі. Лояльність цього з’єднання до Гетьмана була така, що про всяк випадок саму дивізію «охороняли» німецькі війська492. Цікаво, що ще за часів Центральної Ради дивізію, яка добре показала себе в боях, хотіли розформувати, оскільки вона не вписувалась у план організації армії, розроблений «фахівцями» Військового міністерства. Після численних спроб розформувати чи реорганізувати Запорожців Військове Міністерство нарешті вирішило залишити все, як є, і лише перевести частини дивізії на нову організацію у складі чотирьох піших, легкого гарматного та кінного полків, інженерного куреня, важкого гарматного дивізіону та кінно-гірської артилерійської батареї493. Крім того, частиною дивізії фактично були «панцирний» (бронеавтомобільний) дивізіон та авіаційний загін, хоч офіційно їх вважали лише «прикомандированими» до неї. Піші полки мали по два курені, окрім 2-го полку, 3-м куренем якого став кадр колишнього полку Січових Стрільців, який приєднався до Запорожців після розформування німцями 1-го полку Січових Стрільців. Саме цей курінь пізніше став кадром Окремого загону Січових Стрільців у Білій Церкві.

У серпні 1918 р. у складі Української Армії було створено ще одну дивізію: 1-ша Стрілецька козача дивізія (часто також звана «козацькою стрілецькою», також за кольором та кроєм своєї уніформи відома, як «Сіра» чи «Сірожупанна»), сформована австрійцями з військовополонених-українців у Володимирі-Волинському494. Вона складалася із чотирьох піших, кінного, гарматного полків та інженерної сотні й нараховувала понад 6 тисяч вояків. Дивізію відправили на Чернігівщину, де вона охороняла північно-східний кордон держави. Слід зазначити, що після прибуття на місце постійної дислокації дивізія була майже повністю демобілізована, і восени 1918 р. у її складі залишилося близько 600 вояків495. Сіра дивізія також була фактично підпорядкована німецькому командуванню.

Разом з німецькими військами Запорізька та Сіра дивізії брали участь в обороні кордонів Української Держави від більшовицької Росії (РСФРР). Служба ця була небезпечною, оскільки між Українською Державою і РСФРР була нейтральна зона, у якій активно, хоч і неофіційно, діяли радянські загони, що періодично нападали на українську територію. Один з таких загонів 11 вересня 1918 р. під селом Картушин496, напавши зненацька, знищив передову заставу 1-го (Республіканського) куреня 2-го Запорізького полку (20 вояків), а потім напав і на головні сили куреня. Запорожці відбили напад, але з надзвичайно великими втратами, що становили понад половину бійців куреня; командира куреня М. Зелінського було важко поранено497.

Крім вищеназваних частин, у серпні 1918 р. у складі Української Армії сформовано три частини для виконання спеціальних завдань із розширення території Української Держави: Чорноморський кіш (мав діяти на Кубані), Окремий загін запоріжських [так у тексті наказу — Є. П.] низових козаків (мав діяти в низов’ї Дунаю та в Бессарабії, окупованих Румунією) та Окремий загін Січових Стрільців (мав діяти в Галичині, яка належала союзній Австро-Угорщині). Перша з цих частин мала складатися із 3 піших куренів та 1 гарматної батареї, а дві інші — з 1 пішого куреня та 1 гарматної батареї498. Ці частини мали бути своєрідним збройним авангардом Української Держави в тих регіонах, які вважали українською територією, але офіційно вони не входили до складу України. Формування цих частин є особливо цікавим, оскільки влітку 1918 р. в Українській Державі не вистачало військ навіть для підтримання внутрішнього порядку, не кажучи про захист уже наявних кордонів від зовнішньої агресії…

491

Тинченко Я. Українські збройні сили березень 1917 р. — листопад 1918 р. (організація, чисельність, бойові дії). — К.: Темпора, 2009. — С. 190, 207.

492

Тимощук О. Охоронний апарат Української держави (квітень — грудень 1918 р.). — Х., 2000. — С. 213.

493

ЦДАВО України. — Ф. 1074. — Оп. 2. — Спр. 9. — Арк. 113.

494

Наказ про включення дивізії до складу Української Армії від 2 вересня 1918 р. ч. 70 // ЦДАВО України. — Ф. 1077. — Оп. 5. — Спр. 10. — Арк. 385.

495

Тинченко Я. Українські збройні сили березень 1917 р. — листопад 1918 р. (організація, чисельність, бойові дії). — К.: Темпора, 2009. — С. 207.

496

Нині — село Картушино Стародубського району Брянської області Російської Федерації.

497

Тинченко Я. Українські збройні сили березень 1917 р. — листопад 1918 р. (організація, чисельність, бойові дії). — К.: Темпора, 2009. — С. 193.

498

ЦДАВО України. — Ф. 1074. — Оп. 2. — Спр. 9. — Арк. 143 та ЦДАВО України. — Ф. 1074. — Оп. 2. — Спр. 9. — Арк.157.

Головна база Ескадри повітряних кораблів поблизу Вінниці (А. Харук, Крила України)

Військовому Міністерству підлягали ще різні дрібні підрозділи, серед яких був Кінно-гонецький дивізіон Генерального штабу, кадр 1-го Залізничного полку (створений для охорони залізниць), численні охоронні сотні (підтримували порядок у сільській місцевості) та команди для охорони військового майна.

Також в Українській Державі було сформовано ще кілька військових формувань, що не входили до складу Військового Міністерства.

Для охорони гетьмана П. Скоропадського та його родини створено Власний конвой Ясновельможного Пана Гетьмана, що його прирівнювали до полку. За штатом, затвердженим Радою Міністрів 17 вересня 1918 р. (вважався дійсним з 1 травня 1918 р.), конвой складався зі штабу і трьох сотень (офіцерської, яку комплектували тільки старшинами, кінно-кулеметної і козачої). Однак ця частина входила до Української армії лише формально, оскільки підпорядковувалася не відповідному військовому командуванню, а Начальникові штабу Гетьмана всієї України, який підлягав тільки Гетьманові. Попри те що очолював цей штаб військовий (генеральний хорунжий В. Дашкевич-Горбацький499), фактично він був не органом військового управління, а установою, подібною за функціями до Міністерства імператорського двору Російської імперії.

При Міністерстві залізничного сполучення було створено Окремий корпус кордонної охорони, що складався з 9 лінійних та 1 учбової бригади. Серйозна організаційна праця в корпусі розпочалася тільки в серпні 1918 р.500.

Цікаво, що тоді, коли українським військам не вистачало найнеобхіднішого озброєння та спорядження, П. Скоропадський не шкодував грошей і майна на підтримку різних «білих» антибільшовицьких організацій та військових формувань — переважно монархічного спрямування. До повалення Гетьманату було видано або заплановано до видання допомоги грошима та майном на суму майже 100 млн крб. Для порівняння: на утримання понад 300-тисячного війська в бюджеті Військового міністерства Української Держави на 1919 р. заплановано близько 352 млн крб501. При цьому допомогу надавали навіть тим військовим формуванням, які категорично заперечували саме право на незалежне існування Української Держави, — наприклад, Добровольчій армії502 генерал-лейтенанта А. Денікіна.

499

Дорошенко Д. Історія України 1917—1923 рр. — Т. 2. — К.: Темпора, 2002. — С. 55.

500

Тинченко Я. Українські збройні сили березень 1917 р. — листопад 1918 р. (організація, чисельність, бойові дії). — К.: Темпора, 2009. — С. 348.

501

Дорошенко Д. Історія України 1917—1923 рр. — Т. 2. — К.: Темпора, 2002. — С. 194.

502

Створена наприкінці 1917 р. із офіцерів та юнкерів, налаштованих проти радянської влади. Була основою «білих» російських військ на півдні колишньої Російської імперії.

Літак-розвідник «Анасаль» С.І, виготовлений одеським заводом «Анатра» на замовлення Австро-Угорщини (А. Харук та ін., Анатра)

Крім того, із кінця жовтня 1918 р. додаткові кошти витрачено на формування своєрідного «іноземного легіону». Ним мав стати «Особливий корпус» із 8 піших полків, що мав комплектуватися в добровільно-примусовому порядку з колишніх офіцерів, кадрових унтер-офіцерів та юнкерів військових шкіл Російської армії, що перебували на території України, але не отримали українського громадянства. Цей корпус підпорядковувався безпосередньо П. Скоропадському, хоча мав забезпечуватися зі складів Військового Міністерства Української Держави. Форма одягу вояків корпусу була такою самою, як в армії Російської імперії, а їхню службову діяльність регламентували військові статути Російської імператорської армії. Корпус мав діяти на східних кордонах України, переважно в нейтральній зоні між російським та українським кордоном. Влада дуже сподівалася залучити хоча б частину з тієї значної кількості офіцерів, які перебували тоді в Україні, та марно: добровольців було небагато, а мобілізовані шукали приводу ухилитися від служби503.

Окрім сухопутних сил, Українська Держава мала і морські сили. На жаль, більшість кораблів колишнього Чорноморського флоту Росії або була захоплена військами Німеччини в Севастополі, або була затоплена прорадянськими екіпажами в Новоросійську. Унаслідок цього у складі морських сил фактично не було боєздатних кораблів основних класів504, окрім двох старих канонерських човнів: «Донець» та «Кубанець». Останній у вересні 1918 р. перейменовано на «Запорожець» і призначено для виконання обов’язків навчального корабля505.

Сумний стан з корабельним складом призвів до того, що за часів Центральної Ради «Морське відомство» (як тоді за російським зразком називали вищий орган управління морськими справами) було підпорядковано Військовому міністерству, причому його начальник став товаришем (заступником) військового міністра з морських справ. Лише за часів Гетьманату Морське відомство отримало статус міністерства. Найдовше (із травня до жовтня 1918 р.) посаду його керівника обіймав капітан 1-го рангу (пізніше контр-адмірал) М. Максимів506.

Безпосередньо на місці флотом на Чорному морі командував віце-адмірал А. Покровський, який мав свій штаб в Одесі. У його підпорядкуванні були Дунайська та Транспортна флотилії, що складалися з малих кораблів і катерів, а також мобілізованих пароплавів. Крім того, 6 липня 1918 р. в Одесі була також сформована Бригада тралення (у складі трьох дивізіонів), завданням якої було тралення мін, що залишилися із часів Світової війни507.

На додаток до корабельних з’єднань із травня 1918 р. розпочалося формування бригади морської піхоти (у складі 3 піших полків) для берегової оборони та охорони баз флоту. Однак до листопада 1918 р. її формування не було завершено.

Останні місяці існування Української Держави позначилися посиленням проросійських тенденцій, що безпосередньо пов’язано з міжнародним становищем, зокрема з поразками держав Четверного союзу (насамперед Німеччини). На Гетьмана тиснули прихильники орієнтації на білу Росію, передусім представники російських організацій в Україні («Монархічний блок», «Союз відродження Росії» та інші). Сімнадцятого жовтня 1918 р. на засіданні Ради Міністрів було розглянуто «Записку в справі зовнішньої політики України», підготовлену десятьма міністрами, які вимагали надати допомогу російським політичним колам у боротьбі з більшовицьким урядом за відновлення «великої Росії»508.

503

Тимощук О. Охоронний апарат Української держави (квітень — грудень 1918 р.). — Х., 2000. — С. 183—184.

504

Тобто розміром від міноносця та більше.

505

Гриценко О. Організація та військові операції українського флоту в Одесі в 1918 р. — http://vijsko.milua.org/Grytsenko_Flot_Odesa.html

506

Тинченко Я. Українські збройні сили березень 1917 р. — листопад 1918 р. (організація, чисельність, бойові дії). — К.: Темпора, 2009. — С. 373.

507

Гриценко О. Організація та військові операції українського флоту в Одесі в 1918 р. — http://vijsko.milua.org/Grytsenko_Flot_Odesa.html

508

Васковський Р. Листопадове повстання 1918 р.: «петлюрівська авантюра» чи «національна революція»? // Студії з архівної справи та документознавства. — Т. 5. — К., 1999. — С. 215.

Олександр Наконечний (другий зліва). Фото часів служби у російській авіації (Я. Тинченко, Герої нашого неба)

Революція в Німеччині, підписання 11 листопада 1918 р. Комп’єнського перемир’я, яке свідчило, що Німеччина програла війну, розвал Австро-Угорщини на початку листопада 1918 р. і початок евакуації німецьких та австрійських військ з України зробили крах гетьманського режиму невідворотним. Країни-переможці, насамперед Франція, відверто відмовляли Україні у праві на незалежне існування. Тоді П. Скоропадський вирішив змінити зовнішньополітичну орієнтацію Української Держави й 14 листопада 1918 р. видав грамоту про федерацію з майбутньою небільшовицькою Росією, а також призначив новий проросійський уряд на чолі з С. Гербелем509.

509

Васковський Р. Листопадове повстання 1918 р.: «петлюрівська авантюра» чи «національна революція»? // Студії з архівної справи та документознавства. — Т. 5. — К., 1999. — С. 216.

Літак-винищувач «Ньюпор» XXIII авіації Української Держави (А. Харук, Крила України)

Це стало безпосереднім приводом до повстання, яке ще з вересня 1918 р. готувала група представників українських лівих партій на чолі з головою Українського Національного Союзу В. Винниченком. Основною ударною силою повстання став Окремий Загін Січових Стрільців (ОЗСС), сформований у Білій Церкві з колишніх вояків полку Січових Стрільців під командуванням військового старшини Є. Коновальця.

Повстання почалося 16 листопада 1918 р. виступом Січових Стрільців на Київ. Того ж дня в Харкові Запорізька дивізія на чолі з полковником П. Болобочаном — найбоєздатніше військове формування гетьмана П. Скоропадського — також повстала та приєдналася до Директорії510. Вісімнадцятого листопада під станцією Мотовилiвка Січові Стрільці розбили відправлений на придушення повстання офіцерський загін генерал-майора Святополка-Мирського, при цьому частини Сердюцької дивізії, відправлені разом із офіцерським загоном, фактично відмовилися воювати проти повстанців.

Хоча повстанці не змогли, як планували, швидко захопити Київ, протягом кількох тижнів вони майже повністю знищили опір гетьманської влади та війська в провінції. До повстання приєдналося багато частин Української армії, а також значна кількість добре організованих загонів повсталих селян.

Ані оголошення загальних мобілізацій, ані заклики добровільно вставати на захист Української Держави особливих результатів не давали: більшість населення України просто не бажала битися за П. Скоропадського. Основними силами, що встали на захист Гетьмана, були офіцерські кадри деяких частин, а також різні охоронні загони (які формувалися переважно з офіцерів), що їх почали активно створювати з осені 1918 р. Одначе швидко з’ясувалося, що воювали вони не за Українську Державу, а за «єдину та неділиму» Росію. Усе, що залишалося Скоропадському, — удавати, ніби ці вояки йому підпорядковуються, хоча командири цих офіцерських загонів відкрито заявляли про підпорядкування командуванню російської Добровольчої армії.

Вісімнадцятого листопада 1918 р. гетьман П. Скоропадський призначив головнокомандувачем армії Української Держави відомого російського монархіста, генерала від кавалерії Ф. Келлера. Той енергійно взявся організовувати війська, але що міг він вдіяти з кількома тисячами вояків проти десятків тисяч повстанців? Унаслідок цього єдине, на що були здатними вірні П. Скоропадському війська, — це захист Києва й деяких залізничних вузлів, які вони, однак, утримували доти, доки цього бажали німці, що евакуювали свої війська з України.

Двадцять шостого листопада Ф. Келлера, який відкрито заявляв про підтримку відновлення монархії в Росії, змінив більш лояльний до П. Скоропадського генерал-лейтенант А. Долгорукий, але й він не зміг змінити ситуацію.

Коли стало зрозуміло, що гетьман Скоропадський уже не контролює ситуацію в Україні, німці без жодних вагань домовилися з керівництвом повстанців — Директорією УНР. Тринадцятого грудня 1918 р. було укладено угоду між німецьким командуванням і Директорією про нейтралітет та безперешкодну евакуацію німецьких військ з України, а вже наступного дня гетьман П. Скоропадський зрікся влади й утік із Києва, а до міста вступили війська Директорії. Залишки гетьманських частин (залога Києва, Гомельський загін, офіцерські підрозділи V (Чернігівського) та VI (Полтавського) корпусів) здалися військам УНР511. Так припинила своє існування армія Української Держави.

Повітряний Флот Української Держави

У структурі Збройних сил Гетьманату Повітряний Флот мав статус роду військ, а його інспектор (командувач) прирівнювався до командира корпусу. Незважаючи на гучну назву, за сучасними стандартами, Повітряний Флот не був самостійним видом Збройних сил, а підпорядковувався сухопутним військам, тобто був армійською авіацією. Це визначило його організаційну структуру.

Організація

За основу організації Повітряного Флоту, як і загалом Збройних сил Української Держави, було взято схему, розроблену навесні 1918 р. — ще за часів УНР. Вона передбачала створення трьох авіаційних районiв із центрами в Києвi, Харковi та Одесi. У цих мiстах розташовувалися три авiапарки, які обслуговували вiсiм корпусних авiацiйних дивiзiонiв (у складi Волинського, Подiльського, Одеського, Київського, Чернiгiвського, Полтавського, Харкiвського та Катеринославського армiйських корпусiв). Кожен авiадивiзiон мав управлiння i чотири авiаційних загони: два гарматних (призначених для коректування артилерійського вогню), один розвiдувальний i один винищувальний. Авiацiю доповнювали два повiтроплавні райони з центрами в Києвi та Миколаєвi, де були розташовані повiтроплавнi парки, а також чотири навчально-кадрові повiтроплавні дивiзiони — Чернiгово-Волинський, Одесько-Подiльський, Києво-Полтавський та Харково-Катеринославський512.

510

Тинченко Я. Українські збройні сили березень 1917 р. — листопад 1918 р. (організація, чисельність, бойові дії). — К.: Темпора, 2009. — С. 288.

511

Тинченко Я. Українські збройні сили березень 1917 р. — листопад 1918 р. (організація, чисельність, бойові дії). — К.: Темпора, 2009. — С. 368.

512

ЦДАВОВ України, ф. 1076, оп. 1, спр. 15, арк. 205.

Літак-винищувач «Ньюпор» XVII авіації Української Держави зі старими російськими розпізнавальними знаками (А. Харук, Крила України)

Органи центрального управлiння силами були представленi Управлiнням iнспектора Повiтряного Флоту в складi Генштабу. Це управлiння мало два вiддiли — повiтроплавний та авiацiйний, очолювані відповідними інспекторами. Для розв’язання питань матерiально-технiчного забезпечення передбачалося створення авiацiйного вiддiлу в складi апарату начальника iнженерного постачання, пiдпорядкованого Головному начальникові постачання513.

Формування бiльшостi авiацiйних пiдроздiлiв відбувалося на базi частин колишньої росiйської армiї. Указівкою управлiння Повiтряного Флоту був запроваджений суворий порядок нумерацiї авiацiйних пiдроздiлiв. Дивiзiони отримали номери тих корпусiв, до яких вони були прикрiплені. Авiацiйнi загони мали суцiльну нумерацiю, причому парнi номери надавали для гарматних авiазагонiв, непарнi, що не дiляться на три, — для розвiдувальних, i непарнi, що дiляться на три, — для винищувальних. Передбачалося залишити промiжки в нумерацiї, оскiльки в перспективi склад кожного дивiзiону мав бути доведений до шести загонiв — трьох гарматних, двох розвiдувальних i одного винищувального514. Так, наприклад, до складу 1-го (Волинського) корпусного авiацiйного дивiзiону входили 1-й розвiдувальний авiазагiн, 2-й i 4-й гарматнi та 3-й винищувальний, до 2-го (Подiльського) — 7-й розвiдувальний, 8-й i 10-й гарматнi та 9-й винищувальний i т. д. Наказами по управлiнню iнспектора авiацiї ч. 101 вiд 5 серпня та ч. 108 вiд 12 серпня 1918 р.515 було затверджено повний перелiк корпусних авiацiйних частин армiї Української Держави iз зазначенням пiдроздiлiв, на базi яких цi частини формувалися, та їх дислокацiя (див. Додаток 1). Є підстави вважати, що вищеназвані накази лише систематизували раніше зроблені розпорядження. Наприклад, нумерація підрозділів Харківського авіаційного району та базові загони для їх формування були визначені наказами інспектора авіації ще в червні — липні 1918 р.516. Штатні розписи авіаційних і повітроплавних частин, а також органів управління були визначені ще за часів Центральної Ради.

513

ЦДАВОВ України, ф. 1076, оп. 1, спр. 14, арк. 74.

514

ЦДАВОВ України, ф. 1077, оп. 5, спр. 19, арк. 58зв.

515

ЦДАВОВ України, ф. 1077, оп. 5, спр. 19, арк. 58, 72.

516

ЦДАВОВ України, ф. 1074, оп. 1, спр. 65, арк. 25, 57зв.

Газетне повідомлення від 13 травня 1918 р. про запровадження нових розпізнавальних знаків (Я. Тинченко, Герої нашого неба)

До Харківського району передали перший український авіаційний підрозділ, утворений в грудні 1917 р. — 1-й Український армiйський (Запорозький) авiазагін, який із квiтня 1918 р. перебував у Слов’янську в пiдпорядкуваннi бригади Натiєва (Запорозької бригади). Згідно з наказом по авiацiї Української Держави ч. 77 вiд 12 липня 1918 р. ця частина мала бути передислокована до Катеринослава i мала ввiйти до складу 8-го авiацiйного дивiзiону як 46-й гарматний авiазагiн. Однак це рiшення спричинило опiр командування бригади. Зрештою в серпнi 1918 р. iнспектор авiацiї Харкiвського району змушений був ухвалити компромiсне рiшення: пiдпорядкувати 1-й Український авiацiйний загiн у технiчному забезпеченні 8-му авiадивiзiону, а в оперативному i господарському — бригадi Натiєва517.

Чисельність лiтакiв у пiдроздiлах була визначена циркуляром iнспектора авiацiї Наконечного вiд 23 травня 1918 р.518. Вiдповiдно до встановлених у ньому норм у кожному авiацiйному загонi повинно було нараховуватися 10 лiтакiв — 5 першої черги i 5 другої черги. До першої черги належали машини новi й тi, що ще не були в капітальному ремонтi. Їх передбачалося берегти для участi в можливих бойових дiях, а в мирний час дозволялося використовувати лише для виконання особливо вiдповiдальних завдань. До другої черги належали тi лiтаки, що вже пройшли капiтальний ремонт або потребували незначного ремонту, який можна було виконати силами самого загону. Такi машини мали використовувати для повсякденних тренувальних польотiв. У червнi 1918 р. ухвалили рiшення мати, крiм лiтакiв у загонах, ще по двi машини в управлiннi дивiзiону — здебільшого для підтримання льотної майстерності пілотів, що служили в управлінні519. Тобто укомплектований за штатом корпусний авiацiйний дивiзiон повинен був налічувати 42 лiтаки, а для восьми дивiзiонiв (без урахування Ескадри повiтряних кораблiв i навчальних пiдроздiлiв) потрiбно було 336 машин. Реально ця цифра була значно нижчою, нiж передбачено в штатному розписі — улiтку 1918 р. авiацiя Української Держави нараховувала за архівними даними 193 лiтаки, зокрема 189 легких машин i чотири важкi бомбардувальники типу «Iлля Муромець»520.

517

ЦДАВОВ України, ф. 1074, оп. 1, спр. 65, арк. 78, 82.

518

ЦДАВОВ України, ф. 4588, оп. 1, спр. 8, арк. 35.

519

ЦДАВОВ України, ф. 4588, оп. 1, спр. 4, арк. 6.

520

ЦДАВОВ України, ф. 4588, оп. 1, спр. 4, арк. 16а.

Георгій Горшков — інспектор Управління Повітряного Флоту. Фото часів служби у російській авіації (viupetra2.3dn.ru)

У вересні — жовтні 1918 р. було підготовлено низку документів, які передбачали суттєву реорганізацію авіації. Планували територiальну структуру авiацiї замінити мішаною — територiально-цiльовою. Управлiння районних iнспекторiв авiацiї було реорганiзовано в управлiння територiальних авiагруп — Київської, Харкiвської та Одеської521. 12 вересня 1918 р. член колегiї Верховного Правлiння генерал-бунчужний Рогоза затвердив штат управлiння авiагрупи на мирний час. За цим штатом до управлiння авiагрупи входили чотири частини — муштрово-iнспекцiйна, технiчна, господарська та санiтарна. Штатна категорiя командира авiагрупи — генерал-хорунжий, начальника частини — вiйськовий старшина. Усього ж управлiння авiагрупи мало нараховувати 29 осіб — 9 старшин, 13 урядовцiв, 6 немуштрових козакiв та одного лiкаря. Крiм того, для виконання завдань охорони, автотранспортного забезпечення та виконання iнших допомiжних функцiй при управлiннi авiагрупи було створено стройову команду у складi 67 козаків (Київська i Харкiвська авiагрупи) чи 61 (Одеська авiагрупа) козака.

Замiсть восьми корпусних територiальних авiацiйних дивiзiонiв мiшаного складу було передбачено формування дев’яти авiадивiзiонiв за цiльовим принципом — трьох винищувальних, трьох гарматних i трьох розвiдувальних. До авiагрупи повинні входити по одному дивiзiону кожного типу, якi подiлялися на авiазагони — по три в дивiзiонах Київської i Харкiвської авiагруп i по два в дивiзiонах Одеської авiагрупи. Управлiння авiадивiзiону складалося з командира (штатна категорiя полковник) та заступника. Штатна чисельнiсть розвiдувального авiазагону мала становити 17 осіб (7 старшин i 10 козакiв), гарматного — 16 осіб (вiдповiдно 6 i 10), винищувального — 15 осіб (5 i 10). Очевидно, що ця кiлькiсть містила лише льотний склад і мотористiв, iншi категорiї допомiжного аеродромно-технiчного персоналу входили до складу бази дивiзiону. Тобто саме дивiзiон, а не загiн був найнижчою органiзацiйною ланкою, здатною здiйснювати повноцiнну бойову дiяльнiсть.

Кожен авiазагiн повинен був мати 10 лiтакiв — п’ять бойових і п’ять тренувальних. Загалом у пiдроздiлах Київської та Харкiвської авiагруп мало бути по 90 лiтакiв, а в Одеськiй — 60. Отже, кiлькiсть лiтакiв, потрiбних для комплектування авiагруп за штатом, зменшилася порiвняно з попередньою органiзацiйно-штатною структурою майже на 100 одиниць — iз 336 до 240. Безперечно, це свідчило про бiльш реалiстичний пiдхiд командування до оцiнки стану i наявних можливостей для розвитку Повітряного Флоту. Крiм лiтакiв, передбачалося забезпечити пiдроздiли належним допомiжним майном, зокрема, автотранспортом. У частинах Київської та Харкiвської авiгруп мало бути по 13 легкових автомобiлiв, 11 вантажних i 2 мотоцикли, а в Одеськiй — вiдповiдно 10, 8 i 2.

Ремонт лiтакiв, як i ранiше, мали виконувати авiацiйнi парки. Їх кiлькiсть i дислокацiя (Київ, Харкiв, Одеса), за новою органiзацiйною структурою, змiн не зазнали. Однак, урахувавши попередній досвiд, у жовтнi 1918 р. був розроблений i запроваджений новий штатний розклад — єдиний для всiх трьох авiапаркiв522. Вiдповiдно до цього розкладу авiапарк очолював старшина у званнi полковник чи вiйськовий старшина i нараховував у своєму складi 314 осіб — 14 старшин, 21 урядовця та 279 муштрових i немуштрових козакiв. Дiяльнiстю авiапарку керувала муштрово-мобiлiзацiйна частина, питання господарського забезпечення розв’язував вiддiл постачання. Основним же пiдроздiлом авiапарку була технiчна частина, до якої входили управлiння, авiасклад i ремонтнi авiамайстернi. Крiм того, до складу авiапарку входили фотографiчна лабораторiя, аеронавiгацiйний кабiнет, склад і вартова сотня. Передбачалося забезпечення авiапарку потрібним технiчним обладнанням, а також автомобiльним та гужовим транспортом (2 легкових i 6 вантажних автомобiлiв, 3 вози та 6 коней). Проаналiзувавши цей штатний розпис, слiд вiдзначити значне зменшення кiлькостi особового складу авiапарку порiвняно з прийнятим у росiйськiй авiацiї (з 2—3 тис. осіб до близько 300 осіб). Це можна пояснити тим, що українське командування запроваджувало штати мирного часу, вiдповiдно до яких на авiапарки покладали виконання ремонтних робiт середньої складностi, капiтальний же ремонт лiтакiв мали виконувати цивiльнi пiдприємства авiацiйної промисловостi.

521

ЦДАВОВ України, ф. 1074, оп. 2, спр. 18, арк. 66—71.

522

ЦДАВОВ України, ф. 1074, оп. 2, спр. 18, арк. 72—76зв.

В’ячеслав Баранов. Фото часів служби у Війську Донському (feb-web.ru)

Питання організації підготовки авіаспеціалістів в Українській Державі розв’язувала секція по спеціальних школах у складі комісії військових шкіл. У липні 1918 р. членами цієї комісії були призначені від авіації — інспектор авіації Наконечний і від повітроплавання — начальник організаційного відділу управління повітроплавання Козельський523. Восени 1918 р. було розроблено та затверджено штати авіашколи524. Навчальний заклад прирiвнювали до авiацiйної групи, очолювати його мав генерал-хорунжий, а чисельнiсть особового складу становила за штатом 347 осіб (53 старшини, 2 лiкарi, 24 урядовцi, 141 муштровий i 56 немуштрових козакiв, 71 вiльнонайманий майстер). Безпосередньо пiдготовкою льотного складу у структурi авiашколи мав займатися навчальний авiацiйний дивiзiон, очолюваний полковником. До складу такого дивізіону входили технiчна i навчальна частини. Остання подiлялася на чотири навчальнi вiддiлення. У I вiддiленнi майбутнi пiлоти проходили початкову льотну пiдготовку, II забезпечувало основну пiдготовку льотчикiв-винищувачiв, III готувало льотчикiв розвiдувальної i коригувальної авiацiї, а в IV льотчики проходили курс пiдвищеної пiдготовки, вiдпрацьовуючи вищий пiлотаж та польоти особливої складностi. Усього дивiзiон мав нараховувати 82 особи постiйного складу (без курсантiв) та 70 навчальних лiтакiв. Теоретичну пiдготовку майбутнiх льотчикiв здiйснював навчальний вiддiл, до якого входили канцелярiя, п’ять навчальних кабiнетiв (моторний, артилерiйський, фотографiчний, фотограметричний, а також метеорологiчний i аеронавiгацiйний), аеродинамiчна лабораторiя та книгозбiрня.

Подвiйнi функцiї в структурі авіашколи мали виконувати навчальнi авiацiйнi майстернi. З одного боку, вони забезпечували ремонт авiатехнiки школи, з iншого — готували спецiалiстiв із технiчного обслуговування лiтакiв. Для цього в їхньому складi було створено навчальний клас мотористiв. Повсякденну дiяльність авiашколи, а також медичне обслуговування персоналу i курсантiв та охорону шкiльних об’єктiв забезпечував адмiнiстративно-господарський вiддiл.

Запропонована організаційна структура авіації була досить раціональною, однак її так і не встигли запровадити — аж до моменту падіння Гетьманату основними організаційними одиницями були корпусні дивізіони мішаного складу.

Окремо варто зупинитися на долі Ескадри повітряних кораблів. Це з’єднання бомбардувальної авіації, «успадковане» від російської армії, дислокувалося під Вінницею. Упродовж лiта 1918 р. у нiй зберiгався мiнiмум особового складу. Жодних польотiв не проводилося, виконували лише роботи зі складування, упорядкування i перевiряння матерiальної частини525. 30 травня 1918 р. пожежа, що спалахнула за нез’ясованих обставин, знищила на Вінницькому авіаскладі 11 літаків526. Зрештою, 8 липня 1918 р. видано наказ про розформування Ескадри повітряних кораблів. Але на цьому історія її не завершилася. У вереснi 1918 р. на основі Ескадри передбачалося створити важкий авiацiйний дивiзiон, підпорядкувавши його навчально-випробувальному аеродрому. Проте незабаром було ухвалено рішення про передавання важкого авіадивізіону до складу авiацiйної школи. На його озброєннi мали бути чотири важких бомбардувальники i вiсiм легких лiтакiв. Кiлькiсть особового складу була порiвняно невеликою i мала становити 48 осіб — 12 старшин, 1 урядовець та 35 козакiв. Тобто дивiзiон не визнавали тодi як самостiйну вiйськову частину, i він повнiстю залежав вiд авiашколи в питаннях матерiально-технiчного забезпечення, аеродромного обслуговування та ремонту лiтакiв, а через це фактично не мiг би вести бойовi дiї. Хибнiсть такого пiдходу до бомбардувальної авiацiї стала зрозумiлою досить швидко, i вже 14 жовтня був затверджений тимчасовий штат Ескадри повiтряних кораблiв як повноцiнної самостiйної частини, що її прирiвнювали до авiагрупи527. У її складi передбачалось утворити чотири основних компоненти — штаб, важкий авiадивiзiон, майстерню та склад. Кiлькiсть лiтакiв мала бути попередньою — чотири важких та вiсiм легких, однак чисельнiсть особового складу значно зростала i мала становити 103 особи (19 старшин, 5 урядовцiв і 79 козакiв). Крiм авiатехнiки, для Ескадри було видiлено значну кiлькiсть автотранспорту — 9 легкових та 12 вантажних автомобiлiв, 1 автоцистерна, 1 санiтарний автомобiль i 6 мотоциклiв. Упродовж жовтня — листопада 1918 р. командування Ескадри, очолюване сотником Неймарком, уживало заходiв щодо комплектування пiдроздiлiв особовим складом, i в груднi в нiй уже служило 138 осіб — 11 старшин, 12 урядовцiв, 65 майстрiв та 50 козакiв вартової команди528. Проте через несправнiсть лiтакiв жодних польотiв не виконували, i фактично Ескадра була небоєздатною.

Техніка

Які ж літаки служили в Повітряному Флоті гетьмана Скоропадського? Усі вони були «успадковані» від колишньої російської авіації. Домінували серед них літаки французьких проектів — як імпортні, так і виготовлені за ліцензією (винищувачі «Ньюпор», розвідники «Вуазен», «Фарман» різних модифікацій та ін.). Досить поширеними були розвідники «Анаде» виробництва заводу «Анатра» (Одеса). Траплялись і поодинокі літаки німецьких та австро-угорських моделей — трофеї часів Світової війни. Найбільшими аеропланами були чотиримоторні бомбардувальники «Ілля Муромець», спроектовані Ігорем Сікорським та виготовлені Російсько-Балтійським вагонобудівним заводом (Петроград).

Загального списку літаків українського Повітряного Флоту відтворити дотепер не вдалося — наявні архівні документи містять неповні дані (хоч у них можна натрапити на загальну чисельність парку літаків, про яку ми вже згадували — 193 одиниці на літо 1918 р.). Більш-менш повна інформація є лише по Харківському району. Станом на серпень 1918 р. у його частинах було 44 літаки (замість належних за штатом 126-ти): 12 — у Харківському дивізіоні, 11 — у Полтавському, 10 — у Катеринославському і 10 — у Харківському авіапарках. Серед них домінували «Ньюпори»: 14 екземплярів восьми моделей, зокрема шість «Ньюпор» ХХІІІ, два «Ньюпор» ХХІ і по одному — ще шести моделей. Відносно чисельними були розвідники «Фарман» ХХХ (шість) та «Вуазен» LA (чотири). Інші типи літаків були лише в одному-двох екземплярах. Варто згадати і про шість колишніх трофеїв — три «Бранденбурги», два «Румплери» й один «Альбатрос». Із 44 літаків дивізіону справними були 28 (59%), а 18 (тобто 41%) потребували ремонту529.

На нашу думку, становище в Харківському районі не можна вважати типовим із двох причин. По-перше — це віддаленість від фронту, де зосереджувалися найбільш чисельні сили колишньої російської авіації. По-друге, п’ять із 12-ти авіаційних загонів цього району формувалися «з нуля», не маючи у функції бази жодної частини колишньої російської армії (для порівняння: у Київському районі такої бази не мав лише один загін з 12-ти, а в Одеському всі вісім загонів формувалися на базі колишніх російських частин). Переважна частина літаків для загонів Харківського дивізіону постачалася з Київського та Одеського авіапарків. Можна припустити, що в авіаційних дивізіонах Київського та Одеського районів ситуація із забезпеченням технікою була кращою. Однак факт є фактом: у авіаційних частинах була неукомплектованість літаків.

Компенсувати некомплект літаків гетьманської авіації було складно. Про постачання з країн Антанти із цілком зрозумілих причин не могло бути й мови. Підприємства союзників Української Держави — Німеччини та Австро-Угорщини — ледь справлялись із забезпеченням потреб власних авіаційних частин. Найпотужнiший український авiазавод «Анатра» в Одесi опинився пiд повним контролем австро-угорських окупацiйних властей. Хоча вiн i продовжував працювати, але збудованi тут улiтку — восени 1918 р. лiтаки-розвідники «Анасаль» надходили не до гетьманської авiацiї, а до цiсарсько-королiвського вiйська, яке замовило одеській фірмі 200 таких машин530. Постачання лiтакiв із країн Антанти припинилося, оскiльки гетьманський режим був союзником Нiмеччини. Намагаючись реанiмувати власну авiацiйну промисловiсть, гетьманський уряд приймає рiшення про передачу в підпорядкування вiйськового вiдомства бердянського авiацiйного заводу фiрми «Матiас». На підприємстві були заготовлені вузли і деталі для сотні замовлених ще царським урядом літаків-розвідників «Фарман» ХХХ — ці морально застарілі, але фізично нові аероплани могли суттєво посилити гетьманську авіацію. Шістнадцятого жовтня 1918 р. голова iнженерного комiтету Головного iнженерного управлiння видав розпорядження про створення комiсiї для «обмiркування» цього питання. Наказом по Повiтряному Флоту ч. 80 вiд 18 жовтня 1918 р. представником вiд авiацiї до цiєї комiсiї був призначений виконувач обов’язків старшого осаула Управлiння Повiтряного Флоту хорунжий Павлiнець531. Цікаво, що «за царя» Павлінець був військовим представником на заводі «Матіас»532. Проте падiння Гетьманату перешкодило налагодженню роботи цього пiдприємства.

Як засвідчують наявні документи, за часів гетьмана продовжувала функціонувати комiсiя з будiвництва авiацiйних заводiв, яка розташувалася у Херсонi. Ця органiзацiя, утворена навесні 1917 р., споруджувала «казенні» літакобудівний і авіамоторний заводи533. Станом на літо 1918 р. комісія розпочала заготовлення потрібних будiвельних матерiалiв та обладнання, але через брак коштiв цi роботи невдовзi довелося зупинити534. У цьому ж місті розміщувався і продовжував функціонувати авiацiйний науково-дослiдний центр — Головний аеродром. У серпнi 1918 р. співробітникам цього центру доручили проведення комплексу дослідних робiт в iнтересах Управлiння Повiтряного Флоту, i хоч через нестачу коштiв цi роботи проводили низькими темпами, адмiнiстрацiї Головного аеродрому вдалося майже повнiстю зберегти науковий i допомiжний персонал та унiкальне обладнання535.

Досить небагато збереглося в архiвах даних про повсякденну дiяльнiсть авiацiї. Протягом травня — жовтня 1918 р. українська авiацiя в жодних боях участi не брала, обмежуючись тренувальними польотами. Для пiдтримання майстерностi льотного складу вiдповiдно до запроваджених у червнi 1918 р. нормативiв на кожен лiтак щомiсяця мали видiляти паливо з розрахунку на 4 години нальоту. Характерно, що, коли в серпні 1918 р. Міністерство внутрішніх справ звернулося з проханням виділити бойові літаки для участі в придушенні селянських виступів, військовий міністр відповів, що в українській авіації є лише один боєздатний літак типу «Вуазен», решта ж потребує ремонту і регулювання. Можна припустити, що реальний стан речей не був настільки плачевний, просто командування Повітряного Флоту намагалося стояти осторонь внутрішніх «розборок». Однак назагал проблема нестачі коштів та інших ресурсів була досить гострою для авіації. Красномовним свідченням цього є наказ iнспектора авiацiї Харкiвського району полковника Гаусмана ч. 36 вiд 18 червня 1918 р., у першому параграфi якого сказано: «Позаяк дуже мало вiдпускається вiд держави коштiв i технiчного майна, необхiдний як можливо економніший расход грошей i майна, зберегая i скористовивая все мающіеся в паркі i дівізiонi старе майно»536.

Дефiцит запасних частин i намагання особового складу за будь-яку цiну утримувати технiку в справному станi iнодi навiть призводили до конфлiктiв мiж авiаторами та представниками iнших вiйськових частин. Наприклад, коли старшини Полтавського авiадивiзiону вирiшили вiдремонтувати вантажiвку своєї частини, вони, удавшись до обману, викрали потрiбнi запчастини у своїх сусiдiв із панцирної батареї. Із цього приводу командир батареї звертався до сотника Гринева, командира авiаційного дивiзiону: «Двое старшин дорученого Вам дівiзiону взяли iз майстернi дорученоі менi батареі двi справлених ресори вiд грузовика «Паккард». Прохаю вашого роспорядження про негайне повернення зазначеніх ресор… Звертаю Вашу увагу на ту обставину, що старшини, котрі взяли ресори, сказали моему кладовщикові, що одержати ресори із кладовоі я ім особисто дозволив, між иншим я ім і нікому не давав»537.

Бойовий потенцiал української вiйськової авiацiї суттєво обмежувався гострою нестачею озброєння та боєприпасiв. Скажiмо, у листопадi 1918 р. Полтавський авiадивiзiон мав на 11 лiтакiв лише п’ять кулеметiв системи «Льюїс» із тисячею набоїв до них, а також 170 авiабомб, переважно малих калiбрів. Не кращим було й становище на складах: коли в серединi листопада на Полтавський артилерійський склад надiйшли вимоги вiд Харкiвського i Полтавського дивiзiонiв на 1262 авiабомби, з’ясувалося, що на складі таких є лише 267 одиниць538.

Особовий склад

Кістяк особового складу Повітряного Флоту, як і Збройних сил Української Держави загалом, становили офіцери колишньої російської армії. За свідченням Р. Мараєва, після гетьманського перевороту на дiйсну службу в Повітряний Флот повернулося понад 200 старшин-льотчикiв та інших фахівців, які за часiв Центральної Ради були звiльненi або самi залишили службу539. З одного боку, це були досвідчені фахівці, але з іншого — більшість офіцерів була патріотами «єдіной і нєдєлімой Россії», трактуючи службу Українській Державі лише як тимчасове явище. Деякі з них, симпатизуючи білогвардійському рухові, стали на шлях прямої зради. На жаль, серед останніх був і один з організаторів української авіації ще із часів Центральної Ради полковник В’ячеслав Баранов. У червні 1918 р. він, обіймаючи посаду інспектора авіації Київського району, уступив у переговори з представниками Всевеликого Війська Донського, а в липні — серпні організував доставку на Дон двох ешелонів з авіатехнікою (загалом 20 літаків) та групи льотчиків на чолі з полковником Ковальовим. У спогадах Баранов стверджував, що він сам виїхав з України 2 серпня 1918 р. разом із другим ешелоном майна, рятуючись від арешту. Однак В. Мараєв у своїй розвідці, покликаючись на документи, розвінчує твердження Баранова540. Насправді 27 серпня 1918 р. Баранов був навіть підвищений у посаді — його призначили інспектором авіації Управління Повітряного Флоту. Не минуло й місяця, як 22 вересня Баранов подав рапорт із проханням про звільнення через хворобу, який задовольнили того ж дня. Лише після цього Баранов (сам, до речі, донський козак) виїхав за межі України й очолив авіацію Всевеликого Війська Донського.

Випадок Баранова був далеко не одиничним. Деякі вчинки офіцерів Повітряного Флоту неможливо трактувати інакше, як зраду й дезертирство. Вражаючою стала спроба перельоту на Кубань, організована командиром Одеського авіадивізіону Руднєвим і командиром одного із загонів цього дивізіону Надєждіним. Підготувавши зазделегідь проміжну базу на острові Бірючому, 16 вересня 1918 р. вони разом із шістьма однодумцями спробували викрасти вісім літаків — шість «Ньюпорів», одного «Анаде» та одного «Фармана» ХХХ. Щоправда, два з них розбилися на злеті з одеського аеродрому, п’ять змушені були здійснити вимушені посадки, і лише «Ньюпор», пілотований хорунжим Шевчуком досяг мети — Катеринодара. Цілком можливо, що це сталося з відома військового керівництва Української Держави, ба, навіть самого гетьмана, який симпатизував донцям.

З огляду на вищеназвані факти слід досить обережно ставитися до українізації Повітряного Флоту. Певні кроки в цій галузі робили — на кшталт переведення діловодства на українську мову. Скажімо, наказ iнспектора авiацiї Харкiвського району полковника Гаусмана ч. 47 вiд 29 червня 1918 р. гласив: «Наказую командирам пiдлеглих менi авiачастин вжити заходiв з приводу найскорiшого навчання старшин i урядовцiв доручених їм авiачастин Українськiй Державнiй Мовi»541. Однак більшість офіцерів аж ніяк не були патріотами України. Досить показовою є і ситуація з розпізнавальними знаками для літаків. Ще 13 травня 1918 р. у газеті «Кіевская Мысль» опубліковано повідомлення про запровадження нових розпізнавальних знаків: чорний герб України (тризуб) на білому квадраті542. Очевидно, таке поєднання кольорів було обране з огляду на тодішніх союзників Української Держави — Четвертний союз (нiмецькi, австро-угорськi та болгарськi лiтаки мали чорнi хрести в рiзних варiантах, а турецькi — такого ж кольору квадрати). Але наприкiнцi вересня 1918 р. до авiацiйних частин надходить розпорядження, вiдповiдно до якого на лiтаках повиннi бути знаки колишньої росiйської авiацiї — триколiрнi (червоно-синьо-бiлi) кокарди. Українські ж знаки державної належностi слiд було наносити лише на ті лiтаки, якi на той момент жодних знакiв не несли543.

Інспектором Управління Повітряного Флоту впродовж майже всього правління гетьмана був полковник Георгій Горшков, призначений на цю посаду ще за часів УНР — 16 квітня 1918 р. Він був одним iз найбiльш досвiдчених офіцерів, що служили в українськiй авiацiї. Будучи офіцером інженерних військ, Горшков брав участь у російсько-японській війні, а згодом став одним із перших російських військових льотчиків і останнім перед революцією командиром Ескадри повітряних кораблів. На його рахунку було близько 40-ка бойових вильотiв як командира бомбардувальника «Iлля Муромець» у роки Першої свiтової вiйни, що тоді вважалося величезним нальотом544. Лише в останні тижні Гетьманату його змінив полковник Олександр Вегинер, який до цього був начальником Головного аеродрому, а на початку 1918 р. устиг навіть послужити в червоних.

Посаду інспектора авіації з 16 квітня обіймав хорунжий Олександр Наконечний — на відміну від багатьох інших офіцерів, щирий український патріот, член партії есерів. 27 серпня його замінив В. Баранов, а 1 жовтня Наконечного взагалі звільнили зі служби. Після відставки Баранова виконувачем обов’язків інспектора став полковник Сергій Андрєєв, а з 1 жовтня цю посаду обійняв полковник Павло Самійло, який до цього був інспектором авіації Одеського району545. На посаді в Одесі його змінив сотник Павловський. Незмінним інспектором авіації Харківського району був військовий старшина Тимофій Гаусман. Ескадрою повітряних кораблів командував військовий старшина Роберт Ніжевський, який восени 1918 р. звільнився зі служби і виїхав на Дон. Змінив його сотник Неймарк546.

Зважаючи на постійний «відтік кадрів» на Дон, становище із забезпеченням льотними фахівцями в низці частин Повітряного Флоту було далеко не безхмарним. Наприклад, улiтку 1918 р. у Катеринославському авiацiйному дивiзiонi з належних за штатом двох гарматних авiазагонiв, особовим складом був укомплектований лише один, а iнший iснував тiльки на паперi. Розвiдувальний загiн того ж дивiзiону мав трьох повiтряних спостерiгачiв, але лише одного пiлота. Iнодi пiлотiв не вистачало навiть для боєздатних лiтакiв. Так, один льотчик при трьох цiлком справних лiтаках був у винищувальному авiазагонi Полтавського дивiзiону. Була й гостра нестача технiчних спецiалiстiв, особливо в новосформованих частинах — у Харкiвському авiапарку замiсть належних за штатом понад 300 осіб у травнi 1918 р. нараховувалося всього 24 вiйськовослужбовці. Та некомплект наземного персоналу досить швидко було зведено до мiнiмуму за рахунок прийому вiльнонайманих майстрiв вiдповiдного фаху — слюсарiв, механiкiв, столярів тощо. Наприклад, упродовж червня у Харкiвський авiапарк було прийнято за вiльним наймом понад 70 осіб547.

На момент початку повстання проти гетьмана Повітряний Флот Української Держави перебував не в найкращому стані. Значна частина його літаків перебувала на Дону, туди ж від’їхало й багато авіаторів. Ті ж, що залишилися, опинилися перед вибором: підтримати повсталих, зберегти вірність гетьману або ж стати на бік білогвардійців. Треба визнати, що вибір на користь Директорії зробило відносно небагато авіаторів. Однак саме вони становили основу її повітряних сил. Треба згадати ще одну опцію — перехід на службу в щойно утворену Галицьку Армію. Вихідці з Повітряного Флоту Української Держави становили більшість персоналу галицького Летунського відділу.

523

ЦДАВОВ України, ф. 1074, оп. 1, спр. 2, арк. 42.

524

ЦДАВОВ України, ф. 1074, оп. 2, спр. 18, арк. 127—130зв.

525

Хайруллин М. Воздушные корабли типа «Илья Муромец». — М.: ЭксПринт НВ, 1998. — С. 44.

526

Корабли Эскадры в делах против неприятеля (январь — июль 1918 г.) // Мир авиации. — 1993. — № 3. — С. 6.

527

ЦДАВОВ України, ф. 1074, оп. 2, спр. 18, арк. 132—133.

528

ЦДАВОВ України, ф. 1075, оп. 2, спр. 776, арк. 7—8.

529

Мараев Р.В. Авиация гетмана П. Скоропадского // Аэрохобби. — 1993. — № 1. — С. 16.

530

Харук А., Кондратьєв В., Хайрулін М. «Анатра»: Літаки одеського авіабудівного підприємства. — К.: Темпора, 2008. — С. 36.

531

ЦДАВОВ України, ф. 1074, оп. 1, спр. 2, арк. 69.

532

Харук А. Нарис історії авіаційної промисловості України (1910—1980-ті рр.). — Львів: Вид-во НУ «Львівська політехніка», 2010. — С. 73.

533

Харук А. Нарис історії авіаційної промисловості України (1910—1980-ті рр.). — С. 75.

534

ЦДАВОВ України, ф. 2300, оп. 1, спр. 1, арк. 16.

535

ЦДАВОВ України, ф. 2300, оп. 1, спр. 1, арк. 17.

536

ЦДАВОВ України, ф. 1074, оп. 1, спр. 65, арк. 27.

537

ЦДАВОВ України, ф. 4588, оп. 1, спр. 7, арк. 71.

538

ЦДАВОВ України, ф. 4588, оп. 1, спр. 5, арк. 50, 68.

539

Мараев Р.В. Авиация гетмана П. Скоропадского // Аэрохобби. — 1993. — № 1. — С. 14.

540

Мараев В. Первый главком украинской авиации. Генерал Вячеслав Баранов // Авиация и время. — 2009. — № 6. — С. 36—37.

541

ЦДАВОВ України, ф. 1074, оп. 1, спр. 65, арк. 38.

542

Тинченко Я. Герої українського неба. — К.: Темпора, 2000. — С. 18.

543

ЦДАВОВ України, ф. 4588, оп. 1, спр. 4, арк. 24.

544

Мараев Р.В. Украинский воздушный флот в гражданской войне // Аэрохобби. — 1992. — № 2. — С. 12.

545

Тинченко Я. Герої українського неба. — К.: Темпора, 2000. — С. 157.

546

Тинченко Я. Герої українського неба. — К.: Темпора, 2000. — С. 169.

547

ЦДАВОВ України, ф. 4588, оп. 1, спр. 3, арк. 4—8, спр. 11, арк. 14—21.

Додаток. Корпусні авіаційні частини армії Української Держави (станом на серпень 1918 р.)

Розділ 5. ПОСТФАКТУМ

Павло Скоропадський і український гетьманський рух

Українська суспільно-політична думка доби національно-визвольних змагань 1917—1921 рр. зароджувалася і викристалізовувалася в процесі збройної боротьби за самостійну українську державу. На відміну від національно-демократичної ідеології, що розвивалася у фарватері російського революційного руху і набула національних ознак під час Лютневої революції, український монархізм формувався в умовах поразки українських національно-визвольних змагань. І. Лисяк-Рудницький констатував той парадоксальний факт, що з чотирьох основних напрямів політичної думки (народництво, консерватизм, націоналізм і комунізм) саме консерватизм, «найслабший і найменше підтримуваний у масах, зробив найбільший інтелектуальний внесок протягом нинішнього століття»548. Цей напрям був пов’язаний з іменами відомого історика, політика, мислителя В’ячеслава Липинського — ідеолога українського консервативного руху та гетьмана Павла Скоропадського — творця Української Держави.

Після втрати української державності В. Липинський не зупиняв пошуків щодо шляхів її відновлення. Одним із важливих аспектів його діяльності стало розроблення ним теоретичних підвалин українського державотворення. В. Липинський створив концепцію класократичної трудової монархії, яка протягом 20—30-х років ХХ ст. поширюється в колах української еміграції в Західній Європі, Канаді, США, Латинській Америці й на західноукраїнських землях. Народжені в передреволюційний час ідеї українського монархізму знаходять практичне втілення в українському гетьманському русі, ідеологом, творцем і лідером якого він був протягом 1920—1931 рр.

Аналізуючи причини поразки національно-визвольних змагань, В. Липинський однією з основних уважав відсутність чіткої концепції побудови держави, а також брак єдності між українськими провідниками. Останнє, на його думку, могло знову стати на перешкоді відродження української державності в нових більш сприятливих для України політичних умовах. Спершись значною мірою на практичний досвід Української Держави гетьмана П. Скоропадського, В. Липинський розробив теорію трудової класократичної монархії в Україні. Дослідження національно-державних традицій інституту гетьманства підводить його до висновку, що саме спадкова (дідична) монархія, до якої наприкінці свого життя прагнув Б. Хмельницький, має стати найбільш вдалою формою державного устрою в Україні549.

Серед політичного розмаїття української еміграції не припинялися пошуки лідерів, які могли б суттєво вплинути на поліпшення політичної ситуації та консолідацію українського громадянства. Погляди багатьох з її діячів зверталися до кандидатури Павла Скоропадського. Після зречення влади 14 грудня 1918 р. він не втратив популярності серед консервативних кіл Великої України та кадрових військових. Зростання впливу гетьмана відбувалося тоді, коли Головний отаман Армії УНР втрачав популярність і в армії, і в селянському середовищі. Відомий український діяч Є. Чикаленко, зокрема, занотував у своєму щоденнику, що «майже всі військові Петлюри» стали прихильниками гетьманщини, «бо зовсім розчарувались в здатності його (С. Петлюри. — Т. О.) вести якусь будівничу справу». За переконанням Є. Чикаленка, саме військові «подали думку Скоропадському знов попробувати щастя»550.

Як відомо, після поразки Центральних держав у війні П. Скоропадський був змушений звернутися за підтримкою до країн Антанти. Під їхнім тиском 14 листопада 1918 р. гетьман проголосив федерацію Української Держави з майбутньою небільшовицькою Росією, започаткувавши в такий спосіб спробу створення єдиного фронту боротьби з радянською владою. Це стало формальним приводом до повстання проти гетьмана, хоча, насправді, воно готувалося від літа 1918 р. Тринадцятого листопада 1918 р. у Києві було обрано Директорію. Намагаючись уникнути братовбивчої війни серед українців, 14 грудня 1918 р. гетьман підписав зречення влади і виїхав до Швейцарії, а згодом — до Німеччини551.

На початку 1920 р. відбувався активний процес консолідації навколо П. Скоропадського різних українських монархічних груп, зокрема членів Української демократично-хліборобської партії (УДХП). Наприкінці 1919 р. українські хлібороби-демократи запропонували П. Скоропадському «скористатись із своїх законних гетьманських прав для рятування погибаючої ідеї української державности». Відтоді «починається нова політична акція гетьмана, ведена весь час спільно з об’єднаними під його Верховним Проводом українськими гетьманцями монархістами»552.

У зв’язку зі зреченням П. Скоропадського влади прихильники спадкової української монархії стали перед фактом серйозних юридичних ускладнень. Адже таке зречення, на думку опонентів монархічного руху із середовища української політичної еміграції, засвідчило обірвання нитки легітимності гетьманського роду Скоропадських, а відтак — неспроможність самої концепції дідичності й легітимізму. Проти такого тлумачення подій 14 грудня 1918 р. та її наслідків рішуче виступив В. Липинський. На його думку, ця подія звільнила українських монархістів «од присяги пануючому гетьманові, але розуміється не од вірності персоніфікованій від тепер в його Роді українській монархічній ідеї»553. В історичній літературі є і дещо інша думка: «Гетьман зрікся влади — не гетьманства»554. «За цим варіантом, — зазначав В. Гришко, — гетьман, відмовляючись від влади, не відмовився прав на владу, як своїх особистих, так і родових»555.

Оселившись разом із родиною в передмісті Берліна — Ванзеє, П. Скоропадський опиняється в центрі уваги західноєвропейських журналістів і політиків, які активно цікавляться його планами. «Здавалося б: після образ, нанесених своїми, українцями... Гетьман Павло мав би заспокоїтись і відійти від політичної діяльності, а, навіть, увійти в якусь спілку... з росіянами...»556, — зауважував дослідник і активний діяч гетьманського руху Д. Левчук. У «Комунікаті», опублікованому в «Хліборобській Україні» в 1920 р., зазначено, що «всупереч усім поголоскам, що ширилися у закордонній і українській пресі про особу Гетьмана Павла Скоропадського, ним були рішуче відкинуті «різні пропозиції роблені йому неукраїнськими кругами, виступити в активній, але залежній — чи то від Польщі, чи то від Москви — ролі». При цьому з’ясовано, що «проголошення в свій час федеративного союзу з Росією не означало й не означає абдикації з ідеї суверенності Української Держави». Підкреслено, що «вся праця проводилася Гетьманом як у культурнім, так і в економічнім напрямі виключно задля утворення незалежної самостійної України» і що «на ґрунті цієї ідеї стоїть Гетьман і досі»557.

Ще на початку 1920 р. з ініціативи В. Липинського відбулося кілька розмов і зустрічей із П. Скоропадським, під час яких ішлося про можливість приєднання останнього до акції створення в еміграції української монархічної організації за умови, що він буде «символом», «слугою ідеї, а не бувшим гетьманом»558. Навесні 1920 р. В. Липинський разом з кількома своїми однодумцями (Д. Дорошенком, М. Кочубеєм, А. Монтрезором, С. Шеметом, Л. Сідлецьким (Савою Крилачем), О. Скоропис-Йолтуховським та М. Тимофіївим) заснував у Відні Український союз хліборобів-державників (УСХД). Одним з перших документів новоствореної організації була угода з гетьманом П. Скоропадським, яку від імені організації підписали в Берліні 8 травня 1920 р. В. Липинський, С. Шемет, О. Скоропис-Йолтуховський, Д. Дорошенко та А. Білопольський, від імені гетьмана — його особистий ад’ютант, член першої Генеральної ради полковник Г. Зеленевський559. Цей документ продемонстрував намір установити монархічну владу в Україні. «Завданням нашим являється збудування незалежної, міцної Української Держави, — наголошено в ньому. — Завдання це будемо вважати виконаним, коли державну організацію завершимо коронаційним актом»560. В угоді гетьмана визнано «Начальним вождем всіх оружних сил України» з перспективою проголошення його українським монархом після «збудування незалежної міцної Української держави». Угода стверджена «взаємною урочистою обітницею і власноручними підписами»561.

На початку своєї діяльності провід УСХД намагався досягти згоди і здійснити спільну політичну акцію з колишніми політичними супротивниками — гетьманом П. Скоропадським і ерцгерцогом Вільгельмом Габсбургом (відомим під псевдонімом Василь Вишиваний) як імовірними претендентами на український монарший престол. Домовленість полягала в тому, що П. Скоропадський як головнокомандувач Збройних сил, який приймав на себе «обов’язок об’єднання всіх українських державнотворчих елементів», повинен зробити перший «конкретний крок в цім напрямку» і доручити «Полковникові В. Вишиваному під своїм зверхнім проводом окрему військову операцію в Галичині»562. Згідно з угодою, підписаною між П. Скоропадським і засновниками УСХД, В. Вишиваний увійшов до її законодорадчого органу — Генеральної Ради (попередниця Ради присяжних). Проте наприкінці 1920 р. з’ясовано всю безперспективність такого альянсу. Це було пов’язано з тим, що В. Вишиваний не погодився з пунктами Статуту і Регламенту УСХД, убачаючи в них спроби встановити авторитарний режим в Україні. Крім того, він був неправильно поінформований через друковані джерела уряду УНР про нібито польську заангажованість В. Липинського.

Після розриву з В. Габсбургом УСХД усіляко намагається дистанціюватися від політичної акції, яку вів полковник. У комунікаті союзу, опублікованому у «Хліборобській Україні» зазначено: «З приводу розповсюдження в деяких колах неправдивих чуток про участь УСХД в теперішній політичній діяльності полковника Василя Вишиваного заявляємо, що УСХД, ставлячись із повагою до ідеї Української Трудової Монархії і працюючи для її здійснення, віддає всі свої сили справі об’єднання і організації Українського хліборобського класу і тому в персональній акції Полк. Василя Вишиваного ніякої участі не бере»563. Саме намаганнями зберегти провідне становище УСХД і зміцнити теоретичні підвалини гетьманського руху була зумовлена поява праці В. Липинського «Покликання “варягів”, чи організація хліборобів? Кілька уваг з приводу статті Є.Х. Чикаленка: “Де вихід?”» у друкованому органі УСХД «Хліборобська Україна». Безперечно, В. Липинський мав рацію, коли наголошував, що концепція «чужоземного королевича», не зв’язаного «ані з землею, ані з традицією, ані місцевим правлячим чи правившим Родом, ані з історичною спадковістю» не дасть Україні «тої сталої твердої і непохитної точки опори, без якої ані консерватизму, ані монархізму українського помислити властиво не можна». Концепція Є. Чикаленка, на думку В. Липинського, на практиці відкривала простір для появи все нових і нових претендентів на владу в Україні. Відсутність традиції та історичної спадкоємності, а також пов’язаного з ними легітимізму робили такий монархізм, за висловом ученого, «звичайною диктатурою, звичайним законом і правом узурпатора удачника»564.

Досліджуючи національно-державні традиції інституту гетьманства, В. Липинський доходить до висновку, що саме спадкова (дідична) монархія, до якої наприкінці свого життя прагнув Б. Хмельницький, має стати найбільш вдалою формою державного устрою в Україні. Аби уникнути внутрішньої боротьби серед українських монархістів, можливості появи в їхніх лавах претендентів на роль «гетьмана-отамана» чи «гетьмана-диктатора», засновники УСХД вирішили персоніфікувати П. Скоропадського, який незадовго до того був гетьманом України.

Причому В. Липинський розглядав Гетьманство як монархічну точку опори, яка є сталою і спирається на історичну традицію та історичну спадковість і може «витворити ту базу, на якій і в межах якої кожний з наших діячів і патріотів зможе проявляти свою творчу, реформаторську діяльність»565. На його думку, реальну монархічну персоніфікацію Гетьманства міг здійснити тільки рід Скоропадських, який один «удержався до сьогоднішнього дня на відповідній висоті; тільки йому одному Бог дав стільки мужности і сили, щоб в 1918 р. нашу державну, і свою Родову, гетьманську традицію відновити»566. Пояснюючи причини вибору саме П. Скоропадського на роль майбутнього гетьмана, В. Липинський у листі до А. Білопольського 9 грудня 1921 р. писав: «На ролю персоніфікаційну законне право має тільки Батько [гетьман П. Скоропадський], який має мандат хліб[оробського] класу, даний йому на території України. Легітимізм цей найважніщий, щоб знищити в своїм середовищі найстрашніщу укр[аїнську] хворобу: отаманщину»567.

Послідовний прихильник монархічного ладу В. Липинський водночас рішуче відкидав абсолютистсько-монархічні режими, називаючи їх «спадковими диктатурами»568. Натомість він обстоював конституційну монархію, «законом обмежену і законом обмежуючу», посилаючись на англійський зразок монархічного устрою. Зокрема, у листі до О. Назарука 22 грудня 1927 р. він так пояснював свою позицію: «Під виховуванням династії розуміємо то, що вона повинна працювати разом із своїми підвладними… Дивіться на Англію — там про короля, особливо поіменно, згадують дуже рідко. З одного боку бережуть те, що в державі найсвятіше — Короля — од всіх небезпек популярности (чим гарячіші прихильники, тим гарячіші і вороги — пор[івняйте] Росію з її “Союзом русского народа”), а з другого бережуть себе од всіх небезпек наполеонізму і диктаторизму, які наступають, коли король починає думати, що він дуже популярний і що за ним стоїть “любов народу”»569.

У листі до О. Шаповала В. Липинський писав, що «єсть два способи персоніфікації політичних ідей: диктатура і монархія. При диктатурі персоніфікує ідею людина, яка верх вибралась тільки за свої заслуги і здібності. При монархії ідею персоніфікує людина і Рід, який має історичне, традиційне право до цієї персоніфікації. При диктатурі — диктатор править самодержавно і безвідповідально; при монархії — Монарх (у нас би він звався Гетьман) править через призначених на це людей, які відповідають за виконування влади перед ним і перед тими, ким вони правлять»570.

Пояснюючи далі причини вибору саме П. Скоропадського на посаду майбутнього гетьмана, В. Липинський зазначав, що «при традиційнім гетьманстві може бути знайдений во ім’я спільної історичної традиції на спільній землі компроміс між різними українськими групами (перш за все між прихильниками руської і української культури на Україні), а без цього компромісу переможе завжди та група, яка покличе собі на допомогу сторонні сили, тобто як раз група не самостійницька, ворожа до Української Держави». «Врешті при дідичнім монархічнім Гетьманстві, — далі наголошував він у тому ж листі, — ідея персоніфікується не одною тільки особою, а Родом: переходить з батька на сина і тому може в протязі поколінь рости та розвиватись. Єсть тільки одна небезпека від монархії, а саме, що не всі члени даного пануючого Роду можуть мати відповідні персональні здібності для правління. Але ця небезпека усувається власне при конституційній, правовій (не самодержавній) монархії і тоді, коли ця група, на якій спирається монархія, добре зорганізована і віддана своїй династії. Зваживши все вище сказане, я і наша організація, до якої маю честь належати, персоніфікуємо нашу українську ідею державну і національну в єдинім на відповідній висоті уцілівшим з нашої історичної минувщини Гетьманськім Роді Скоропадських. Вірність цьому Родові ми вважаємо реальною, а не абстрактною ідеєю Нації і України»571.

Діяльністю УСХД керувала Рада присяжних, яку очолював В. Липинський. Її постанови мали обов’язкову силу для всіх членів союзу й ухвалювалися не голосуванням, а консенсусом. Якщо були розбіжності, то остаточне рішення було за головою Ради присяжних. Кожен член Ради присяжних УСХД, уступаючи до її складу, мусив скласти заприсяження, яким він брав на себе обов’язок вірно і до кінця життя «служити ідеї Української Трудової Монархії, побудованої на співпраці і співдружності автономних і самозорганізованих українських класів і українських земель, об’єднаних в одну Націю і в одну Державу»572. Ця умова в регламенті, написаному В. Липинським, мала суттєве значення, оскільки саме Рада присяжних як ідеологічний орган разом із виконавчою структурою — Гетьманською управою — мусили відіграти роль противаги майбутньому монархові, аби його влада не була абсолютною, а врівноважувалася іншими державними структурами.

Гетьман входив до складу Ради присяжних на правах рівноправного члена і мусив так само складати обітницю. Після тривалих вагань і роздумів у листопаді 1921 р. П. Скоропадський, зрештою, нарівні з іншими членами Ради присяжних УСХД підписав заприсяження, у якому зобов’язувався діяти відповідно до статуту і регламенту УСХД, зокрема не брати участі без згоди Ради присяжних у будь-яких таємних чи явних товариствах, братствах і організаціях. Заприсяження, скріплене підписом П. Скоропадського, закінчувалося словами: «І це моє добровільне заприсяження… буду мати право замінити тільки присягою всенародньою, зложеною в українській столиці Гетьманові Всієї України і Великому Князю Всея Малия Руси, проголошеному по збудуванню суверенної і незалежної Української Держави в формі української трудової монархії»573.

Унаслідок обмеження інституту гетьманства політичним органом — Радою присяжних і виконавчим — Гетьманською управою — він мав виконувати консолідуючі та представницькі функції в суспільстві. В. Липинський уважав, що гетьман є тільки символічною фігурою в державі й лише репрезентує гетьманський рух, а не є його справжнім політичним лідером. Одночасно він сподівався, що міцна гетьманська організація «орденського типу», якою В. Липинський бачив УСХД, ідеологічно й політично очолювана ним самим, зуміє контролювати дії гетьмана та керувати його кроками, скріплюючи його морально-політичний авторитет назовні.

В. Липинський обстоював думку, що голова верховної влади в державі повинен бути повністю незалежним від сторонніх, позаукраїнських чинників. Маєстат української нації має бути єдиним і однаково дорогим для всіх українців, він має стояти над партійними інтригами і бути недосяжним для різних політиків. Головним гарантом стабільності в державі В. Липинський уважав легітимну гетьманську владу, не виборну, а спадкову, яка стоїть над усіма класами, партіями і не належить до жодної політичної течії.

На початку 1920 р. українська еміграція в Німеччині вирізнялася своєю політичною активністю. Тут у 1919 р. було засновано «Українську громаду» в Берліні, яку очолив З. Кузеля. Емігрантські організації діяли також у Мюнхені та Гамбургу. Оселившись у Берліні та скориставшись своїми зв’язками серед певних політичних і урядових кіл цієї країни, зокрема з генералом В. Гренером, гетьман П. Скоропадський привернув до себе увагу багатьох політично активних українців574. Одним із перших публічних виступів П. Скоропадського в еміграції стало його інтерв’ю часопису «Українське слово», який видавали в Берліні575. У редакційному коментарі газети до інтерв’ю констатовано, що «останнім часом під впливом неудач і розчаруванів серед української еміграції, велика частина якої знайшла собі притулок у Німеччині та Австрії, помічається великий здвиг у настроях, робиться серйозна переоцінка усіх політичних цінностей, переводиться перевірка питанів програми й тактики» і «в зв’язку з цим все частіше починає згадуватися ім’я бувшого Гетьмана України Павла Скоропадського і з цим ім’ям…» пов’язуються «певні надії» на майбутнє України. В інтерв’ю були порушені питання, які українські соціалісти найбільше використовували в антигетьманській пропаганді. Зокрема, що гетьман є російським генералом, який прийшов до влади, аби позбавити УНР незалежності, що він є особисто відповідальним за проведення каральних експедицій німецьких військ проти українських селян. У відповіді гетьмана на питання про відновлення «спокою і ладу на Україні» і форму майбутнього ладу, відчутно звучить лейтмотив програмних засад УСХД: «Українська демократія недооцінила вагу національно-державного моменту революції і зосередила увагу на питанні соціальному, котре хотіла розв’язати якнайрадикальніше, — констатував П. Скоропадський. — Але країна не могла справитись з обома завданнями відразу — будувати Державу і запровадити соціалістичний лад, через те на якийсь час стала жертвою большевицької анархії». П. Скоропадський зробив наголос на «здорову вдачу українського селянина-хлібороба, його прив’язаність до мирної праці», «пробуджений національно-державний інстинкт», які, на його думку, «візьмуть гору над елементами розкладу й руїни»576.

Слід також наголосити, що в зазначеному інтерв’ю гетьман заявив, що «не має охоти говорити на теми біжучої політики, бо стоїть осторонь від неї». Це, на нашу думку, є свідченням того, що лідери УСХД прагнули привернути до прогетьманських публікацій у часописі увагу українських емігрантів, які ще не зайняли виразної політичної позиції, продемонструвавши неупередженість гетьмана. І хоча формально редакція «Українського слова» напередодні заявила про непричетність до гетьманської акції577, на шпальтах газети регулярно друкували матеріали, раніше опубліковані в журналі «Хліборобська Україна», інформації про найважливіші акції УСХД, різні документи, підписані П. Скоропадським, замітки і статті, спрямовані проти акцій В. Вишиваного, Є. Петрушевича, Державного центру УНР в екзилі. Прогетьманський характер цих публікацій, а також той факт, що редакцію очолив Д. Дорошенко — відомий український громадсько-політичний діяч поміркованого напряму, колишній міністр закордонних справ Української Держави та один із засновників УСХД, свідчать, що заява редакції від 3 червня 1921 р. не що інше, як тактичний хід — спроба привернути до себе увагу широких кіл української інтелігенції, які були мало поінформовані у справі міжпартійної боротьби, не підтримували українську соціалістичну пресу й водночас шукали об’єктивні джерела інформації.

Із 1921 р. гетьманські організації з’являються в Німеччині, Польщі, Болгарії, Чехословаччині та Румунії. Четвертого—восьмого червня 1922 р. у Райхенау в Австрії відбулася нарада членів українських хліборобських організацій, у якій, крім УСХД, Союзів хліборобів України в Німеччині й Румунії та групи українських хліборобів у Болгарії, брали участь представники Союзу хліборобів України в Польщі. Цю подію можна вважати епохальною для гетьманського руху, оскільки всі організації прийшли до думки про необхідність об’єднання українських хліборобських осередків. Для здійснення цієї мети було ухвалено скликати з’їзд, який обрав голову Центральної управи об’єднаних хліборобських організацій (з 1927 р. — Гетьманська управа) І. Леонтовича та секретаря С. Шемета578. У середині 20-х рр. ХХ ст. чисельність консервативно-монархічних організацій зростає, з’являються нові союзи у Франції — Союз Українських Хліборобів, у Польщі — Варшавська група УСХД, Організація Українських Робітників-Класократів та Союз Гетьманців-Державників Плуга й Меча в Аргентині, у 1932 р. гетьманська організація була заснована в Англії. У середині 20-х років ХХ ст. гетьманський рух, який охопив українські січові організації Канади і Сполучених Штатів Америки, об’єднав їх у Союз Гетьманців — Державників Північної Америки й Канади.

Членами гетьманських організацій були здебільшого емігранти Великої України, але починаючи із середини 20-х рр. ХХ ст. склад УСХД суттєво зміцнився за рахунок Січових організацій США і Канади, які прийняли гетьманську ідеологію. Обстоюючи ідею чіткої організації, В. Липинський був далекий від думки про додержання одноманітності гетьманських організацій та уніфікації їхньої структури. Він уважав, що гетьманських організацій має бути стільки, «скільки єсть органічних типів українських людей, і щоб всі ці організації, об’єднані біля одного Гетьмана, взаємно доповнювали себе, творили єдиний, але різнородний в формах, організм»579. У 1926 р. було створено Гетьмансько-монархічну організацію галицької інтелігенції580, до складу якої ввійшли М. Кордуба, І. Кревецький, І. Крип’якевич, І. Гладилович та ін. Статут Організації Галицької Гетьмансько-Монархічної Інтелігенції, розробленої В. Залозецьким, був пов’язаний із «спільною державно-національною ідеєю» і базувався на ідеології української трудової монархії, розробленої В. Липинським. Усі положення статуту торкалися тільки принципів, викладених В. Липинським у його трактаті «Листи до братів-хліборобів», а саме: персоніфікації особи гетьмана П. Скоропадського як дідичного гетьмана-монарха; класократичної структури побудови майбутнього українського суспільства; державно-територіального принципу об’єднання людності на Україні; політичного та релігійного плюралізму. Одночасно Галицькій гетьманській організації був запропонований регламент, який у своїй основі повторював регламент, складений В. Липинським для УСХД581. Потужні гетьманські осередки були також у Перемишлі та на Волині.

Тоді ж В. Липинський розпочав ідеологічну кампанію на піднесення авторитету П. Скоропадського як гетьмана та обґрунтування легітимності його роду, а також виправдання політики Гетьманату 1918 р. «З цілим завзяттям, з яким все своє життя робив і роблю те, в що вірю, — писав дещо пізніше В. Липинський, — взявся я за працю — з одного боку, над продовжуванням формулювання нашої ідеології, а з другого — над відновленням авторитету Гетьмана і створенням лєгєнди Роду Скоропадських. Така лєгєнда була необхідна для осягнення двох цілей: 1) виховання нею самого Гетьмана; 2) підготовлення громадянства для майбутнього сприйняття династії і гетьманства»582.

У 1925 р. Рада присяжних УСХД урочисто проголосила П. Скоропадського головою дідичного монаршого роду583. У зв’язку з цим великого значення набувала проблема виховання гетьманича Данила Скоропадського як передбачуваного наступника на гетьманському престолі. Це питання було в центрі уваги Ради присяжних — керівного органу УСХД, оскільки підготовка відданого справі спадкоємця гетьманського роду потребувала певного часу і водночас мала бути ідеологічно забезпечена підтримкою гетьманського загалу. В одній зі своїх пізніших промов гетьманич згадував, що коли йому виповнився 21 рік (1925 р.), до нього звернулися «найближчі співробітники батька (В. Липинський і Д. Дорошенко — Т. О.) із запитом: чи можуть вони і всі гетьманці бути певні, що я згоджуся після мого батька перебрати на себе його права й обов’язки, зв’язані з гетьманським рухом?» «Це питання було для мене надзвичайно важливе, — зазначав Данило Скоропадський, — і я попросив ще один рік часу, щоб обміркувати собі цілу справу і потім дати відповідь. По році я ту відповідь дав. Вона була позитивна. Дав я таку відповідь тому, бо тілько в Гетьманській Ідеї бачив я єдиний і певний шлях для нашого державного відродження»584.

Наприкінці 1932 р. гетьманич залишив професійну працю і переймався лише політичною діяльністю. У свій 60-річний ювілей (1933 р.) П. Скоропадський наголошував, що хоч і почуває «ще сили, енергію до боротьби», та все ж таки мусить подбати про те, щоб після нього був забезпечений провід гетьманського руху. «Після мене, — проголошував гетьман, — провід нашого Діла і всі права й обов’язки старшого в нашім Роді переходить на сина мого Данила. Синові моєму Данилові заповідаю непохитно, до кінця життя, стояти на чолі Гетьманського Державного Діла, а всім Гетьманцям — вірно допомагати йому в цім»585.

Згідно з волею батька гетьманич протягом 1933—1937 рр. працював у гетьманському центрі, а в 1937 р. здійснив візит до Сполучених Штатів Америки та Канади, де зустрівся із членами гетьманських організацій Чикаго, Детройта, Філадельфії, Нью-Йорка, Монреаля, Торонто, Оттави, Вінніпега та інших міст. Виступив із промовами і здобув ще більшу кількість прихильників гетьманського руху. Автори збірника «За Україну», присвяченого подорожі гетьманича по США і Канаді, зазначають, що на зустрічах українські емігранти засвідчили «вірність Гетьманській ідеї» і, прийнявши настанови гетьмана П. Скоропадського, вітають Данила «не тільки як Сина, але як Гетьманича — Українського Престолонаслідника»586. Навесні 1939 р. гетьманич Данило за дорученням батька виїжджає до Лондона, аби з Великобританії в разі війни керувати гетьманським рухом у європейському регіоні.

Активну участь у громадському житті брали всі члени родини Скоропадських. Дружина гетьмана — Олександра Павлівна Скоропадська (уроджена Дурново) організувала харитативні та допомогові акції для українських біженців, військовополонених і студентської молоді. У цьому їй допомагали гетьманівни Марія та Єлизавета. Остання одночасно виконувала обов’язки секретаря при батькові587.

Родина Скоропадських жила в тяжких матеріальних умовах. У 1926 р. німецькі друзі гетьмана клопотали про надання йому фінансової допомоги з боку німецького уряду. У їхній петиції зазначено, що П. Скоропадський перебуває «у надзвичайній фінансовій нужді» і потребує цієї допомоги «не для того, щоб підтримувати його політичні прагнення, а просто щоб забезпечити йому і його сім’ї пристойне проживання». Уряд Веймарської республіки погодився надавати йому фінансову допомогу (Ehrensold). Так само одержував він фінансову допомогу і після здобуття влади націонал-соціалістичною партією588.

У середині 20-х рр. ХХ ст. П. Скоропадський посів у гетьманському таборі української еміграції становище, яке виходило за межі символу української монархічної ідеї. Більшість українських монархістів сприймала його як єдиного можливого претендента на гетьмана майбутньої дідичної української трудової монархії. За своїми впливами особа гетьмана стала рівнозначною з особою В. Липинського — ідеолога гетьманського руху і голови Ради присяжних589.

З осені 1927 р. у середовищі гетьманців розпочалася тривала боротьба, яка набула голосного резонансу в українському громадянстві. Зближення гетьмана із С. Шеметом, який активно пропагував ідею «практичної політики», фактично започаткувало конфлікт у керівних колах гетьманців. С. Шемет виступав «проти вирівнювання іменем Гетьмана всіх гетьманців по Липинському». «Стремління зробити з Липинського Магомета, а з “Листів до Братів-Хліборобів” — Коран — це пересада, — наголошував С. Шемет. — Така пересада тільки відштовхує від нас реалістично настроєні елементи, котрі шукають політичного знання, а не політичної віри. Для цих елементів, до котрих причисляю я і себе, “Листи до братів-хліборобів” залишаються підручником, але не Кораном»590.

Заперечуючи закиди опозиції в Гетьманській управі та Раді присяжних, що монархічному рухові необхідні насамперед гроші та практичні дії, В. Липинський у листі до О. Назарука наголошував, що тільки «ясна державна ідея і залізна організація» є суттю УСХД, «без ясної державної ідеї і без залізної організації ми нікому ні на що не потрібні». Він гостро критикував позицію С. Шемета: «...аби тільки великі гроші і кілька активних Полтавців (йдеться про І. Полтавця-Остряницю — Т. О.) — а тоді начхать на всі ці нудні ідеї і ще нудніші організації»591. В. Липинський уважав, що основним завданням на цьому етапі творення гетьманської організації є послідовне формування у свідомості її членів прагнення Української Держави й усвідомлення причин, «що не дали їй в протязі 1000 літ здійснитись». «Ми знаємо, — писав він, — що первородним гріхом українців єсть ідейний хаос в політиці і брак організаційної дисципліни». Друге завдання, на його думку, полягало в тому, щоб довести, що гетьманство і гетьманці мають власну ідею і свою організацію і що рік 1918 «був тільки початком, якого помилки будуть виправлені і за яким пішли і підуть діла дальші — ось єдине оправдання існування нашого тут, на еміграції»592.

Після конфлікту з В. Липинським та відходу від УСХД його прихильників П. Скоропадський набирає все більшої ваги в гетьманському русі, фактично уособлюючи його своїм родом. У листі до О. Назарука гетьманич Д. Скоропадський писав, що «з огляду на неможливість знайти підходячого голову Гетьманської управи, провід цієї інституції негласно залишається в руках Батька (П. Скоропадського — Т. О.)... Отже, такого провідника, — зазначав він далі, — якому Батько міг би зі спокійним сумлінням передати ведення всього діла, особливо коли доводилося працювати в надзвичайно складних обставинах, Батько не бачив»593. Поступово провід Управи та Ради присяжних УСХД опинилися під контролем гетьмана П. Скоропадського. Він увів зміни до Регламенту УСХД, що законодавчо закріпили безпосереднє керівництво гетьманом виконавчим органом УСХД — Гетьманською управою594.

Упродовж цього періоду існування гетьманського руху точилася непримиренна ідеологічна боротьба між його прихильниками і прибічниками УНР. Вона позначилася як на дипломатичній діяльності уряду С. Петлюри, так і мала своє продовження в пропагандистській роботі уряду УНР в екзилі. Зокрема, у листі до українського дипломатичного представника у Швейцарії та Італії М. Василька, який фактично у 1921—1922 рр. зосереджував у своїх руках усю українську дипломатію в Європі, А. Ніковський — міністр закордонних справ, фактично зобов’язував «пильно стежити за монархічною акцією та не давати їй чим-небудь імпонувати державному центрові» і не вести «одвертий бій з нашими монархістами за кордоном», а скеровувати свої зусилля на те, щоб «монархічні групи та їх окремі представники дискредитували і нищили один одного»595.

Про посилення кампанії щодо дискредитації гетьманського руху урядом УНР в екзилі свідчить, зокрема, лист міністра військових справ УНР (в екзилі) генерала В. Сальського до уповноваженого цього ж міністерства на Балканах генерала В. Филоновича у зв’язку з 20-річчям відновлення Гетьманату в Україні (1938). «Для того, щоб не тільки знейтралізувати прихильну гетьманцям пресу, але разом з тим і здискредитувати остаточно Скоропадського в очах цілого світу, — наголошував генерал В. Сальський, — треба негайно розпочати сильну проти них дію, яка пригадала б ганебну діяльність Скоропадського на Україні, його національну зраду, як рівно ж здискваліфікувала б діяльність його за кордоном». При цьому міністр наголошував, що «вся ця провокація повинна використовувати всі можливості: інформаційні розмови зі своїми і чужими впливовими особами, збори різного характеру» тощо596.

Як зазначено вище, гетьман П. Скоропадський з 1926 р. одержував фінансову підтримку від німецьких урядів — спочатку Веймарської республіки, згодом націонал-соціалістичного. Проте ставлення офіційних чинників цих політичних напрямів до гетьманського руху суттєво відрізнялось. В одному з листів до О. Назарука П. Скоропадський писав, що «приходилося тут (у Німеччині — Т. О.) один час дуже багато затратити енергії на те, щоб наш рух, залишаючись тим, чим він є (рухом виключно українським і цілком вільним) міг би в Німеччині далі розвиватися. Тепер це досягнуто. Нашому рухові офіційних перешкод не роблять». П. Скоропадський підкреслював, що гетьманці повинні керуватися тільки українськими інтересами, у якій би країні вони не мешкали. «Де б не були гетьманці, вони повинні в той час, коли треба вирішувати, як бути, керуватися лише справжніми інтересами України, — наголошував гетьман, — а коли вони живуть в країні, де інтереси України ніяк не можуть бути зв’язані з інтересами країни, де вони живуть, хай тимчасово відходять в тінь»597.

П. Скоропадський підтримував особисті тісні стосунки з представниками німецької військової аристократії, насамперед із генерал-лейтенантом, колишнім начальником штабу німецьких військ в Україні В. Гренером, маршалом К. фон Маннергеймом, фельдмаршалом П. фон Гінденбургом, полковником О. фон Авенслебеном, а також із товаришами по навчанню в Пажеському корпусі, по службі в Російській армії, колишніми царськими офіцерами та остзейськими баронами, які прийняли в міжвоєнну добу німецьку ідентичність та громадянство і відповідно отримали військові чини Вермахту. Отже, він контактував саме з тими політичними колами Німеччини, що були не заангажовані в діях офіційних націонал-соціалістичних структур. Це, зокрема, засвідчує і його лист до О. Назарука, у якому він писав, що «гетьманський рух — це рух суто український і вільний рух; ми знаходимо, що Німеччина може нам допомогти — ми її поважаємо, але ми не агенти німецькі»598.

На підтвердження цього можна навести також думку німецького історика Ю. Мадера, який, здійснюючи диверсійні дії з розкладання сил ворога Абвер-ІІ, вербував прихильників із кіл російської та української еміграції. При цьому його керівництво досить диференційовано підходило до різних груп політичних емігрантів. Якщо колишні офіцери та вояки УНР виключалися з причини їхньої служби в різних структурах польського державного апарату, то члени гетьманського руху також не належали до завербованих Абвером-ІІ агентів через відсутність впливів у суспільно-політичному житті Польщі599.

Отже, поширений міф, що П. Скоропадський був колабораціоністом, а гетьманський рух був тісно пов’язаний із фашистським режимом, не має під собою реального ґрунту і є лише стереотипом ретельно нав’язаним як радянською пропагандою, так і політичними супротивниками гетьмана.

Сімнадцятого липня 1937 р. у Варшаві відбулося засідання Ради присяжних, на якому гетьман ліквідував УСХД. Оцінюючи цю подію, гетьманич Данило в листі до О. Назарука підкреслював, що П. Скоропадський «ніколи не стояв за розв’язання УСХД без підготовки дальших кроків, натомість стояв за органічне переведення УСХД в новий стан без всяких внутрішніх потрясінь і за розв’язання Ради присяжних, яку мала б негайно замінити нова інституція і з таким складом членів, який гарантував би її працездатність»600.

На варшавському засіданні Ради присяжних із розв’язанням УСХД було проголошено абсолютне гетьманське правління роду Скоропадських, оскільки Раду присяжних як контролюючий гетьманську владу законодавчий та дорадчий орган було скасовано. Нова гетьманська організація — Союз гетьманців-державників (СГД) — постала на принципово нових засадах. На зміну правово-конституційній версії монархізму, яку пропагував В. Липинський, прийшла авторитарна, сповідувана П. Скоропадським. Гетьманський рух набув значного поширення і нового значення.

Оцінюючи зміни в гетьманському русі у зв’язку з реорганізацією УСХД у СГД, з’їзд СГД у Німеччині та Австрії, який відбувся 17—18 грудня 1950 р. констатував, що зі створенням СГД постало завдання поширення впливу і організаційного підпорядкування «ширших кіл провідної верстви з тим, щоби могти уже організаційно виступати на форумі українського життя ширшими лавами свого членства і формувати національно-політичне і суспільно-громадське життя українців в напрямі здійснення Гетьманської ідеї»601.

Із реорганізацією українського монархічного руху перед гетьманським центром постала проблема створення нових статутних документів. Знаючи О. Назарука як здібного журналіста, публіциста і переконаного гетьманця, П. Скоропадський звернувся до нього з проханням відредагувати проекти статуту і регламенту СГД, підготовлені спеціальною комісією Гетьманської управи, створеної гетьманом на чолі з В. Мельником, а також незалежно від неї гетьманцями, які жили в інших країнах, — В. Леонтовичем, П. Ковальовим, Б. Гомзиним602.

О. Назарук підтримував гетьмана в прагненні необмеженої практичної діяльності без контролю дорадчого органу. У своєму листі до О. Назарука П. Скоропадський назвав два моменти, які спричинили розбіжності між ним і членами Ради присяжних. Присяжні обстоювали ідейні засади В. Липинського про обмеження політичної діяльності гетьмана і наголошували на його тільки представницьких функціях. Заперечуючи свій суто «символічний» статус, П. Скоропадський звертав увагу на нові зовнішньополітичні реалії й умови еміграційного життя. Він підкреслював, що не хоче бути диктатором, але мусить мати «остаточно рішаючий голос в усіх важливих питаннях, бо тоді лише можна приймати рішення без прогаяння, і рішення ті не будуть результатом якихось компромісів, що завжди кепсько»603.

Не менш важливим було питання методів і тактики діяльності гетьманського центру та руху взагалі, яке П. Скоропадський і його прихильники мали розв’язати в два етапи. На першому етапі, на їхню думку, мала відбутися підготовка національних сил до здобуття незалежної Української Держави під проводом гетьманського центру на чолі з гетьманом, а на другому етапі мав відбутися процес упорядкування державних структур та громадського життя. На відміну від пропозиції О. Назарука надати повну владу гетьманові на обох етапах боротьби за державність, П. Скоропадський висловився за необхідність надання йому повноти влади лише на першому етапі, а також висловив сумніви щодо доцільності повновладдя однієї особи на другому етапі. «На мій погляд теоретично давати монархові, чи нормального типу людині, повновласть — це не є небезпечним в наші часи в тому змислі, що він буде зловживати владою, — наголошував П. Скоропадський у листі до О. Назарука. — Давати повновласть диктаторську заздалегідь цілому рядові поколінь в першу голову нівечить самих монархів...»604.

Ці слова П. Скоропадського дають підстави стверджувати, що він добре усвідомлював необхідність забезпечення владі збалансованості контролем з боку законодавчого органу. Тобто він був далекий від думки запровадити диктатуру роду Скоропадських. На другому етапі — мирного розвитку Української Держави — він вважав за необхідне створення органу парламентського типу, який міг би бути противагою монаршій владі й забезпечувати існування політичного плюралізму в країні. У цьому разі немає сумніву, що зі здобуттям Української державності П. Скоропадський проводив би в життя концепцію трудової класократичної монархії, що її розробив ідеолог українського монархізму В. Липинський.

548

Лисяк-Рудницький. Історичні есе. У 2 т. — Т. 2. — К., 1994. — С. 73.

549

Липинський В. Україна на переломі 1657—1659. Замітки до історї українського державного будівництва в XVII-ім століттю. — Відень: Вид-во Дніпросоюзу, 1920.

550

Чикаленко Є. Щоденник. 1919—1920. — К., 2011. — С. 260.

551

Хліборобська Україна (Відень). — 1920/21. — Зб. ІІ, ІІІ, ІV. — С. 62—63.

552

Терещенко Ю., Осташко Т. Український патріот із династії Габсбургів. — К.: Темпора, 2011. — С. 70.

553

За велич нації: У двадцяті роковини відновлення української гетьманської держави. — С. 30.

554

Там само. — С. 115.

555

У 60-річчя відновлення гетьманської української держави 29 квітня Р. Б. 1918. — Торонто, 1978. — С. 129.

556

Левчук Д. Гетьман Павло Скоропадський. — Канада, 1952. — С. 14.

557

Хліборобська Україна (Відень). — 1920. — Зб. І. — С. 115

558

Збірник Хліборобської України. — Прага, 1931. — Т. 1. — С. 6.

559

Осташко Т. В’ячеслав Липинський: від посла Української Держави до УСХД // Молода нація: альманах. — К., 2002. — № 4. — С. 88—90.

560

Там само. — С. 88.

561

Там само. — С. 89.

562

Там само.

563

Хліборобська Україна. —1920/21. — Зб. ІІ, ІІІ, ІV. — С. 273.

564

Там само. — 1922/23. — Зб. VІІ, VІІІ. — С. 328—329.

565

Збірник Хліборобської України. — Прага, 1931. — Т. 1. — С. 29.

566

Там само. — С. 54.

567

В’ячеслав Липинський. Повне зібрання творів, архів, студії: Архів. Листування. — Т. 1. — К. — Філадельфія, 2003. — С. 205.

568

Липинський В. Листи до братів-хліборобів: Про ідею і організацію українського монархізму. — К. — Філадельфія, 1995. — С. 42.

569

В’ячеслав Липинський та його доба (Наук. зб. під ред. Ю. Терещенка.). — Кн. 2. — К., 2010. — С. 308.

570

Осташко Т. Державницький імператив В’ячеслава Липинського // В’ячеслав Липинський та його доба (Наук. зб. під ред. Ю. Терещенка.). — Кн. 1. — К., 2010. — С. 465.

571

Там само.

572

Хліборобська Україна. — 1922/23. — Зб. VІІ, VІІІ. — С. 264.

573

Збірник Хліборобської України. — Т. 1. — С. 18

574

Хліборобська Україна. — 1920/21. — Кн. ІІ, ІІІ, ІV. — С. 185.

575

Осташко Т. Павло Скоропадський і проблема персоніфікації українського гетьманського руху // Гетьманат Павла Скоропадського: історія, постаті, контраверсії. — К., 2008. — С. 295.

576

Там само.

577

Там само. — С. 296.

578

Хліборобська Україна. — 1922/23. — Зб. VІІ, VІІІ. — С. 302.

579

В’ячеслав Липинський. Повне зібрання творів, архів, студії: Архів. Листування. — Т. 1. — С. 230.

580

Там само. — С. 723—724.

581

Осташко Т. Державницький імператив В’ячеслава Липинського. — С. 468.

582

Там само. — С. 469.

583

Осташко Т. Павло Скоропадський і проблема персоніфікації українського гетьманського руху. — С. 297.

584

Ідеї і люди визвольних змагань 1917—1923. — Нью-Йорк, 1968. — С. 284—285.

585

За Україну: Подорож Вельможного Пана Гетьманича Данила Скоропадського до Злучених Держав Америки й Канади, осінь 1937 — весна 1938. — С. 23.

586

Там само. — С. 24.

587

Коваль Б. Павло Скоропадський та гетьманський рух в еміграції // Останній гетьман: Ювілейний збірник пам’яті Павла Скоропадського, 1873—1945. — К., 1993. — С. 160.

588

Косик В. Україна і Німеччина у Другій світовій війні. — Париж — Нью-Йорк — Львів, 1993. — С. 54, 56.

589

Збірник Хліборобської України. — Т. 1. — С. 6.

590

Там само. — С. 20.

591

Осташко Т. Державницький імператив В’ячеслава Липинського. — С. 471.

592

Там само.

593

Осташко Т. Павло Скоропадський і проблема персоніфікації українського гетьманського руху. — С. 297.

594

Там само.

595

Осташко Т. П. Скоропадський — чільний репрезентант гетьманського руху // Наукові праці історичного факультету Запорізького державного університету. — Запоріжжя: Просвіта, 2003. — Вип. XVI. — С. 182—183.

596

Там само. — С. 183.

597

Там само.

598

Сидорчук Т. До характеристики світогляду гетьмана Павла Скоропадського у міжвоєнну добу // Український консерватизм і гетьманський рух: Історія, ідеологія, політика. — № 1. — К., 2000. — С. 337.

599

Мадер Ю. Говорят генералы шпионажа // Отто Скорцени и секретные операции Абвера. — Москва, 2000. — С. 355.

600

Осташко Т. П. Скоропадський — чільний репрезентант гетьманського руху. — С. 181.

601

Позиції, перспективи і завдання Гетьманського Руху. — Авгсбург, 1951. — С. 22.

602

Сидорчук Т. До характеристики світогляду гетьмана Павла Скоропадського у міжвоєнну добу // Український консерватизм і гетьманський рух: Історія, ідеологія, політика. — № 1. — К., 2000. — С. 335.

603

Осташко Т. П. Скоропадський — чільний репрезентант гетьманського руху. — С. 182.

604

Там само.

Науково-популярне видання

Галушко Кирило, Терещенко Юрій, Гирич Ігор, Папакін Георгій, Осташко Тетяна, Лободаєв Володимир, Громенко Сергій, Пінак Євген, Харук Андрій

Українська Держава — жорсткі уроки. Павло Скоропадський Погляд через 100 років

Керівник проекту К. В. Новак

Відповідальний за випуск А. В. Альошичева

Редактор В. М. Фурса

Художній редактор А. В. Ачкасова

Технічний редактор В. Г. Євлахов

Коректор О. Л. Дмитренко

Підписано до друку 08.05.2018. Формат 60х90/16. Друк офсетний.

Гарнітура «HeliosCond». Ум. друк. арк. 50,4. Наклад 3000 пр. Зам. №  .

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

Св. № ДК65 від 26.05.2000 61140, Харків-140, просп. Гагаріна, 20а

E-mail: cop@bookclub.ua

Віддруковано у ПРАТ «Харківська книжкова фабрика “Глобус”»

61052, м. Харків, вул. Різдвяна, 11.

Свідоцтво ДК № 3985 від 22.02.2011 р.

www.globus-book.comISBN 978-617-12-5092-5

Content

Галушко Кирилл Юрьевич Українська Держава — жорсткі уроки. Павло Скоропадський Погляд через 100 років

Галушко Кирило Українська Держава — жорсткі уроки. Павло Скоропадський

Від упорядника. «Гідра» української контрреволюції: 100 років правої альтернативи України

Розділ 1. ВИТОКИ

Розділ 2. СУПЕРЕЧКИ

Розділ 3. ГЕТЬМАН

Розділ 4. УКРАЇНСЬКА ДЕРЖАВА 1918 РОКУ

Розділ 5. ПОСТФАКТУМ