Гук Юлія

Німа

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2017

ISBN 978-617-12-2693-7 (FB2)

Жодну з частин даного видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Дизайнер обкладинки Аліна Ачкасова

Електронна версія створена за виданням:

Гук Ю.

Г93 Німа: роман / Юлія Гук. — Харків: Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2017. — 240 с.

ISBN 978-617-12-2274-8

УДК 821.161.2

ББК 84(4Укр)

© Клімова Ю., 2017

© DepositPhotos.com / serrnovik, 2017

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2017

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад і художнє оформлення, 2017

Юлія Гук. Німа

5.01

Тасіта — мій піддослідний щур, моя святкова іграшка, мій експериментальний кролик, моє навчання.

Сьогодні піддослідна почувається значно краще. Вона вже близько тижня не виходить на вулицю. Гадаю: тікає від реальності. Увесь час спить і дивиться дурнуваті серіали онлайн (знаєте, такі комедійні 30-хвилинні відрізки про справжнє життя вигаданих людей). Вона неймовірно боїться думати. Бо в її мисливій голові, окрім розуму, живуть психологічні розлади. Саме через це я мешкаю разом з нею.

О дванадцятій дня її будить мобільний. Прокинувшись, Тася ще довго думає, чи знімати їй слухавку. Уставати не хочеться. Розплющення очей викликає депресію, пригнічення, інколи — ненависть і агресію. Чому? Тому що перше, що доводиться бачити, незавершені полотна. Уявіть, нежила кімната: ані шпалер, ані фіранок, ані шафи. Тільки диван, запилена люстра, ноутбук з довгим шнуром, який зміїться попід полотнами, розставленими в кутках. Незавершені полотна… Мабуть, саме вони мучать її найбільше, нагадуючи про нереалізованість.

Вона виставляє руку з-під теплої ковдри й намацує телефон біля ліжка. Узявши його, неохоче розкриває обличчя. Розплющує одне око, щоб побачити номер. Телефонують батьки. Після секундних роздумів усе ж вирішує відповісти — батьки запрошують на гостину.

Тася збирається, наче вона геть не жінка. Ну не може жінка витрачати на збори всього десять хвилин! На виході зустрічаємось очима: спухле обвітрене обличчя з поспіхом нанесеним яскравим макіяжем, матово-червоні губи, обведені чорним очі. Страшні в неї очі, навіть мені якось боязко в них дивитися.

Її зовнішність просто волає про сексуальну невдоволеність і бажання бути поміченою. Але вона пояснює все по-іншому, згадуючи і панк-гурт, і творчий потенціал, і вираження власної індивідуальності.

На відході настрій стабільний. Не гарний, але й не поганий.

Поки йде по важкому мокрому снігові, грузнучи й пробиваючись крізь нього, Тасіта думає про власне призначення. До нього так само важко добиратися, як зараз брести по грузькому снігу. Заздрісники, причепи, невіри обліплюють, немов сніг, роблячи кожен крок важенним… Сніг б’є в обличчя, заліплює очі. Збиває з ніг вітер. А чи не так збивають її зі шляху власні виправдання, коли нічого не хочеться робити. А засліплення перед майбутнім, а страхи — вони такі ж перепони, як ці затверділі від холоду кучугури, через які доводиться перебиратися.

І тільки їй вирішувати, чи зупинитися серед хуртовини, дозволити дрібним сніжинкам зробити з неї кокон, загорнути в сувій білого непочатого й ніким не торканого полотна, поховати її мрії, чи роздерти білу пелену порухом і продовжити свій шлях через кучугури.

— Якби мрії здійснювалися легко, до них було б нецікаво йти.

Вона втирається мокрою рукавичкою.

— Та й чи матимеш задоволення, отримавши те, чого прагнеш, не докладаючи зусиль?

Важко переступає через велику купу снігу.

— І чи виростеш у власних очах, не зробивши нічого вагомого?

Після навідування батьків завжди відбувається «напад темряви» (так я його називаю). Під час нього вона немов починає гнити зсередини… Їй складно лишатися на самоті. Такої миті вона п’є пиво чи вино, шукає знайомих людей і тікає від них. Складно описати цей стан. Її ніби затягує якийсь чорторий. Я часто уявляю її внутрішній світ. Я впевнена, що там нависла імла, снують страшні химерні думки й живуть мерці — кострубаті монстри, що гниють і заражують тліном усе її єство. Я уявляю, як вони туляться своїми головами (з порожніх очниць яких визирають тлусті черви) до її думок, і ті покриваються слизом та струпами. Я уявляю, як ці монстри лізуть її стравоходом угору, до рота. І тоді вона прагне скинути їх донизу, заливаючи в себе дешевий портвейн. Тася часто говорить про цей стан. Каже, що такої миті їй здається, ніби хтось тягне її за горло всередину. І коли це починається, вона спалахує ненавистю та злобою. Деколи сльозами беззахисності. Їй хочеться знайти прихисток чи сховок. Щоб хтось обігрів її, зазирнув туди, усередину неї, хоч яким би страшним не було її нутро. І водночас їй ніхто не потрібен. Вона нікого не хоче туди пускати. Її душа оточена сталевою огорожею й замінованим полем, де кнопка спуску — її свідомість.

Увечері дозволяю їй випити трохи пива. Вона все одно не п’яніє від нього, але хоч трохи заспокоюється.

Тася ще довго не може заснути (останнім часом їй складно не лише прокидатися, але й засинати). Вона боїться звуків, що втихають. Боїться тіней, електричного чайника, який інколи вмикається сам собою посеред ночі. А найбільше боїться залишитися наодинці. У такі моменти внутрішня темрява поглинає її сутність і вона мимохіть задумується про власне призначення, про друзів, батьків, колишні стосунки з чоловіками та жінками, про помилки, що їх вона встигла накоїти. А найбільше — про свої полотна, до яких вона завжди повертається спиною. Тасіта почувається нереалізованою, безталанною, безхребетною… ледацюгою. А потім, перед самим сном, відбувається найстрашніше.

Коли сон починає її поглинати (цей момент вона чітко відчуває), вона готова кинути все: мрії, ідеали, моральні принципи. Для неї зникає сенс усього, чого бажала, чого прагнула, над чим працювала, чому була віддана.

6.01

Сьогодні особливий і важливий день. Не через те що Різдво (піддослідна не вірить ані в щось, ані в когось).

Колись її дуже турбувало питання смерті. Вона витратила чимало часу, щоб збагнути, що ж станеться з її внутрішнім світом після того, як припинить функціонувати тіло. Єдиною прийнятною версією їй здалася реінкарнація. Складно було повірити в те, що життя вимірюється лише кількома десятками років. Звісно, не хотілося, щоб на цьому все закінчувалося…

Усупереч таким прогресивним думкам, Тася завжди святкує Різдво з батьками. Їй подобається романтика свята, вогники свічок, запрошування предків на Святу вечерю, материні молитви, кутя, смачні страви. У дитинстві на Різдво вона відчувала себе причетною до чогось містичного, химерного, фантастичного й незбагненного. Тоді вона вірила, що всі родичі, яких вона знала, і ті, кого не бачила ніколи, справді залітали через відчинене вікно й вечеряли разом з нею…

Тільки зараз подумала: а може, їй бракує віри? Може, у її житті просто немає чудес? Люди, які мають віру, по-своєму щасливі. У неї ж не було любові навіть до батьків. Так, вона поважала їх, почувалася вдячною, але водночас абсолютно відчуженою.

До батьків Тасіта приїхала в поганому настрої. Дорогою вона весь час згадувала сон. Але він не хотів вивергатися з надр забуття. Тася спромоглася пригадати тільки, що він був дуже приємний і теплий.

Батьки, як завше, радо зустрічають її. Запалюють свічки й сідають до столу. Мати урочисто проказує слова молитов. Батько притискає долоні одна до одної і мовчить. З виразу його обличчя видно, що він хоче якнайшвидше попоїсти й сісти за комп’ютер. Тася насмішкувато поглядає на матір: дівчина вже два роки не носить на шиї хрестика.

Швидко між Тасітою й батьком спалахує сварка. Дівчина домагається взаєморозуміння. Прагне пояснити, чому в неї рвані джинси, чому все ще не знайшла роботу, чому не має дітей і чому вкрай рідко прибирається в хаті. Я відчуваю, ні, я бачу, як внутрішній, огидний, злий, знавіснілий монстр лізе через горлянку Тасіти й намагається дотягнутися до батька.

— Я хотів би, щоб твоя суть збігалася з твоїм іменем! — спересердя волає батько й вискакує з-за столу.

Цікаво, що то за ім’я? Латина? Чи грека? Повернемося додому — обов’язково пошукаю в словнику…

Химерний монстр Тасіти раптово зривається з язика й котиться назад. Замість гніву її пронизує біль. Важезний біль. Ясна річ, адже людина, яка повинна як ніхто розуміти, називає її ненормальною… Тут будь-хто втратить рівновагу.

Тася мовчки прибирає зі столу. Мати співчутливо дивиться на неї. Ловить дівчину на кухні й обіймає. І тут… я бачу те, чого ще ніколи не бачила. Тася плаче! Жодного разу я не бачила, як вона плаче.

— У мене нічого не виходить… Я ні до чого не здатна. Навіть там, де вважаю себе майстром. Я терпіти не можу людей… Я не маю жодного знайомого, хто хоча б частково мене розумів… Я не знаю людей мого розумового рівня… Я ніколи не закінчую полотна… Мені так самотньо… Я ніколи не закінчу ті кляті полотна!

Сльози безперервно течуть її обличчям, котяться по шиї, губляться в комірі її сорочки. А вона все говорить і говорить.

Це було вперше, коли вона комусь щось говорила. Окрім мене. Мені можна нічого не говорити. Я й так усе розумію.

Психологічний стан стабілізовано. Піддослідна налаштована змінити себе, своє життя.

Цікаво, на скільки її вистачить?

7.01

Її ранок починається о третій годині дня.

Тася встає з ліжка тільки тому, що бачить годинник і лякається втраченого часу.

Кожен її день починається думкою, що от сьогодні вона точно візьметься за малювання. Саме сьогодні з-під її пера народиться художній шедевр. З’явиться картина настільки відмінна від решти відомих полотен, що критики заговорять про новий жанр, новий ідеал, новий усесвіт. Вона переконана, що це станеться саме сьогодні. Тож, з’ївши пару канапок, заходить до кімнати поступом переможниці. А тут погляд ковзає по недомальованих «шедеврах», а потім зупиняється на ноутбуку. Я просто бачу, як спалахує думка: «Лише пару серій — і стану до роботи. Кіно потрібне, щоб налаштуватися…». І її горда постава зминається, скоцюрблюється перед віртуальним світом.

А вона ж усе ще думає, що ввечері продовжить одну з робіт. Просто їй потрібен час… Ну зовсім трошки часу для налаштування.

«Я тільки-но прокинулась. Не можна отак одразу поринати в роботу, за яку вже давно не бралася? Тільки дві серії…» — переконує вона себе.

Я знаю такі балачки. Увечері, коли опам’ятається, скаже, що починати щось уже пізно. Так і просидить за ноутбуком до ранку, сьорбаючи з пляшечки пиво.

Четверта ранку. Міцно стулені повіки.

«Завтра. Тобто вже сьогодні… зранку встану й відразу почну працювати…» — подумки заспокоює себе.

8.01

Пусті-пусті очі. Вона прокинулася вже невдоволеною.

Дзвінок у двері. Це прийшла сусідка, яка часто просить її збігати за цигарками.

Тася забивається в куток кімнати, вмощується між полотнами. Щільно затуляє вуха долонями, притискається до стіни, заплющує очі.

— Тасю, ти вдома?!.

Тягне на себе одне з найбільших полотен, щоб затулитися ним від усього. Робить вигляд, що її не існує. Я дивлюся на неї і бачу, як вона зіщулюється… намагається зменшитися, зникнути.

— Тасю, ти вдома?!.

Лягає, згорнувшись калачиком на підлогу. У її уяві тепер вона маленька цятка на підлозі. Невидима, непотрібна… «Зітріть мене»…

— Тася?!

Двері гучно розчиняються. Стою на порозі, зла і втомлена.

— Чого вам?!

Переді мною маленька зморшкувата бабуся зі слідами колишньої краси на обличчі.

— У мене закінчилися цигарки… — бурмоче і свердлить мене своїми булькатими вицвілими очима. Мене дратує її фарбоване жовте волосся, її старечий запах, її тонкі сухі губи…

Тасіту привчили поважати старших. Бо вони мають бути розумнішими. Вони ж стільки всього бачили, стільки пережили. Та й прочитали значно більше книг. Вони мають знати все. І Тася кориться прищепленому інстинкту. Не вірить, але кориться. Я знаю, що у свої двадцять три вона пережила набагато більше, ніж ця дурнувата бабця. Я знаю, що її мозок має більший потенціал, ніж мозок зморшкуватої жаби, стоїть зараз біля дверей. Але Тася, яка не може нормально розмовляти навіть з близькими, яка зараз зібгалася й пірнула у свою знетямленість, у свій відчай, на думку цієї корисливої мумії, має наплювати на все і йти за куривом для неї! Чому? А! Через добросусідські правила? Чомусь вона має спілкуватися з ними. Її мають цікавити їхні справи.

Хтось народив? Поздоровляю.

У вас дочка вийшла заміж? Поздоровляю.

Ви нарешті зробите ремонт, про який так мріяли і який заважатиме мені спати на вихідних? Поздоровляю.

У вас нова сумочка? Поздоровляю.

Ваш кіт врешті-решт сходив правильно в туалет? Поздоровляю.

Лицемірство. Усе це лицемірство. Моя піддослідна не може сприймати людину, коли насправді вона їй неприємна. Тасіта не може ввічливо посміхатися тому, кого ненавидить. Вона не може брехати, тому що брехня посилює її внутрішній біль. Вона починає зневажати себе за те, що дотримується всіх цих незрозуміло ким установлених правил.

— То й що?

Опираюся на двері й дістаю з кишені цигарки. Запалюю, доки вона розглядає мене й намагається зазирнути у квартиру. Знаєте, чому такі бабці сунуть свого носа до чужих справ? Тому що в них немає власних. У них немає особистого життя.

— Пригощайтесь.

Простягую їй відкриту пачку своїх цигарок.

— Я такі не курю. — Бабця міцно стискає сухі, потріскані губи.

Знизую плечима й грюкаю дверима перед самісіньким її носом. Не сьогодні. Сьогодні ми не турбуватимемо дівчинку. Вона все ще корчиться на підлозі під стіною.

— Н-да… Тобі сьогодні пиво не допоможе. Ані вино…

Піддослідна лише судомно здригається. Мобільний розривається від телефонних дзвінків — ситуація погіршується. Попри все бажання визнати її мізантропом я не можу. Вона не ненавидить людей. Тася просто не може бути серед них через свою відмінність. І вони її також цураються. Її перебірлива щирість та правдивість відштовхує. Краще солодка брехня, еге ж? Ці проблеми почалися ще в університеті, коли вона говорила в обличчя викладачам те, що думала, коли називала своїх одногрупниць «тупим стадом» за те, що давали хабарі викладачам. Ми живемо у світі, де навіть суб’єктивна оцінка не минає безкарно. Тасю завжди дратувала залежність від цих дурних папірців, але, як і всі, вона мусила користуватися грішми. Вона ніколи не хотіла бути відмінною від інших, але разюче відрізнялася навіть від тих, хто сповідував відносно близькі погляди. Вона хотіла знайти людину, яка б зрозуміла, чому вона така, дійсно усвідомила її вчинки, її погляди. Але замість порозуміння наштовхувалася на сміх або отримувала стусани.

Люди завжди знищують те, чого не можуть зрозуміти. Невідоме здається небезпечним.

Тасіта не хотіла виходити на вулицю, не хотіла бачитися з друзями чи батьками. Після цього ставало гірше, бо й ті, й інші намагалися змінити її. Це принижувало.

— Свобода — це, коли ти живеш так, як хочеш, — колись сказала Тасіта. — Це не свобода вибору, тому що вибір буває хибним. Це свобода жити у своєму світі, такому, як ти бажаєш… У моєму світі мене розуміють. А в реальному — я в кайданах відчуження, недружніх поглядів і знущання. Так, я вмію побачити прекрасне там, де його не можуть побачити інші. Але й дурень може побачити гарну квітку, намисто чи небо, а от хто зможе помітити щось гарне ну… наприклад… у шпильці? У мене на одязі їх безліч. Я вважаю це гарним, естетичним. І не моя вина, що інші цього не бачать.

Вона весь час депресує. Усі близькі їй люди намагаються її переробити. Це боляче визнавати. Тася сама знає, що їй потрібно. Вона контролює своє тіло, своє життя. Та не може контролювати свою душу. І ці дикунські погляди, ці правила та настанови тільки підбурюють її стати собою. Такою, яку ніхто ніколи не зрозуміє. Такою, яка стане «створінням з іншої планети». І це закінчиться її цілковитою самотністю.

— Так. Я скажу їм правду. І нехай після цього мене зненавидять. Нехай зневажатимуть і тікатимуть від мене. Зате я знатиму, що насправді відбулося. І нічого поганого в тому, що я відчуваю, немає, адже саме це мене робить такою, якою я є.

Правда, тут вона не зовсім відверта з собою. Утрачаючи когось із друзів, вона переживає, замикається в собі. Відсторонюється. І саме через це більшість її полотен залишаються незавершеними й навіть не розпочатими.

9.01

— І останнє запитання. — Здоровий і чомусь спітнілий бугай з квадратним обличчям уважно дивиться на мою піддослідну. — Що в тебе на сорочці?

Ранок для Тасіти почався зі співбесіди, про яку домовилися батьки. Їм уже давно не давало спокою її безробіття, тож вони вирішили взяти справу під свій контроль. Зателефонували о дев’ятій (період глибокого сну) і повідомили, що знайшли непогану роботу для неї. Місце в одній фірмі, де Тася мала працювати секретарем чи щось таке.

І вона пішла. Мимохіть таки визнавши, що час виходити між люди, час ставати самостійною (хоча в її НЗ лежало близько тисячі гривень, на які вона спокійно могла проіснувати ще один місяць). Власні психічні проблеми прекрасно були відомі моїй піддослідній. Саме тому вона одягла свою єдину спідницю-олівець, сорочку, стримано нафарбувалась і вирушила на пошуки горезвісної фірми.

Тепер вона сидить перед огрядним діловим «татусем», який розглядає її диплом. У нього миршавий костюм і плішива голова. Дівчині так і кортить сказати, що в нього тупий вираз обличчя і що якби вона замінила його на цій посаді, то фірма покращила б свої показники тільки тому, що його колеги дивилися б на більш привабливу особу з більшим ступенем інтуїції та емпатії.

Окрім цього, він дуже кумедний. З усього видно, що чоловік намагається мати вигляд солідного бізнесмена на кшталт американських керівників. А люди, які, виконуючи звичайну роботу, прагнули надати собі серйозного ділового вигляду, завжди видавалися Тасіті смішними. Це ж усе напускне, удаване, примарне. Це ілюзія. Це іграшки, порівняно зі справжньою роботою.

— Я забобонна. Це щоб не зурочили. — Вона ніжно торкається шпильок на комірці, єдиної деталі, що може викрити її справжню. Єдиної частини, що залишає її собою. Шпильки на комірці розміщуються в ряд і поєднуються тоненьким мідним ланцюжком.

Роботодавець підозріло глянув на цей аксесуар і поклав її резюме на стіл. Піт котився скронями.

«Та втрися врешті-решт своєю дебільною краваткою».

— Думаю, ти нам підходиш…

«Дарма ви так думаєте, дядю. Не знаєте, яку мороку берете собі. Я живу з нею, і мені це коштує таких нервів, що вам і не снилося!»

— Завтра чекатиму тебе о восьмій годині. Поясню твої обов’язки.

Тасіта посміхнулася йому й підвелася. Насправді, це була не посмішка, а хижий вищир. Так тварини залякують свого супротивника, показуючи гостроту ікол.

Відверто кажучи, вона поняття не мала, чим займається фірма. А ще відвертіше — їй було абсолютно на це начхати. Для неї важливим був процес не заробляння грошей, а соціалізації. Знаєте: нові знайомства, нові відчуття, нове заняття. Це саме те, що потрібно такій, як вона.

Тасіта усвідомлювала, що вона хвора.

10.01

Зміна режиму дня далася тяжко. Тасіта спершу ніяк не могла заснути, а на ранок — встати. Раніше вона лягала спати лише о шостій ранку, тепер це був час підйому.

У квартирі сталося щось із опаленням, тож уставати не хотілося ще й через холоднечу.

Збираючись, вона кинула оком на полотна. Цього разу її сумління мовчало. Вона не малюватиме, тому що не має часу. Тому що з роботи прийде пізно. Тягар з пліч немов рукою зняло.

Піддослідна посміхнулася.

На вулиці йшов сніг. Тасіта йому зраділа. Її доволі тонка організація душі дозволяла насолоджуватися найменшими елементами краси, навіть коли було зовсім не до цього.

За годину вона вже розглядала власний кабінет. Так, у неї був окремий кабінет. Невеличка комірчина без вікна. Тут помістилися тільки стіл, стілець і шафа з картотекою. Її робота полягала в тому, щоб шукати вакансії для інших. Люди мали приходити до неї зі своїм резюме та грошима. А вона мусила відшукувати за картотекою для них роботу, відповідну до їхньої освіти та здібностей. Отже, фірма займалася працевлаштуванням. У цей період досить вдало обрана сфера діяльності, адже наразі робота потрібна всім, а вільних робочих місць практично ніде немає. Особливо місць за спеціальністю.

Особистий кабінет приємно потішив Тасіту. Настрій покращився. Нехай кабінет маленький, але ж це особистий простір. Неприємність крилася в тому, що потрібно було працювати з людьми. Тасіта не відзначалася комунікабельністю, навіть була дещо відлюдькуватою. Із цим могли виникнути певні проблеми. До того ж керівництво попередило, щоб вона брала гроші виключно наперед і не переймалася цілком безнадійними випадками, навіть якщо клієнти платили.

На вулиці лютував мороз, тож десь близько двох годин Тася вивчала картотеку й намагалася зорієнтуватися, що й де в ній лежить. Картотека поділяла клієнтів на людей з вищою освітою і без. Кожна група своєю чергою ділилася на ланки. Робота для людей із вищою освітою розгалужувалася не тільки за спеціальностями та напрямами, але й за рівнем освіченості. Містилися окремі шухлядки для червоних дипломів. Для людей без вищої освіти було виділено дві віхи: фізична праця й талант. Тут так і було зазначено: «талант». Це була найцікавіша шухлядка. У ній лежали направлення, рекомендації та інші папірці людей, які займалися мистецтвом, але не знали, куди йти далі зі своїми вміннями. Окрім клієнтських папірців, Тасіта знайшла також вакансії, де були потрібні творчі люди. Тасіта з особливою цікавістю вивчила матеріал, що лежав у цій комірці. Але її чекало розчарування: жодної нормальної роботи чи рекомендації там не було. Тільки вчителювання.

Перший відвідувач прийшов о десятій. Це був доволі літній чоловік, від якого сильно тхнуло хлором і ліками. Шуба на ньому була геть побита міллю, з-під неї виднівся раритетний костюм, шапка так само пам’ятала совкову епоху. З-під шапки вигулькнула геть посивіла голова.

— Доброго дня. — Тасіта привітно посміхнулася дідусеві й запропонувала присісти.

— Доброго. — Він важко опустився на стілець, простягнув своє резюме. Тася звернула увагу на майже беззубий рот.

Швиденько переглянувши резюме, дівчина зрозуміла, що клієнтові жодна робота, окрім фізичної, не світить. Але їй стало жаль поважного дідуся, який мусив іти працювати на таку роботу.

— Отже… для чого ви шукаєте роботу? Є ж пенсія?

Чоловік тяжко зітхнув.

— Не вистачає. У мене син у лікарні. Тяжко хворіє, ліки для нього дорого коштують. А він свого часу не одружився. Тож у нього зостався тільки я. Однією пенсією тут не допоможеш. Та й яка зараз пенсія? Це ж навіть не прожитковий мінімум…

О-о-о-о, ці слова її боляче зачепили. Вона багато часу думала про сучасну владу, про економічні проблеми в країні, про зажерливість можновладців. Її наче щось ухопило за горло. Внутрішній монстр поліз угору. Біль тяжко розкраяв скроні й лоб. Доволі чіткі зморшки на її обличчі стали наче ще глибшими.

— Ви ж знаєте, що без вищої освіти… — тяжко вимовила.

— Так, — не діждав дідусь, коли вона закінчить. — Я й не розраховую на якусь елітну роботу. Хоч я доволі вправний механік.

Ковтаючи монстра, дівчина тихо сказала:

— Залиште ваше резюме. Я зателефоную щойно знайду підхожий варіант.

Чоловік широко посміхнувся й сказав:

— Знаєте… Я вважаю, що не буває недостойних робіт. По- справжньому ганебними можуть бути тільки лінь і бездіяльність.

Така сумна зболена посмішка. Вона надовго врізалася в пам’ять піддослідної.

Наступні відвідувачі не відрізнялися оригінальністю. Двоє — з червоними дипломами, троє — без освіти, один такий самий, як і той дідусь.

День видався тяжким. Робочий час закінчувався о шостій. Тася спочатку глибоко переймалася проблемами своїх клієнтів, вислуховувала їх, розпитувала про їхні негаразди, але до кінця робочого дня збайдужіла.

Відчай поглинув її з головою. Дорогою додому вона купила пляшку дешевого червоного вина.

Адже вдома на неї чекає самотність, немитий посуд, порожній холодильник, пил на полицях у кухні й полотна. Вона знала: сьогодні її доконають полотна.

11.01

Робота. Червоні очі від недосипу. Легке похмілля та безкінечна втома. Знемога не від роботи. А від звичного відчаю.

Люди… Потік людей, яким не здатна допомогти. Тому що є правила. Приходили люди по-справжньому талановиті, але вона мусила їм відмовляти. Тому що співпраця з ними не обіцяла прибуток. Усе нестандартне, невідоме та безнадійне відходило на другий план. Керівництво відсіювало таких людей. Це не їхня специфіка.

Тасіту обступили думки. Їй, як завжди, хотілося порушити правила. До того ж вона була абсолютно готова до цього. Але ж спершу треба заслужити довіру «кріпосника». Розпочавши бунт одразу, вона просто втратить роботу і це не матиме жодних результатів. Передусім потрібно заслужити довіру начальства. Для цього слід зараз відмовляти. Без співчуття. Без розуміння. Без відчуття. Без душі.

Вона заведе окрему картотеку — для себе. Туди вона вноситиме людей, які, на її думку, мають талант. Які спроможні перевернути світ. Творців. Вона відчувала свою немічність, свою нездатність творити, тому прагнула, щоб у когось, хто справді працює над собою, щось вийшло. Щоб вони досягли того, від чого вона відмовилася. Тасіта часто думала, що могла б бути на їхньому місці. Та ні (відмахувалася від мрії). Не могла. І не тому, що зараз вона нічого для цього не робить. А тому, що вона по-справжньому талановита. Вона прославилася б одразу, тільки-но виклала б свої роботи де-небудь. Одразу…

— Доброго дня… О! Ви з наших!

Піддослідна вперше за день уважно розглядає клієнта. Перед нею дівчинка років вісімнадцяти на вигляд. За спиною гітара… Волосся пофарбоване у фіолетовий, скроні чисто виголені. Пробита щока, з якої стирчить шпилька, говорить більше, ніж увесь інший пірсинг на обличчі. Приємні ямочки на щоках, сяючі блакитні очі. Одяг пошматований. Лише пальто цілісіньке.

— З кого це — з ваших? — Тася опустила очі долу. Щось болісно віддалося у грудях.

— Ви неформал! — ще ширше посміхнулася дівчина.

— Не розумію, про що ви, — різко відповіла піддослідна.

Я бачила, вона почала себе зневажати, бо вже знала, що відмовить цій дівчині.

— Шпильки. На комірці, — кумедно звела брови гостя, знімаючи з плечей гітару й умощуючись на стільці. — Це викриває вас…

Тасі на душі раптом розплилося літепло.

— Я забобонна?.. — не то питаючи, не то стверджуючи відказала вона, ховаючи легку усмішку.

— А… розумію. Робота така.

— Забобонна, — твердо відповіла.

Дівчина стенула плечима.

— Я не знаю, чи маю вам зараз показувати, що вмію робити з голосом чи інструментом, але хочу знайти роботу, пов’язану зі співом і грою.

Тасіта підвелася й зробила вигляд, що шукає щось у картотеці. Вона знала її напам’ять. Вона пам’ятала, що там можна знайти тільки дурнуваті пропозиції, які ніколи не дадуть розвитку таланту. Гра в кафетеріях. Навчання гри на гітарі чи вокалу. Адреси індивідуальних фірм, які займаються музикантами (там потрібно внести чималу суму грошей). Адреси концертних зал, яким потрібно заплатити, щоб виступити. Адреси рекламних агенцій, що й за холодну воду не візьмуться заради виступу нерозкрученого артиста. Адреси псевдо-менеджерів, які здеруть купу грошей і взагалі нічого не зроблять.

Стоячи спиною до дівчини, вона сказала:

— Зіграй-но мені. Це, звісно, ні до чого. Та знатиму, на що ти здатна й шукатиму вакансію, відповідну до твого таланту.

Бездумно перебираючи картки зі знайомим непотрібом, вона уважно слухала.

У клієнтки був гарний голос, на кшталт Хелавіси з гурту «Мєльніца», а гра нагадувала щось архаїчне й не могла претендувати на популярність серед широкого загалу. Чарівний голос. Це був талант. Зі своїм індивідуальним стилем.

— Так… Я маю взяти з вас двісті гривень за декілька адрес. Але хіба вам це потрібно? — Тасіта обернулася до неї. — Давайте, ви залишите свої координати, а я зателефоную, якщо знайду для вас по-справжньому хорошу роботу.

Дівчина задумливо насупила лоба.

— Мені потрібна робота… Я не маю, де жити зараз…

— Я можу дати вам кілька адрес, але не думаю, що вони будуть варті вас, — холодно повторила Тася. Вона зневажала таку легковажність. Хоча… різні обставини бувають.

Піддослідна була впевнена, що зайву метушню слід відкидати. Що, якщо людина чогось по-справжньому бажає, вона спроможна обійтися без таких агентств.

— Розумію… А ви живете одна?

Питання захопило зненацька. Тасіта засумнівалася, відповідати чи ні. Дівчина їй сподобалася. До того ж у неї давно не було сексу. Мимоволі оцінила фігуру дівчини. Вона припала їй до смаку. Тасіта не любила занадто сухоребрих. Ані чоловіків, ані жінок. Вона вважала це банальним. Їй подобалися люди з якоюсь вадою у зовнішності. В одного з її колишніх була гусяча шкіра (що цікаво — завжди); в іншого — були геть гнилі зуби; ще в іншого — не було ноги, а котрийсь — був косооким. У її колишньої груди весь час були розбухлі. Не від холоду чи збудження, просто вони були такими. Ця ж була повненькою. Правда, звабливо повненькою. Але піддослідна відчувала: у неї мусить бути щось потворне на тілі.

— Це стосується роботи?

— Ні.

— Залишіть контакти. Я зателефоную.

Дівчина раптом якось по-особливому посміхнулася й простягнула руку на прощання.

— Я чекатиму.

Піддослідна задумливо провела клієнтку поглядом. Зазвичай повнота відштовхує, тим більше фізичні вади. Але ж це значною мірою данина стереотипам. Усе має свою привабливість і красу. У вадах часто-густо криється індивідуальність. Найбільше Тасі імпонувало те, що вади вчили людей любити себе такими, як вони є, цінувати свій стан. Усвідомлювати, у чому життя дає їм преференції. Такі речі кардинально змінювали світогляд. Той хлопець із гусячою шкірою любив холод; її дівчина вважала себе гарячою штучкою (саме через постійно набубнявілі груди). Хлопець із гнилими зубами міг дозволити собі вільно обирати будь-яку їжу. Той, який без ноги, цінував свої міцні руки. Косоокий уважав, що може бачити те, чого не бачать інші. А ця пампушка (судячи з її поведінки) вважала себе вкрай сексуальною, здатною привернути увагу навіть особи своєї статі.

Резюме Катрини Мазур лягло в особисту папку. З написом «Для себе».

Цей день допоміг Тасіті відчути, наскільки їй потрібен секс.

На мою думку, її агресія переважно виникала саме через відсутність сексуального вдоволення. Правда, гадаю, що зараз їй краще підійде чоловік, а не жінка. Сама ж піддослідна не бачить підстав відмовлятися від стосунків із слабкою статтю.

Сьогодні вона купила пиво. Лише один літр. У неї відносно не поганий настрій.

Удома розвернула всі незакінчені полотна до стіни.

— Ще не час…

12.01

Завжди існує певна усталена думка. І я не про стереотипи.

Піддослідна почала знайомитися з колегами на роботі. До неї в кабінет, коли не було клієнтів, забігла жіночка, яка займалася поповненням картотеки. Вона принесла інформацію про нові вакансії. Їй було десь за тридцять, але на вигляд здавалася старшою.

— О! Ти новенька! — в’яло посміхнулася.

Тасіта хитнула головою. Вона розглядала гостю. Обличчя з павутинням зморщок, тонкі губи, скривлені мов у П’єро. Повіки сильно нафарбовані блакитними тінями. Колега видавалася пересічною жінкою свого віку. Уже не молода й не гарна, але прагне молодитися. Такі жінки викликали в Тасі відразу. Вони були занадто типовими й завжди з жахливим несмаком підбирали одяг і косметику.

— Як тобі працюється? — Вона поклала аркуші з переліком вакансій на стіл і зручно примостилася на стільці. Тася не збиралася приховувати роздратування. Вона ненавиділа спілкуватися з людьми, які були їй неприємні. Вона не терпіла робити вигляд, що це не так. Починаю хвилюватися. Для хворої з таким складом психіки п’ять хвилин розмови з об’єктом роздратування могли вилитися в тяжку депресію з великою кількістю цигарок та алкоголю. А в неї ж тільки почало щось налагоджуватися в душевній сфері.

— Нормально, — сухо процідила дівчина крізь зуби.

Вона знала, що стриманість і терпіння — це перші риси характеру, які потрібно виховати в собі, щоб оточення поважало тебе й приймало. Піддослідна ще не навчилася цього до кінця.

— Ну та… З таким-то робочим місцем, — украдливо посміхнулася жінка. — Ти везуча.

Тася прикрила очі й торкнулася шпильок на комірі.

Цього прийому її навчила я. Коли щось сильно дратує, підіймається хвиля агресії, потрібно тільки на мить замружитися й уявити якесь приємне середовище. Людям з розладами варто носити при собі певну улюблену річ. Дивно, але дотик до такої речі, як правило, заспокоює. Це ще раз доводить дурнувату прикутість людей до матеріального світу. Я часто обмірковую цю проблему. Є один надзвичайно цікавий психологічний дослід, проведений з дітьми. Діти за своєю природою доволі жадібні. Їм увесь час потрібні нові іграшки, однак вони терпіти не можуть, коли іграшка, що вже їм набридла, потрапляє до чужих рук, і часто, відкинувши нову, вони намагаються повернути собі стару й непотрібну річ. Але, що цікаво, навіть за умови цілковитої відсутності іграшок вони знайдуть розвагу серед навколишніх предметів, приміром вони можуть гратися листочком від дерева чи патичком. Діти, у яких було обмаль іграшок у дитинстві, виростають креативнішими за інших, розумнішими та щасливішими. Вони вміють тішитися дрібницями. Їм удосталь обмеженої кількості речей. Вони менше чіпляються за матеріальне. Цього не вистачає дорослим. Маючи й так чимало речей, вони чомусь прагнуть здобути ще більше. Часто дорослі — це великі діти. З багатством приходить дурнувата турбота: усе вберегти й примножити набуте. Дорослі бояться втратити навіть ті речі, якими ніколи не користувалися. Так званий ефект Плюшкіна.

Насправді, Тасіті не потрібно навіть торкатися улюблених речей. Вона самодостатня й вільна від умовностей. Але зараз це конче потрібно. Згодом вона усвідомить непотрібність цих рухів.

Що уявляє Тасіта, заплющуючи очі? Я не хочу про це знати. Я боюсь її фантазій.

— Що це в тебе на комірі? — Короткі криві пальці потягнулися до сорочки.

Піддослідна сахнулася від її руки.

— Талісман. Щоб не зурочили. Давній талісман. Ще бабуся розповідала про нього. Сильнішого не буває. Окрім того, що тебе ніхто не може зурочити, він ще й повертає зло тому, хто бажає його тобі. Чужим людям не можна торкатися, — випалила піддослідна.

О так… вона вміла брехати…

— Цікаво… А є якийсь особливий обряд виготовлення цього талісмана? — зацікавлено витріщилася жінка.

У її віці жінки якраз починають вірити в такі речі. А може, вона занадто наївна?

— Ні, немає. Просто чіпляєш якомога більше шпильок і поєднуєш їх ланцюжком, — стенула плечима Тася (вона насміхалася з жінки).

Тонкогуба задумливо покивала головою. Потім дістала з сумки пляшку дешевого коньяку й два пластикові стаканчики.

— Давай — за знайомство?

— Ми ж на роботі…

— Я тебе прошу, керівництво сюди не заходить. А клієнти готові тобі взуття лизати, тільки б ти знайшла їм нормальну роботу. Ніхто ні про що не дізнається, — відмахнулася жінка, наливаючи блідо-коричневу рідину. — Так… Мене звати Світлана Анатоліївна.

— Тасіта… — Піддослідна задумливо зазирнула в стаканчик.

Вона не любила коньяк. Але любила пити.

— Тасіта? — здивовано зиркнула на неї жінка.

Точно, я зовсім забула пошукати в словнику, що означає її ім’я.

— Тасіта, — повільно повторила дівчина, — це латинське ім’я. Воно означає — німа.

13.01

Завжди існує певна усталена думка.

Сьогодні Світлана Анатоліївна знову навідала піддослідну. Вона вдруге принесла з собою коньяк. Тепер Тася сприймала її спокійніше. Вона лояльно ставилася до людей, які пригощали її коньяком. Вони говорили про спітнілого смердючого здорованя керівника.

— Знаєш, він реально страшний. Буває такий злий, що просто жах. — Запалі щоки жінки почервоніли чи то від алкоголю, чи то від морозу.

— А мені він видався доволі нерішучим…

Дівчина уважно розглядала новий матеріал для картотеки.

От вона — усталеність думки про особистість. Хтось колись вам скаже щось негативне про людину, і ви, зустрівшись із нею, не звернете увагу на її позитивні риси. Тому що ви вже запрограмовані кимось на негатив. Найчастіше програмується страх перед керівництвом, викладачами, учителями.

— Та ти його ще просто погано знаєш… За керівництво! — Світлана Анатоліївна перехилила в себе коньяк. — Ух!

Якось вам розкажуть про вимогливий лихий характер когось, хто стоїть вище вас за рангом, і ви боятиметеся розмови з ним, сахатиметесь його тіні, трепетатимете від його імені.

— От прийде він до тебе в кінці місяця перевірити твої справи з клієнтами, картотеку — і побачиш, який він буває. — Світлана Анатоліївна повернула Тасіту від роздумів до реалій. Вона встала й походжала кабінетом. — Нехай-но тільки ти взяла якогось непрацездатного клієнта… Чи вакансію поклала не до тієї шухляди. Наслухаєшся…

Тасіта пирхнула.

Маячня. Такими речами ми приховуємо свій страх. Не перед керівництвом. Не перед кимось вищим. Це страх проявити себе як особистість. Бути індивідуальним, розуміти, що кожен заслуговує гідного ставлення. Якщо ж ви сумніваєтеся в цьому й продовжуєте гнути шию, то слід щось змінити в собі. Це не керівник поганий, це ви — боягуз. Доведіть собі й оточенню, що ви не просто рядовий працівник, студент, раб — ви особистість.

Так секретарка, не розказуючи начальнику про незадовільні умови, лишається працювати й потерпає від недоліків, відомих тільки їй. Так архітектор, усе життя проектуючи незначні частини будівлі, боїться запропонувати нову гарну ідею і врешті залишається на все життя пересічним працівником. Так артист, боячись вийти до публіки, так і залишається актором другого плану, актором масовки.

Така усталеність не для моєї піддослідної. Інакше вона ніколи б не стала моєю піддослідною.

— У мене клієнт, Світлано Анатоліївно. — Їй таки остогидло базікання колеги. Тасіта не любила сірих, невиразних людей. Але раптом її погляд зачепився за щось блискуче. — Що це у вас?

Жінка поспіхом прикрила комірець розстібнутої сорочки (в кабінеті було тепло, ще й коньяк розігрів). Під рукою ховалася шпилька.

— Талісман. Ти ж сама казала, що допомагає. І ти знаєш: таки допомагає. Мені весь день щастить, так що з мене ще одна пляшка. — Вона посміхнулася тонкими рожевими губами й вислизнула за двері.

Дівчина здивовано дивилася їй услід. А потім вибухнула несамовитим реготом.

У що тільки не повірять люди, аби тільки не дивитися фактам у вічі.

14.01

— Стосунки люди будують на грошах…

Сьома ранку. На кухні Тасіта бореться з власним єством. У руці шоста цигарка поспіль. Її руки тремтять. Обличчя змінюється щомиті. А в очах невимовний сум.

— Он як? — Це вперше розмовляю з нею за останній тиждень. В основному, спостерігаю за її поведінкою. — А дружба? Родина? Кохання?

Тремтить. Судомно видихає дим.

— Мені соромно перед батьками. Вони не заслуговують такої дочки, як я. Я повинна більше їх любити. Частіше бувати в них, допомагати. Але… Знаєш? Якби я була меркантильною чи вони економили на мені, у нас не було б такого взаєморозуміння.

На столі — сімдесят шість гривень, які приніс батько. Він завжди піклувався про неї. Основний сенс його буття суто чоловічий: виховати й прогодувати. Знав би він, як ставиться до цього дочка. Зараз вона навіть дивитися не може на цінні папірці.

— Батьки мають любити своїх дітей. Якщо ж не люблять, діти від них швидко йдуть. Якщо занадто піклуються — зневажають і йдуть. Якщо тиранять — ненавидять і йдуть. Але гроші завжди мають ціну, особливо в родинному колі. Існує безліч прикладів в історії та літературі… Ця вічна жадоба. Людині весь час мало… Мої стосунки з чоловіком (єдиним серед багатьох, кого я насправді любила) були зруйновані через гроші. Він був моїм віддзеркаленням. Творчий, розумний, ще й товариський — цього останнього мені завжди бракувало. Але хронічно безробітний. Ми ніколи не бували в кафе чи кіно. Тільки зараз я розумію: натомість він мені давав значно більше. Але я не змогла б прожити так вічно. Він був вільний від матеріального… на відміну від мене. Я хотіла забагато. Жадоба… Гроші руйнують.

Показую очима на шафку. Вона розуміє мій натяк і дістає пляшку сухого червоного вина. Наливає в бокал (його їй колись подарувала тітка).

— Мою дружбу з найкращою подругою зруйнували гроші. Вона часто брала у мене в борг, і мені не лишалося на алкоголь. Я соромилася запитати, коли вона поверне позику. Ти ж знаєш, алкоголь потрібен мені. Без нього я, мабуть, уже давно б збожеволіла. Та одного разу я все ж запитала… вона назвала мене дріб’язковою. І була права. Вона повернула всі гроші. Ми не розірвали стосунки, ні, ми й досі спілкуємося, але вже не так. Зникла довіра. Зникло все…

Перехиляє в себе бокал і випиває все до краплини.

— Тобі ще на роботу. Так що повільніше з алкоголем, — нагадую й водночас аналізую її слова.

— Так… робота. Безглузде рабство заради дурних папірців… — Гірко посміхається й наливає ще один бокал. — Керівництво, мов Гамельнський щуролов[1], — усі танцюють під його дудку.

Начальник пожартував — усі мають сміятися.

Смійся, жінко, у якої вдома тяжко хвора дитина! І вона регоче, мов божевільна.

Зубоскаль, чоловіче, у якого два дні тому помер батько! І він відригує утробний сміх.

Шкірся, юначе, у якого тиждень тому знайшли пухлину в голові! І він гигикає, приховуючи долонею сльози.

І все через гроші. Люди принижуються, вбивають і навіть помирають… — у неї стали пустими очі. Вона зараз переживала справжнє пекло. Не правда, що вона була бездушною й беземоційною. Щоразу, коли вона стуляла очі, то зносила горе й біль кожної людини, яку зустрічала. Можливо, це була й не прихильність, але це була справжня емпатія. Тасіта ніколи не зосереджувалася на собі. Передусім вона думала про людей, які її оточували, навіть якщо не любила їх і не знала. Тася кидалася на допомогу навіть заради ворога, заради людини, яка всією душею бажала їй зла.

— Збирайся. Час на роботу.

Йду з кухні. Навіть мені тяжко перебувати поруч із нею, коли вона така. Я занадто добре розумію, що вона переживає. Відчуваю, як пульсують у ній емоції.

Вона унікальна за своєю природою. Абсолютно не соціалізована людина. Більшість цінностей суспільства для неї нічого не значать. Її не цікавлять збагачення чи секс. Кохання чи родинні стосунки. Вона не певна своїх власних переконань. Часто вона нагадує заблукале породисте щеня, яке виросло, не розуміючи, кого можна кусати, а кого — ні.

Тасіта весь день пила. Вона переступила заборону пити на робочому місці. Півдня провела в напівп’яному стані. Майже не запам’ятала нікого з відвідувачів. Її гнітив обов’язок робити те, чого вона не бажала. До того ж, щиро кажучи, вона не була психологічно готова осилити покладену на неї повинність.

Повернувшись додому, Тася забилася в куток кімнати з черговою пляшкою вина. Її очі страшно світилися в напівтемряві. Вона згинула на сьогоднішній вечір.

Мобільний телефон знову не отримав відповіді. Вона люто виплеснула власний біль і судоми на стіну.

Перед сном я перебинтувала її руки. І знову не побачила сліз. Піддослідна знову втратила здатність емоційно реагувати.

Треба знайти людину, якій вона могла б виговоритися.

15.01

Вихідний день.

Тасіта прокинулася несподівано рано. Її організм уже трохи призвичаївся до різниці часу підйому. Вона знала, що має сьогодні навідати батьків. Вони завжди турбувалися, коли донька довго не з’являлася.

Покинувши теплу ковдру, вона запалила цигарку й зайшла до кімнати-студії. Довго й тужливо дивилася на повернуті до стіни полотна. Потім підійшла до одного з них. До того, що подобалось їй найбільше. Повернула до себе й сіла на підлогу перед ним.

На ньому були обриси жіночого обличчя. Це був спогад. Вона прагнула намалювати так, щоб обличчя поволі перетекло в дим і пожовкле осіннє листя.

Подивившись на малюнок, Тасіта пригадала дівчину, яка позувала тоді для неї. Дещо вища за неї, сором’язлива й настільки тендітна, що хотілося повсякчас бути поряд з нею, захищати від усіх негараздів.

— Вона була в блакитній сукні, коли ми познайомилися… — сказала мені Тася й дістала ще одну цигарку. — У неї мама — страшний тиран. Вона поєднувала в собі всі можливі риси деспота, тим самим руйнуючи талант доньки. А та вміла малювати. Дуже гарно малювати…

Цьому полотну скоро виповниться чотири роки.

— Вона… була старша за мене. Зараз мені стільки ж років, скільки було їй, коли ми познайомилися…

Так… Я пам’ятаю цю історію. Це була надзвичайно романтична, але вкрай швидкоплинна пригода.

Тоді вісімнадцятилітня Тасіта вражала своїм життєлюбством і комунікабельністю. У ній нуртувало безстрашшя й алкоголь. Вона носила нашийник, шкіряні браслети на руках і мала волосся кольору свіжої весняної зелені.

— Така боязка й наївна… Ми були настільки різні. І малювали по-різному… У неї всі картини виходили такими… легкими, з чіткими обрисами. І малюнки ніби сяяли… А я завжди відзначалася грубим стилем. Вона любила пейзажі, а я малювала людей, замальовки з їхнього життя або абстракцію. Вона любила світлі кольори, я ж надавала перевагу темним тонам. Завжди темним…

Уже тоді Тасіта була психологічно нестабільною. Пляшка чогось алкогольного завжди була з нею… і пачка цигарок, точніше дві — на день. І безперестанку займалася з кимось сексом. Чоловіки чи дівчата — їй було байдуже. Вона просто насолоджувалась життям.

Знаєте, існують дівчата, які можуть зайнятися сексом з ким завгодно, і їх називають шльондрами. Але є й інші, яких продовжують поважати й любити, не зважаючи на кількість чоловіків чи жінок у їхньому послужному списку. Тасіта належала до останніх.

А тепер уявіть: оцей молодий, вічно п’яний, смердючий цигарками й потом, сексуально збочений, нігілістичний монстр зустрічає білолицю тендітну цнотливу дівчинку, яка знає про життя тільки з екрана телевізора. Перше, що спадає на думку: монстр зламає це невинне дитя. Але вийшло навпаки.

Близько трьох місяців Тася захищала, а не руйнувала її світ.

— У мене немає її картин. Жодної… — Піддослідна не хвилюється. Психологічний стан стабільний. Вона просто згадує її і все, що було пов’язане з нею. — Її квартира… запах… очі… душа. Я все ще можу згадати все це, просто заплющивши очі.

Вона справді прикриває повіки.

— Ми познайомилися на вулиці. Я йшла, п’ючи портвейн на ходу. А до неї причепився хтось тупий і посередній. А вона… неймовірно тендітна, беззахисна. Вона просто мовчала й намагалася піти геть. Ми зустрілися поглядами. Я все ще пам’ятаю вираз її очей. Великих блакитних очей. Це був погляд переляканої дитини. Я була геть п’яною, так що безцеремонно втрутилася… кулаком у ніс гопу. Тієї миті мене мало що цікавило, тому я одразу пішла далі. А вона наздогнала мене. Нічого не сказала. Просто обійняла. І я взяла її з собою. Цю дорослу беззахисну дівчинку, цю талановиту цноту.

Тасіта й справді перейнялася долею тієї випадкової зустрічної. Вони сильно зблизилися. Тася швидко зрозуміла, що «її ангела» не приймуть у компанії, до якої належала вона сама, тож без жалю розірвала старі контакти й проводила весь час із нею.

— Так… Це було те щастя, про яке говорять закохані — спокійне, розмірене, тільки наше… — уважно розглядає свій малюнок. — І швидкоплинне.

Ставить полотно назад до стіни.

— Час навідати рідню…

Увесь день бачу стриманість і холод. Це біль? Це рана. Вона досі не загоїлась.

16.01

Ще один вихідний.

На сьогодні в Тасі запланована зустріч із подругою з університету. Колись вони проводили чимало часу разом. Але потім подруга вийшла заміж і зв’язок обірвався сам собою.

Вони зустрілися в тому ж кафе, де Тасіта зустрічалася з колишнім.

— Як ти? — Олена повільно калатала цукор у філіжанці з чаєм. Після одруження вона дещо розповніла, але це її не псувало.

Скільки пам’ятаю, Тася завжди любувалася її очима. В Олени вони великі й гарні. Гладенька шкіра, повні рожеві губи й весела вдача. Звертаю увагу на те, що вона схудла. З нашої останньої зустрічі минуло два роки…

— Нічого не змінюється, — скрушно посміхається піддослідна, перехиляючи кухоль пива.

— Ти так само багато п’єш? — осудливо кривить губи Олена.

— Менше, ніж з тобою, — знизує плечима. На дні чорних зіниць вигулькують сум і жаль. — Пам’ятаєш, ми навіть на па′рі горілку пили?

Тася посміхається, а Олена опускає очі.

— Те все в минулому. Я більше не п’ю.

— А… — Тасіта відвертається.

Щодень, щохвилини вони були поруч чотири роки поспіль. Розуміли одна одну з півслова. Трималися разом наперекір усім. Робили, що заманеться і як заманеться. Але після одруження Олена почала соромитися спільного минулого, тих неймовірно щасливих спогадів. Їхніх колишніх взаємин. Почала зневажати той спосіб життя, від якого відмовилася сама і яким продовжувала жити Тася. Олена боялася його. І ось, зараз, соромиться того, що Тася не змінилася, на відміну від неї. Тася залишилася вірна своїм поглядам. Їй абсолютно байдуже, що про неї подумають. У піддослідній усе ще жевріє дитинність, вона залишається мрійником і романтиком. Хоча сірість, постійність, усталеність також затягують її, намагаються знищити її оригінальність, зрівняти з усіма. Тасіта вперто тримається власних переконань, що базуються не на загальних засадах — вони не матеріальні. Вона цінує мистецтво, патріотизм, віру в себе та свій талант, волю. Останнє для неї не порожній звук. Задля власної свободи Тася багато від чого відмовилась. Навіть від Олени. Вона опирається буденному життю.

Олена ж, усупереч почуттям зневаги та сорому, досі не може відмовитися від моєї піддослідної. Для неї Тасіта наче ковток свіжого повітря. Щось таке, до чого вона тягнеться знову й знову. Без чого страшенно сумує, чого їй повсякчас бракує. Тасіта для Олени немов дитячий талісман, який дбайливо ховають на дні скарбнички. Безцінний і водночас непотрібний.

Мою піддослідну завжди оточувало те, що не терпить нормальне суспільство: алкоголь, брак культури, непокора, відстороненість, подвійна орієнтація, зухвальство, вільність, інакшість. Завдяки цьому вона виділялася серед натовпу, це відштовхувало й водночас притягувало. Хтось ходив за нею слідом і дивився закоханими очима, хтось намагався відлупцювати, хтось просто прагнув не відпускати зі свого життя.

— Як твої полотна?

— Малюю. Щодня тільки тим і займаюся. А в перервах читаю і їм, — збрехала не змигнувши, дивлячись прямо у вічі. В її словах чувся виклик. Сумно.

— Класно. А ми тут з коханим збираємося кинути курити. Знаєш, ми думаємо про дітей… — щасливо опускає очі, шаріється й широко посміхається.

Тасіта байдуже супиться.

— Поздоровляю.

Діти… Це щось таке, чого піддослідна не може мати, принаймні зараз. Не тільки через відсутність партнера чи стабільності в житті. Дитина прив’язує, а для Тасіти — це вірна смерть. Вона занадто неврівноважена для такого відповідального кроку. Їй увесь час потрібні зміни. Вона не може на таке піти. Хоча й дуже любить дітей. Материнство для неї — це щось дуже аморфне, віддалене і… стосується не її. Я з нею згодна. Їй не можна заводити дітей.

Вона приречена на самотність або на одностатеве кохання. Діти і там, і там виключені.

— Пам’ятаєш тиждень перед зустріччю зі своїм чоловіком? — раптом запитує піддослідна.

— Ем… так. Я жила тоді в тебе, і ми весь тиждень поспіль пиячили… — зморщила лоба Олена, згадуючи ті дні.

— Пам’ятаєш, що тоді відбулося?

— Ти захворіла на три дні…

— Ні. До того.

Олена зрозуміла, що має на увазі Тасіта, і відвернулася.

— Я ж просила не згадувати про це.

— Я бачу… — Піддослідна залпом допила пиво й підвелася. — Ти багато чого не хочеш згадувати. А я все така ж. Я не змінилася й не змінюсь. Я п’ю. Періодично сплю і з хлопцями, і з дівчатами. Я все ще мрію стати відомою художницею. Не озираюся, боячись, що скажуть люди. І все ще кажу їм правду у вічі.

Тасіта почала одягати пальто, Олена раптом підвелася й схопила її за рукав.

— Ти зневажаєш мене, правда? Вважаєш себе кращою за мене? — Її очі на мить стали божевільними, схожими на очі моєї піддослідної. — Та я щаслива. Я заміжня й отримую втіху від життя без алкоголю, без того неадеквату, який був з тобою. А ти! Ти — безталанна!

Моя дівчина скинула її руку з пальто й поправила комір.

— Я не зневажаю тебе. Якщо ти щаслива — я рада за тебе. Можливо, твоє щастя саме в цьому. І ти не помилилася. Я вважаю себе кращою за тебе. Може, я й безталанна. Може, через це й п’ю. Я знаю, я ніколи не отримаю насолоди від того, що приносить утіху тобі. Я маю мету, що жодним чином не обходить людей. Не думай, що ти змінилася, покинувши мене й наше буремне життя. Ти сумуєш за цим. Настільки, що інколи тікаєш від того затишку, який створив тобі чоловік. Настільки, що готова інколи пірнути зі мною в ту безодню, у яку падаю я. І ти не щаслива. Ти страждаєш від тих умов, у які поставила себе сама. Я знаю тебе, хоч тобі вкрай прикро це визнавати. Так, я знаю тебе і знаю, що діється у твоїй голові.

Після цих слів вона різко розвернулася й вийшла геть з кафе.

Олена скривджено дивиться їй услід, потім відсуває чай і замовляє пиво. Робить великий ковток. Її щоками течуть рясні сльози.

— Чорт забирай, я пам’ятаю, як було добре, коли ти показала мені свободу. Просто так…

17.01

Робочий тиждень почався головним болем.

Після зустрічі з колишньою подругою Тася таки добряче надудлилася, згадуючи їхні бійки з гопниками, нічні прогулянки під дощем і стрибки в калюжі. Вони завжди гуляли разом. Олена була найкращим другом піддослідної. Так. І це був найкращий час життя Тасіти. Тому вона й не може пробачити такого ставлення. Як можна пробачити Олені те, що вона вважає найгіршим той час, коли Тасі було найліпше. Хоча… Можливо, причина в поглядах під різними кутами зору. Може, Тася просто не помітила, що було не так.

— Ні. Я знаю, що було не так… — процідила крізь зуби піддослідна, стискаючи кухоль з пивом у руці. — Вона почала думати, що таке життя порочне. Що отримувати радість, від тих речей, які ми робили, — ненормально. Що наші стосунки — аномальні. Вона піддалася думці загалу. Вона повірила, що це неможливо. Жити, як ми, і бути щасливими. Олена звикла бути в центрі уваги, хотіла, щоб про неї говорили, але тільки хороше. Її злякало слово «аутсайдер». І вона залишилася в ролі принцеси, відкинувши роль відщепенця.

Тася незлобливо додала:

— Може, якби я колись була принцесою… Я б теж не захотіла боротися за своє «я»?

До кімнати зайшла Світлана Анатоліївна. Вона широко посміхалася, складочки біля рота трохи тремтіли.

— Доброго дня. О… у тебе такий вигляд, ніби я вже заходила сюди з коньяком, — засміялася.

Піддослідна, тяжко зітхнувши, лише хитнула головою в бік стільця.

— Ну що? Як завжди? — Прудкі руки пірнули в сумку.

— Ні. Сьогодні не хочу.

— Що так? — Жінка все ж дістала пляшку. Скептично подивилася на пластиковий стаканчик і, крутнувши кришечку, ковтнула з пляшки.

— На душі радісно. А коли добре — не п’ють, — удавано посміхнулася Тася, глузливо граючи бровами.

Світлана Анатоліївна розсміялася.

— Ага, а я — дельфін. Не сміши мене, дівчинко. Щоб ти знала, я багато чого бачила у своєму житті. І таке обличчя, як у тебе, мені достеменно знайоме. — Вона підняла вказівний палець угору, а потім тицьнула ним піддослідній у лице. — Це обличчя нещасного кохання.

Тасіта пирхнула.

— Багато ви знаєте.

— І не смійся зі старої жінки. Я бачила в житті таке, чого тобі не довелося і, дай боже, не доведеться! Я кохала стількох чоловіків, що тобі й не снилось! Такий вираз обличчя мало моє віддзеркалення після кожного з них! Повір, мене не обдурити. А ти ще занадто мала шмаркля, щоб мене дурити! Я знаю, про що кажу.

Тасіта почала дратуватися. Вона з неприязню дивилася у вічі жінці, але та не помітила або ж зробила вигляд, що не помітила її погляд, хоча звела розмову на інше:

— Ти ще й працювати з розумом не вмієш! Гадаєш, я не бачила, що шукаєш роботу навіть тим, хто точно не зможе заплатити. Це ж контингент, який нам заборонено брати в клієнти. Не бійся, я, звісно, не скажу. Але для себе запам’ятай: всім не допоможеш. Треба дбати про себе. Чи ти не вмієш відмовляти? Май на увазі…

Критика. Тасіта не любила критики. Особливо такої персони, як ця жінка.

Її дратувала оцінка мертвого бездушного тіла — людини, яка сама нічого не досягла в житті. Особи, яка вважала себе розумнішою за неї, вагомішою за неї, сильнішою за неї.

Критика людини, яка виросла на умовностях оточення й давно втратила власну індивідуальність. Ця цяця теревенила про боротьбу й досягнення, а сама вже давно припинила боротися, втратила власну думку, проте смачно пащекувала про відсутність стрижня в Тасіти. Ця безкрила птаха, що вже не вміє літати, замахнулася на її мрії.

— Геть, — холодно й з притиском видушила піддослідна. — Мені не потрібні ваші думки. Ви взагалі мені не подобаєтесь. Я вас терпіла до цього часу тільки тому, що ви приносили дармовий алкоголь. Але навіть він не змусить мене витерпіти вас ще хвилину. Не змусить слухати дурні балачки дурної баби.

Світлана Анатоліївна стиснула й без того вузькі губи, ображено й дещо по-злому глянула на дівчину.

— Тобі ще відригнеться ця грубість…

Вийшла. Але вийшла не через наказ чи образу. Вона злякалася.

У Тасіти від гніву навіть очі потемніли. Вона не на жарт розізлилася.

— Ненавиджу тупих людей… — пробурмотіла й знесилено відкинулася на спинку стільця.

Робочий день минув відносно непогано. Після емоційного сплеску прийшла холоднокровна рівновага. Тася явно заспокоїлася. І навіть до клієнтів стала трохи лагіднішою.

— Просто ненавиджу, коли мене вчать жити, — сказала вдома, коли я нагадала про тактовність. — Завжди не могла терпіти, навіть коли жила з батьками. Там дратував ще й постійний контроль. Спочатку: не кури цигарок, не пий, не шляйся вночі, бережи цноту до весілля. Потім повчання трансформувалися в: скільки викурила, скільки випила… навіть скільки з’їла! Так, як бачите, моя фігура не вписується в загальноприйняті еталони краси. Хто взагалі вигадав ці пришелепкуваті норми? З чого зробили висновок, що змарніла астенічна дівчина вродлива, а інша, пишнотіла, — ні. А… бачте, мамі не подобаються мої широкі стегна й розкішна дупця! Дибілізм! До того ж я маю власну думку. І доволі непоганий розум. Мені вистачає кебети бачити ту межу, яку встановила собі я. І вона геть різниться від тієї, що прийнятна для моїх батьків. Любити їсти — це не гріх!

Іронічна посмішка повільно зникає з лиця.

— Ну звісно… Ти зараз згадаєш одну із заповідей.

Запалює цигарку.

— Смішно. Люди самі вигадують собі обмеження. Мучаться від цього, але не змінюють точку зору. Смішно.

18.01

— Вибач… Ми більше не можемо спілкуватися. Я старався щось змінити в тобі. Допомогти. Я бачу твій талант. Але мені боляче від того, що ти не реалізуєш його — тільки п’єш. А та робота… Вона ж убиває тебе! Невже ти цього не помічаєш? Ти стала ще більше пити. Поглянь на свою квартиру. Коли ти прибирала востаннє? Тут і кроку не можна зробити, щоб не спіткнутися об пляшку.

Піддослідна спокійно вислуховує нотації друга. Повільно видихає дим і спостерігає, як він піднімається до стелі.

— А Олена? Навіщо ти образила її? Вона теж почала потай пити, коли чоловік на роботі. А ще ж вона збиралася кинути курити. А тепер замість однієї пачки на день вона викурює дві! І весь час якось гірко посміхається. Думаєш, її чоловік цього не помічає? Вона, звісно, намагається приховати від нього цей дурний стан, але ж і він не повний ідіот…

На кухні стоїть туман, за яким майже не видно пастиря. Цигарковий дим поволі пливе до витяжки.

— І з собою коїш бозна-що. Зазирни хоч раз у дзеркало. Знаєш, що бачу я? Кислиці впереміш із чорними тінями довкола очей, запалене від алкоголю обличчя, брудне волосся й химерну майку, що смердить цигарками й жиром…

Вона намагається видихнути дим кільцями, але в неї не виходить. Тася завжди хотіла навчитися пихкати кільцями.

— Ти завжди стежила за своїм зовнішнім виглядом! Що з тобою діється?!

Він нервово хапає цигарку з пачки, що лежить на столі, і запалює. Спохмурнів. У відповідь байдужа мовчанка.

— Сніг пішов… — Тасіта повертається обличчям до вікна. Вона сидить на підвіконні. Хлопець підходить до неї й обіймає за плечі. Дивиться на сніг разом з нею.

— Гарно?

Тася мовчки гасить цигарку.

— Значить, весна не скоро. Не люблю зиму. — Спускає ноги долу й обіймає його. — Усе зі мною добре. Я обов’язково сяду за полотна. І питиму менше. Але дай мені час. Просто муза — падлюка, не приходить тоді, коли заманулося митцю.

Стоять мовчки. Друг мало не плаче. Тасіта для нього більше ніж друг. Вона нічого не вимагала. Ніколи не просила про допомогу й дзвонила тільки тоді, коли справді хотіла його бачити. Вона йому не брехала, так як це робили його родичі, корисливі друзі та химерна коханка. Тася допомагала йому як могла. Інколи ображала його, але частіше її слова стимулювали, підштовхували до дій. Він цінував її любов до правди. Поруч із нею йому дихалося легше, незважаючи на димову завісу в квартирі.

— Не турбуйся про мене, Сашку. Ти ж знаєш, я не переходжу меж. Принаймні стараюся не зруйнувати себе дощенту.

— Але я хвилююся…

Тасіта відсторонюється від нього. Злазить з підвіконня, потягується й широко посміхається.

— Часом я можу бути слабкою. Настільки безпорадною, що здається — все. От він — мій кінець. Такою кволою, що мене не впізнають усі, хто знав раніше. Але, знай, я неймовірно сильна. Ти ж пам’ятаєш мене колишню, пам’ятаєш, як я допомагала іншим відчути розкутість, як перевертала чужі світи. Ти маєш берегти серед споминів той час, коли я творила, забувши про їжу, друзів, коханців. Але ж так не може тривати повсякчас. Не можливо так жити безперервно. Бути вільним і щасливим — це теж тягар. Інколи тяжчий і страшніший за вірнопідданство.

Тасіта часто говорила мені про потребу виплескувати негатив. Якщо людина весь час заряджена позитивом, то вона або вживає наркотики, або носить маску. І тоді якоїсь миті щонайпозитивніша особа здатна встругнути щось таке, чого не очікують навіть від того, хто кожного дня погрожує самогубством. Зовні щаслива особа просто йде й купує мотузку. Або чиргикає лезом по руці. Зраджує дружину чи чоловіка. А серійні вбивці? Удень вони всі видавалися легковірними дурниками.

— Я більше вірю покидьку, який дає мені ляпаса, ніж другу, який солодко посміхається й переконує, що все буде добре, — говорить мені піддослідна.

— Наша проблема в наших страхах. Ми стільки всього боїмося. Здається, нашим предкам було набагато легше! Серед їхніх страхів були тільки смерть, голод і холод. Ми ж боїмося невчасно подати документи, обрати непідхожі шпалери, сахаємося таргана, який повзе по стінці, страшимося батьків, через те що куримо цигарки. Ми перестали розуміти одне одного, підозрюючи кожного в зраді, брехні, корисливості. І найсумніше те, що цей страх не безпідставний.

— У мені живе стільки особистостей, що я боюся з часом забути, хто з них я, яка я справжня. Вони брешуть і водночас терпіти не можуть брехню. Вони вірять у свою вищість над іншими й рівночасно втоптують себе в бруд. Вони висловлюються стосовно чогось і одразу ж заперечують собі.

— Що є правда? Що брехня? Сумніви наразі торкаються кожного слова й думки. Я цитую відомих людей і бачу хибність їхніх думок. Змінюю цитату, повертаючись до джерел. І відзначаю, що початкова думка була ідеальною.

— Павло Загребельний писав, що митець має величезну силу. Тому він мусить бути самою правдою, будучи послідовником літописців, і повідомляти тільки справдешнє. Але ж, з іншого боку, історію пишуть переможці? То де правда? Та й що вона таке?

— Взяти, наприклад, горілку. Якщо провести опитування серед людей, кожен скаже, що зелений змій — це зло. Пити погано. Але ввечері пройдіть-но вулицею — на кожному кроці побачите щасливих хмільних гуляк. Невже всі вони сприймали горілку як зло, коли пили? Чому ж під час опитування матимемо таку відповідь? Тому що тверезе життя — це неписана норма суспільства. Тому більшість людей кориться цьому правилу й відповідає на поставлене запитання так, як цього вимагає соціум.

— Що є правда? Що брехня?

— Коли одна з моїх особистостей вигадує якусь кумедну історію, усі мої множинні іпостасі починають у неї вірити. Коли ж мене звинувачують у брехні, тільки частина мене відчуває себе винною. А інші частини щиро дивуються. У моїй уяві ця історія відбулася насправді. Я фактично пережила її. Я безсумнівно робила все те, про що розповідала. Але у своєму світі. То чи є ця історія брехнею, чи вона — відображення мого світу й мене?

— Як упізнати правду? А брехню?

19.01

Уранці піддослідній непереливки. Але сьогодні тяжко не через випитий алкоголь. Вона взагалі минулого вечора не пила. Цього разу все було по-іншому. Дуже боліла голова, начебто після гульбища.

Її знову гнітила необхідність іти на роботу, розмовляти з нецікавими людьми, виконувати тупі механічні дії. І знову пити.

Один клієнт — безробітний, тому що немає місць за його спеціальністю.

Тасіта робить ковток із пляшки.

Другий клієнт не має освіти, зате має троє дітей. Учотирьох вони не проживуть на одну зарплатню…

Тасіта робить два ковтки з пляшки.

У третього — немає ноги, але є вища освіта й червоний диплом. Одначе для калік немає робочих місць.

Тасіта робить п’ять ковтків із пляшки.

Я бачу, яка пустотіла вона всередині. Скільки вина чи пива можна влити в цю порожнину? Літр? Два? Вона наповнює себе, мов пусту чашу, хмільною рідиною, щоб хоч щось у ній було.

— Кгм… — до кімнати заглянула Світлана Анатоліївна. — Я тут подумала… Може, я й справді не найцікавіший співрозмовник. Зазвичай несу якусь дурню… Ти не думай, я не тримаю на тебе зла… Може, зробиш перерву? — з сумки вигулькнула пляшка вина.

Тасіта задумливо зміряла очима її недоладну фігуру. Жіночці відверто не вистачає компанії, вона, мабуть, не має ні друзів, ні сім’ї. Її варто було б пожаліти, а не кричати на неї. Піддослідна в доброму гуморі, тож запрошує колегу до столу.

— Я тобі того разу наговорила зайвого. Та й твій душевний стан безсумнівно не був найкращим.

— Цього разу я принесла вино. Мені здалося, що ти не любиш коньяк. Я б узяла горілку, але вирішила, що це буде занадто…

Тасіта раптом усміхнулася й дістала з-під столу недопиту пляшку червоного.

— Вибачте мені за минулу відвертість. Але я не забиратиму своїх слів назад. Тієї миті я казала так, як думала. Проте не гнівайтеся через мою прямолінійність. Я не хотіла завдати вам болю. Чи образити. Я вірю, що будь-які слова примушують людину думати. Навіть коли вони грубі й на перший погляд видаються несправедливими. Я не хочу брехати. Єдине що… Про вашу компанію. Ви й справді пересічна особистість і не відзначаєтеся оригінальністю… Та я рада, що ви заходите до мене. Не тільки через алкоголь.

Світлана Анатоліївна скривила губи, видавлюючи посмішку. Гірку болісну посмішку.

— То були справедливі слова. Адже і я не до кінця чесна з тобою. Ти мені також не імпонуєш як людина. Та я все одно приходжу. Знов і знов. Я відчуваю, що якась частина твого «я» ніколи не буде мені до снаги, але подобу іншої твоєї суті я хотіла б мати в собі. Крім того, я приходжу до тебе через самотність. Мені тридцять вісім років. У мене немає сім’ї. Моя мати вже двічі була заміжньою! А я ще жодного разу. Я хочу дітей. Хочу покинути цю дурну роботу й стати домогосподаркою. Хочу, прийшовши додому, чути не голос з телевізора, а гук дитини чи буркотіння чоловіка. Мені самотньо, Тасю…

Піддослідна здивовано поглянула на колегу. Жінка скоцюбилася й прикрила обличчя долонями. Украй неподібні, ба більше — вони з нею геть відмінні. Якби в кожної склалося так, як бажали, вони ніколи б не зустрілися тут. Ніколи б не випили разом вина. Такі різні, але об’єднані спільною самотністю та болем усередині. Може, вони ніколи не розмовлятимуть про відомих художників, як того хотілося Тасі. Чи про чоловіків і стосунки, як того прагнула Світлана Анатоліївна. Та вони все одно вип’ють разом. І помовчать удвох, думаючи кожна про своє.

Тасіта зрозуміла, що вона лише на дещицю вивищилася над іншими. Адже окремі емоції зблизили її навіть із Світланою Анатоліївною.

20.01

Похмурий морозний ранок.

Холод мою піддослідну загонить у стан стагнації, тому вона зникає для навколишнього світу на зимовий час.

Мобільний стоїть на беззвучному режимі, і його трусить мов у лихоманці.

Тасіта сидить за краєм робочого столу, прихилившись спиною до батареї й перебираючи папери.

Її трохи тіпає. Цю частину роботи вона ненавидить.

— Знаєш, — сказала Тася, не відривачись від папірців, — якби пекло існувало, воно б виглядало саме так. Стонадцять годин, витрачених на написання папірців, які ніхто ніколи не прочитає. Це найміцніший ланцюг, що єднає тебе й систему. Це ще одна гра — у бюрократію. Така робота призводить до отупіння й збайдужіння людини. Тисячі однотипних папірців, заповнених машинально, без участі свідомості й волі. Основна мета такої діяльності: тримати людину в заданих рамках. Ці документики, заявки, об’яви — усе це засвідчує твою зайнятість. Тільки за допомогою цього керівництво може «помацати» те, що ти робиш. Незалежно від реально виконаної роботи. Заповни кілька зайвих бланків — і твоє геройство беззаперечне для твого начальника. Міфічна звітність примарної роботи. Шарлатанський папірець для спокою твоїх рабовласників…

Персональне земне пекло піддослідної. Добровільне катування: гарячу смолу до горлянки! Проте невелика різниця все ж існує. Якщо відчуваєш біль — ти живеш. Коли ж виконуєш механічну роботу, ти забуваєш, що ти є. Це знищує особистість.

Я бачу байдужу пустку в очах. Зараз Тасіти не існує. Вона думає про кількість клієнтів, яких прийняла протягом останніх днів, про ще не прочитані заяви, про ще не оформлені документи. Руки рухаються немов окремо від неї. Поки заповнюються поля з даними фірми, у голові крутиться: «Назва документа, назва установи, напрям діяльності, аналіз виконаної роботи…» Та хіба тільки зараз?

І дорогою додому нуртує думка: «Назва документа, заголовок, посада, прізвище та ініціали керівника, посада, прізвище та ініціали того, хто подає… дата, підпис…»

На порозі квартири круговерть продовжується: «Резюме, заява, характеристика, пропозиція, скарга, трудова книжка…»

Коли роздягається: «Довідка, звіт, план, службові листи, протокол, конспект, доповідна записка, повідомлення…»

І так — поки руки самі собою не знаходять пляшку. Тільки тут, у цій порожній квартирі з незакінченими полотнами, сидячи на підлозі й наливаючи червоне вино в бокал, — тільки о першій годині ночі вона немов прокидається. І думки поволі змінюють свій напрям.

Тасіта стає собою:

— Забагато одноманітності, стандартів, суворої регламентації в розміщенні та побудові тексту. Структурованість у всьому: у папірцях, стосунках, житті…

21.01

Кров. Червона кров загусла на чорній мережаній спідній білизні.

Піддослідна приклеює прокладку, морщиться від болю. Їй тяжко витримати критичні дні. Вони супроводжуються нудотою, запамороченням у голові, постійною зміною температури тіла та підвищеною емоційною чутливістю.

— Ще й на роботу йти… — Вона ковтає дві сильнодійні пігулки, щоб зменшити менструальний біль. — Сьогодні комусь буде погано…

Вона стає сентиментальна, до того ж страшенно дратується й вихлюпує агресію. У такі дні їй украй складно боротися з собою.

— Ти знаєш, що колись практикувалося кровопускання? Це робили в декількох випадках. Медики робили це, наприклад, для зниження тиску, для виведення отрути з організму, при епілепсії. Але це мало свої негативні наслідки: у людини різко знижувався імунітет. Мабуть, саме тому я хворобливо почуваюся в ці дні. І не тільки я. Більшість жінок нездужають чи відчувають слабкість. Але з іншого боку, кровопускання — це жертвоприношення. А ще деякі народи вірили, що в крові живуть злі духи і їх потрібно звільняти один раз на місяць. Ці народи вважали жінок святими: з їхнього організму злі духи виходили самостійно, без втручання ззовні.

Вона взувається й говорить:

— Що не кажи, а жінки досконаліші за чоловіків.

Вийшовши на вулицю, Тася відразу запалює цигарку. Біль ще є, але вже відступає. Минаючи смітник, де в непотребі порпається безхатько, вона відвертається. На очі навертаються сльози. На вулиці страшенний мороз, а цей нещасний не має ані притулку, ані їжі. Два дні тому Тася вже бачила його, але тоді не звернула на нього жодної уваги, минула й пішла далі своєю дорогою. А тепер у ній прокинулась жалість: «Бідний чоловік! Він теж, напевно, чогось прагнув у цьому житті. Може, він теж художник, як я? Мрійник…». Так, моя бездушна піддослідна співчуває незнайомій людині, яку раніше зневажала.

Тасіта не вірить у долю чи фатум. Вона вважає, що кожен перебуває там, де й має бути. Щоб досягнути бажаної мети, людина отримує молодість. І всупереч матеріальній скруті чи фізичним вадам, кожен здатен на перемогу. Просто треба докласти зусиль. Тих зусиль, яких не докладає сама Тася.

У маршрутці невимовно задушливо. Біль посилюється, а вільних місць немає. Та й сама дівчина затиснута між здоровенною товстою жінкою й бабцею, від якої нестерпно несе чоловічим одеколоном — аромат минулого століття. Від різкого запаху її нудить.

— Невже в цій маршрутці немає жодного джентльмена?! На вигляд здорові бугаї, а майже всі жінки стоять! — Роздратування піддослідної сягає меж. — Між іншим, я погано почуваюся, у мене паморочиться голова. А цю бабусю варто було б посадити, хоча б зваживши на її вік!

О-о-о, піддослідна ще в змозі пропустити свої думки крізь решето цензури! Насправді, на її язиці крутилося дещо інше: «Та посадіть хоча б цю стару каргу, бо я зараз наблюю їй прямо на комір!».

— Ми в ХХІ столітті, дівчинко. Кожен сам за себе, — кривить губи в посмішці розумник, який сидить просто перед нею. Але все ж підводиться. — Якщо погано, нехай буде по-твоєму, сідай.

Тасіта міряє його зневажливим поглядом і садовить на вільне місце бабцю. Дихати стає легше.

— Справа не в столітті. А у вихованні, у власних цінностях. Якщо у вас на першому місці власна персона — з вас не вийде ані гарного батька, ані вірного друга. Я вже мовчу про чоловіка, — кинула йому, спершись на сидіння. Біль став сильнішим.

Хлопець уважно дивиться на неї, потім рішуче плескає по плечу статного парубка, який сидить біля вікна.

— Дівчина ж сказала, що їй погано. Невже в тебе серця немає?

Піддослідна здивовано зиркає на «джентльмена». Запаморочення в голові дійшло того ступеня, що почав зникати слух і перед очима пішли кола.

— Не моя проблема, — бурчить велет.

Тасіта починає завалюватися набік. Той самий хлопець підхоплює її й притискає до себе. Від нього пахне шампунем і цигарками. Запах приємний і звичний.

— Гей, козел, ти що, не чуєш? Дівчині погано. — Рука лягає на плече «козла».

Несподівано худобина слухається й встає. Хлопець обережно садовить Тасіту на його місце. «Слухняність» чоловіка стає зрозумілою за кілька секунд — маршрутка під’їхала до його зупинки.

— Тобі де виходити?

— Через п’ять зупинок… Біля літака, — вимучує кожне слово Тасіта, заплющивши очі.

Їй зовсім зле. Якщо вона зможе сидіти на роботі — це буде якнайкраще.

Вона почала куняти, але міцна чоловіча рука, схопивши її за лікоть, витягла на вулицю на потрібній зупинці. Тут вона наче протверезіла й нарешті роздивилася хлопця. Він був трохи вищим за неї. У широких джинсах з низькою матнею, куртці кольору хакі й шапкою, як у гнома. Довге світле волосся. Світлі очі. Обличчя вузьке, з видовженими вилицями.

— Ти в нормі? Може, тебе довести, куди треба?

Тасіта нарешті помітила, що він тримає її руку. Різко висмикнула її з його долоні, стала в гордовиту позу, виструнчилась і відповіла:

— Нема потреби. Дякую, що допоміг.

Крутнулась на підборі, щоб іти. Її наздогнав голос:

— Маєш хлопця чи заміжня?

Тасіта озирнулася й насмішкувато порснула.

— Не маю. Але й не шукаю.

— Може, ти лесбійка?

— Я не поділяю кохання на стать.

— Ми ще зустрінемося! — гукнув їй у спину.

Тасіта лише стенула плечима.

А жаль, я сподівалася, що цей хлопець гратиме гідну роль у її спектаклі.

22.01

Тасіта вже й забула, що означає чекати вихідних. Цих прекрасних днів, коли можна байдикувати, висипатися й робити те, що заманеться.

Три години поспіль вона витратила на те, щоб вилізти з ліжка.

Удома тепло. За вікном — сніг.

Цього разу вона все ж змусила себе стати до одного з полотен. Навіть не поснідавши, дістала фарби, олівці, вуглики, мольберт.

На полотні був ескіз пейзажу. Уявного і фантастичного. Колись, починаючи малювати цю картину, вона хотіла зобразити уявне омріяне місце, оазу свого життя. Правда, тоді надокучали думки про пиво й хотілося серед пейзажу зобразити жовтавий струмочок, що пробивається крізь каміння. Добре, що зараз перейшла на вино — струмочок можна намалювати прозорим або рожевим (жовтавий занадто скидався на витік з каналізації).

Вона хвилин десять розглядає малюнок, слинячи кінчик пензлика. Ось чому після малювання в неї завжди різнокольорові губи. Тася суне пензлик до рота, не усвідомлюючи, що робить.

Робота тривала три години. Спокій порушив телефонний дзвінок.

— Привіт! Давно не бачилися! Я вже скучила. Давай сьогодні здибаємося в пабі? Там, де ми минулого разу були? О шостій?

— Давай.

Я бачила, що вона відчула полегкість. Упродовж трьох годин Тася просто дещо підправила малюнок, додала пару мазків — далі справа не йшла. А зараз вона отримала привід не продовжувати. Мені стало сумно. Я хочу, щоб вона взяла себе в руки. З іншого боку, те, що вона сьогодні стала до мольберта, — це вже прогрес.

З дівчиною, яка зателефонувала, Тася познайомилася недавно. Яскравий екземпляр з максимальними проявами дівчачих витребеньок. Ганчірки, хлопці, інтим, плітки — це була її стихія. До того ж вона постійно слухала поп-музику. Піддослідній хотілося поспостерігати за регресією розвитку дівчини. Саме тому вона завела з нею дружбу. Нову знайому звали Катя. Вона зазирала в рота моїй піддослідній і готова була йти за нею на край світу.

Моя дівчинка почала збиратися задовго до виходу. Вона відзначалася страшенною пунктуальністю й ненавиділа запізнювання. Окрім цього, не зрозуміло чому, на зустріч до дівчат вона збиралася значно старанніше, ніж на зустрічі з хлопцями. Жінки в плані зовнішності набагато прискіпливіші.

Катя була високою стрункою шатенкою. Довге каре, чорні очі. Полюбляла одяг у блискітках. Але сьогодні вона зрадила власному стилю, вдягнувши облягаючі темні джинси, простору сорочку поверх светра й капелюх з короткими крисами.

У пабі вони знайшли улюблене місце: подалі від сторонніх очей. Біля вікна. Звідти було зручно спостерігати за відвідувачами, але візитерам було складно побачити їх. Обидві замовили пиво. У приміщенні лунав джаз.

На обличчі Тасіти маска цікавості й радості. Я бачу, що вона не слухає свою компаньйонку — наперед знає, про що піде мова. Дівчата геть не відрізняються від хлопців у цьому плані. Тільки чоловіки міряються цюцюрками, а жінки — цицьками.

Катя саме жалілася на хронічну відсутність сексу, коли до них підійшли хлопці.

— Можна вас чимось пригостити?

Тасіта, не підіймаючи голови, кивнула. Дармове питво — таке вона любить. Катя помітно пожвавилася в чоловічій компанії.

— Ну от… Ми знову зустрілися, — сказав один із хлопців, звертаючись до Тасіти, і сів поруч.

Вона байдуже підняла очі.

— А ми бачилися раніше? — неуважно запитала. Це був хлопець з маршрутки.

— Ага. Я тебе виніс із транспорту, коли тобі було погано. Учора, — відповів, анітрохи не образившись.

— Не пам’ятаю.

— Що питимеш?

— Те, на що тобі не шкода грошей. І за що не доведеться відробляти в ліжку, — спокійно відповіла піддослідна. Інший хлопець і Катя витріщилися від несподіванки.

Хлопчина лише розсміявся.

— Що любиш?

— Я б випила віскі…

— З колою?

— Мені що, п’ятнадцять? Я люблю посмакувати гарну випивку, — пхекнула Тася.

— Як тебе звати? Ми так і не познайомилися, — запитав, підкликаючи офіціантку до столика.

— Тасіта, — неохоче відповіла піддослідна.

— А мене — Жар. Від Георгія, тобто від Жорика, — посміхнувся.

Я вже знала, чим обернеться ця зустріч. Я бачила того хлопця таким, яким його, можливо, ніколи не побачить моя дівчинка. Він якнайкраще підходив їй для підтримки. Як не крути, а їй конче потрібне плече, на яке вона зможе опертися, вона потребує такого друга, який би втримав її від падіння у прірву. А вона туди так прагне. Він зможе її зрозуміти. Ні. Не осягнути, а саме зрозуміти. Моя маленька хвора психопатка з часом знайде в ньому те, чого немає і не може бути в інших людях. Та поки що:

— Я тебе проведу?

— Як хочеш…

23.01

День відвідин.

Вона зобов’язана навідувати батьків. Не те, щоб їй хотілося, але батьки воліють бачити свою дитину хоч інколи. Для неї ж це гарний привід вийти на вулицю.

До речі, Тасіта любить розмовляти з мамою. Розумною, мудрою, нереалізованою жінкою, яка навчила її крутити чоловіками, привила любов до літератури, художнього мистецтва. Мама вірить у свою Тасіту, навіть коли та повертається додому напідпитку.

Батько й мати виховували її по-різному. Тато ставився до неї майже як до хлопчика. Він ніколи не зважав на сльози. Не дозволяв їй жалітися, скімлити й виказувати емоції. Окрім цього, у його поняття ідеальної дочки входила психічна нормальність, якої дівчині катастрофічно не вистачало. Розлади почалися ще в тринадцять років. Депресії й агресія завдали чимало клопоту в школі й у стосунках з батьками.

У школі вона була аутсайдером. Її гнобили, над нею знущалися. Чи варто казати, що в неї геть не було друзів. Вона перетворилася на скаженого загнаного звіра. Постійні бійки, рани на руках, обличчі, відстороненість, недовіра — такою була ця маленька злостива тварючка. У Тасі вже тоді не було страху. Вона протистояла. Вона ніколи не мовчала. Домагалася правди.

— Що в тебе з обличчям? — Мати стурбовано бралася за підборіддя піддослідної.

— Не помітила дерево, — похмуро сахалась дівчина.

І так — аж до завершення школи. Численні переломи, рубці, збиті руки — сліди колишнього життя. Тасіта ненавиділа свою школу. Кажуть, так не буває. Дівчат не б’ють. Овва! Діти бувають вельми жорстокі.

У той період свого життя дівчина не виходила на вулицю. Але й з батьками не розмовляла. Помітивши, що вони не чіпають її, коли читає чи малює, вона весь час намагалася проводити з книжкою чи біля мольберта. І жодних сліз чи скарг. Так навчив батько. Так виросла прірва між нею та ріднею.

Потрапивши в університет, вона знайшла друзів, близьких по духу людей і трохи відтанула. Але хлопчисько в ній нікуди не подівся. Я думаю, саме в цьому криється її подвійна орієнтація. Мала риси непритаманні жінкам. Тася щиро любила битися, мала сильні руки й хоробре серце. Її загадкова замкнутість приваблювала до неї інших дівчат.

Батько швидко помітив, що дочка взагалі не носить спідниць, вбирається в одні й ті ж джинси протягом трьох років і байдуже ставиться до шмаття. Його це несподівано схвилювало, він став наполягати на зміні іміджу. Але було пізно: піддослідна вже виросла.

Та й чого він хотів? Виховував сильний чоловічий характер і плекав мрії, що вона стане жіночною домогосподаркою? Тепер він хотів бачити її за плитою і з віником. І, звісно, сподівався, що вона вийде заміж і народить йому онуків.

Замість цього Тасіта почала пити й курити. Пробила вуха, зробила татуювання місяця на лопатці і втратила цноту. Її чоловіки лякали батька до втрати свідомості. Перед його очима пройшла різномаста черга брудних тіл у пошматованому одязі й зі статусом безробітних. Мужчини, яких обирала Тасіта, поводилися неадекватно, від них тхнуло дешевим вином і «Прилуками».

Та все ж він змирився з поведінкою дочки. Коли вона була геть п’яна або коли доводилося забирати її з відділка міліції, приводив Тасіту до тями парою ляпасів. Звісно, продовжував бурчати щодо зовнішнього вигляду, але в цілому заспокоювався. Тасіта дуже любила його.

Спочатку вона намагалася вберегти батьків від страшних подробиць особистого життя, але брехня не пасувала їй так само, як і роль хорошої дівчинки. Тому вона просто задавила їх фактами, поставивши на звикання.

Істерики, крики, зриви, лекції, материнські сльози… Через рік це переросло в легке невдоволення. Вони почали довіряти доньці, тому що вона казала правду. Вона не прикрашала й не приховувала свою сутність, і батьки любили її за це.

Якщо батько тиснув дисципліною, суворістю, то мати намагалася достукатися до неї в духовному та моральному плані. Вона прагнула побудувати стосунки з дочкою на взаєморозумінні та довірі. І досягла в цьому успіхів. Тасіта все розповідала їй. Навіть про своїх сексуальних партнерів і подвійну орієнтацію.

Мати пробачала й вірила. Вона підтримувала піддослідну в усьому, що стосувалося мистецтва. І боялася тільки одного, щоб та не зірвалася. Щоб говорила. Розповідала. І більше ніколи не поверталася в той страшний зацькований стан, який мала в тринадцять.

Отже, Тасіта пройшла розвиток від жаги дружити, через відлюдькуватість, а потім комунікабельність, до цілковитої відсутності бажання спілкуватися.

У неї справді відпала потреба мати когось поряд, але й відлюдькуватою вона не була. Просто Тасіта здолала ще одну умовність.

— Як тобі робота? — Мати турботливо викладала ряд гречаників на тарілці для дочки.

— Кумедна, — осміхнулась піддослідна. — Багато цікавих людей можна побачити. Головне не заглиблюватися в їхні проблеми. Не давати їм розповідати про те, що їх привело. Не співпереживати. Звісно, я роблю все, що в моїх силах. Але, коли не виходить, вони дивляться такими очима, ніби це я в усьому винна.

Мати стурбовано глянула на неї. Про це слід було подумати раніше. Чи підходить така робота для людини з нестабільною психікою та вразливим серцем?

Тасіта не мала вигляду людини, яка сильно страждає. Вона з насолодою набила повний рот млинцями з гречки й заплющила очі. Вона виглядала цілком задоволеною своїм життям. Примарна хвилинна радість.

Уже ввечері я могла переконатися в правдивості своїх суджень. Піддослідна налила бокал вина й забилася в куток, пихкаючи димом у пітьму. Удома можна не ховати своїх монстрів.

24.01

Людей було мало. Можливо, через холод. А може, понеділок — важкий день.

Від нічого робити Тасіта почала складати літачки з уже непотрібних резюме.

Коли до кабінету зайшла Світлана Анатоліївна, на неї дивилася ескадрилья з дванадцяти гостроносих паперових літаків.

— Перевтомилася, напевно? — саркастично зауважила жінка.

— Я думаю запустити їх усі, коли покину цю роботу… — Тася зосереджено майструвала тринадцятий літак.

У всіх літачків були різні крила: для плавного польоту, стрімкого, з розворотом… Вона на славу потрудилася над кожним з них.

Жінка звичним рухом дістала пляшку дешевого коньяку. Хотіла було одразу відпити, та її зупинила простягнута рука піддослідної.

— Я не взяла склянку.

— Давайте так… — Тася зробила чималий ковток, не відриваючи очей від нового літачка.

— Ти збираєшся звільнятися? — дещо здивовано запитала гостя.

— Ні. — Дівчина трохи затягнула з відповіддю, її погляд був зосереджений на паперовому виробі. — Але ж і не до віку мені тут працювати… Я стану відомою художницею.

Світлана Анатоліївна насмішкувато пирхнула.

— Ти? Запам’ятай, рідна, раз втрапивши на таку роботу, втрачаєш усі свої мрії. Можеш забути про всі творчі плани. Ти до них не повернешся. Та й навіщо? Хороша робота, гарна зарплатня. У тебе окремий кабінет. Скоро ти почнеш цінувати це більше за малювання. Мистецтво нині не в ціні. Не популярне.

Тася різко підняла очі на неї. Її погляд ніби обпік жінку.

— Я тут тимчасово. Я чекаю свою музу.

— Довго ж тобі доведеться чекати, — насмішкувато зауважила жінка.

Тасіта пропустила крізь вуха слова колеги. Звісно, інколи дуже хочеться підвищити голос, накричати на того, хто насміхається й не вірить.

Але дівчина добре пам’ятала, як виглядають ці дріб’язкові істерички, які чекають тільки одного слова, погляду, жесту, щоб накинутися на свого ближнього. Вони виглядають смішно, обмежено й просто нікчемно.

От звернути увагу на щось навсправжки серйозне, на те, що стосується не тільки тебе, підвищити голос, щоб присікти очевидну несправедливість, — це інша річ. А коли тебе змішує бруд із брудом, це не варте того, щоб опускатися до незначущого й непотрібного конфлікту.

Тася ніколи не була учасницею сварок між подругами:

— Уявляєш, вона мені не зателефонувала й сама пішла на дискотеку…

— Про мене завжди забувають, коли дають роздруківки!

— Ні, ну ти скажи, хто не правий: я чи та курва, яка не сказала мені про днюху?

— Уяви, він мені сьогодні не подзвонив. Думав — я йому зателефоную. Ну не дебіл?!

Такі фрази завжди натикалися на незворушність піддослідної. Це був не її рівень. Настільки приземлені проблеми ніколи не бентежили мою дівчинку. Її цікавили виставка в музеї, нова книга улюбленого автора, навіть пляшка пива її турбувала більше, ніж подібні запитання. Тасіта якимось чином змогла вивищитися над буденністю.

Вона може забути сьогоднішню дату, місце зустрічі зі знайомим чи правила поведінки в транспорті, бо її голова переповнена чимось іншим, проте в неї точно є власна думка. За це її дехто й недолюблював або навіть відверто ненавидів. Чи хвилювалася вона через це? О! Тільки не вона.

25.01

Похмурий ранок. Ненависний ранок, коли потрібно швиденько збиратися і йти на роботу.

Тасіта все частіше звертає погляд на полотна. Та вже не зболеною душею, а задумливими, повними ідей та рішучості очима. Сьогодні вона зосередила увагу на полотні, через яке почався цей душевний розлад.

Це єдина завершена картина. На ній фонтанує кольоровий струмінь води в сяйві яскравого сонячного проміння. За водограєм ледь помітна жіноча постать. Тільки обрис — неоформлена в тілесну оболонку душа. Картина намальована аквареллю. Це її назвали «шедевром», «високомайстерним і високохудожнім ідеалом». Це вона не виграла місцевий конкурс. Це вона змусила думати піддослідну, що вона нікчема.

Усе сталося два роки тому.

На конкурс було подано близько двадцяти полотен, обраних знавцями художнього мистецтва, уже реалізованими художниками.

Її картина помітно вирізнялася серед інших. Оригінальна, душевна, чуттєва — так про неї говорило журі.

У конкурсі брав участь один з викладачів художньої школи. Був призначений чималий грошовий приз і вторована дорога в майбутнє. Хороший стимул показати, на що ти здатен.

Дівчина була переконана: саме вона переможе. Переглянувши інші конкурсні роботи, вона відзначила, що жодна не була оригінальною. У багатьох були значні проблеми із зображенням світла, на деяких були хиби через експерименти з фарбами. Були нудні. Були відверто поцуплені, а не сфантазовані. Були типові, такі, як учать малювати в школі. Умовно їх можна було назвати картинами художників, але тільки умовно.

У день оголошення переможця Тася одягла свої найкращі джинси, випрасувала сорочку, зробила гарну високу зачіску, яку закріпила пензликами на манер японських паличок. Вона стояла серед інших учасників й отримувала заслужені овації від інших конкурсантів, які теж не сумнівалися, що переможе саме вона. Ніхто не залишився байдужим до її творіння. Суперечка велася між ними за друге місце.

Поряд стояв її викладач. Він не брав участі в обговорені. Тільки якось дивно посміхався. Він страшенно не подобався дівчині. Вона не відчувала в ньому душі. Він беззаперечно був творчою людиною, але всі його роботи відрізнялися якоюсь стереотипністю. Обмежена ж уява для художника — це смертний вирок. Такі стають учителями, бо не здатні створити власний шедевр.

Один художник з журі підвівся й підійшов до трибуни. Тася слухає його виступ про гарну роботу учасників, про відомих художників: да Вінчі, Мікеланджело, Рембрандта. Промовець порівнює учасників з молодим Пікассо.

Довго говорить. Відверто марнословить. Таке відчуття, ніби інших художників не знає. Українських. Рідних. Можна ж згадати й сучасників: Олександра Гнилицького, Арсена Савадова, Оксану Мась — вони ж досягли значних вершин. Їхні твори неординарні й відомі у світі. Звісно, у колах освічених людей, тих, хто розуміється на мистецтві й цінує його.

Нарешті промовець дійшов до моменту, якого всі чекали.

— Усі роботи написані на високому художньому рівні, але нагородити всіх ми не можемо, — осміхнувся наприкінці. — Тож перемога дістається справжньому талантові, професіоналові, одним словом — митцю! Віктору Мутному!

У залі запала тиша. Тася відверто витріщилася на журі. Глядачі шоковано перешіптувалися. Ніхто не очікував такого. Ніхто не сподівався, що переможе така посередність, як цей задавакуватий викладач художньої школи. Лише миттю пізніше в залі пролунали невпевнені аплодисменти.

— Ви що?! Уже зовсім здуріли?! — різко крикнула піддослідна й розвернулася, щоб піти.

Оратор на трибуні поспішно вхопився за мікрофон:

— Друге місце зайняла Тасіта Степ…

Дівчина навіть не озирнулася. На очі набігли сльози злості.

— Та пішли ви… — сама собі прошепотіла дівчина й гордовито вийшла із зали.

Найстрашніше, коли обмежений нездара намагається зламати творчий лет справжнього таланту. Адже будь-кому було зрозуміло, що він купив своє перше місце. Чи домовився. Адже в журі сиділи його знайомі.

Ще страшніше, коли підстаркуватий безталанний скептик, свято вірячи у свою геніальність, переходить дорогу справжньому митцю й посилає його долю під три чорти. Користується зв’язками й просуває власну мазанину, яку навіть картиною назвати складно.

І ніхто не заступиться. Не висловиться на захист. Кожен поспішає вислужитися, вилізти наперед, а тебе відсунути на узбіччя, збити з ніг. А потім обговорювати твою невдачу. Насміхатися. Ця вискочка нічого не досягла. Сиділа б собі тихо.

Людина завжди заздритиме більшим успіхам собі подібних, таланту іншої особистості. При чому досягнення пояснюватиме не невтомною працею чи талантом, а щасливим збігом обставин. Бачите, цій людині просто щастить.

— Не будьте невдахами. Будьте тими, кому заздрять і ніколи не заздріть іншим. Ви ж бо знаєте: це не талан і не везіння, а тяжка повсякденна праця, — так сказала Таcіта, прощаючись з іншими учасниками.

Більше вона не з’являлася ані в школі, ані в галереї.

А зараз ця дівчина сидить навпроти картини й посміхається.

— Немає легкої дороги до мрії. Я думаю, що скоро зможу зробити щось навіть краще за це. — Вона ніжно провела рукою краєм полотна. — Все буде.

26.01

— Ох же він і злий… — прошепотіла незнайомка Тасіті, виходячи з кабінету керівника.

Піддослідна зайшла в знайому простору кімнату. Цього разу вона не видавалася їй приємною та свіжою. У повітрі нависло роздратування. Начальник сидів за столом. Сорочка промокла наскрізь від поту.

— А, новенька… — Маленькі прискіпливі оченята буравили дівчину. — Я перевірив вашу звітність. Ваша робота мене задовольняє.

Піддослідна здивовано підняла брови.

— Правда?

— Ні! Ви абсолютно безвідповідальна особа! — Його обличчя налилося кров’ю. Він схопив купу заповнених рукою Тасіти папірців і став вимахувати ними в повітрі, немов хотів пожбурити ними в дівчину. — Що це таке? Що за влаштування інваліда без ноги на роботу кур’єром?! Ти з дуба впала?! Що це, б**, за х**?! І цей випадок не поодинокий!!! А потім мені, б**, скарги надсилають! Добросердечна дуже, б**?!

Тасіта стиха щось сказала. Її обличчя виражало абсолютний спокій, хоча всередині вона палала. Так із нею вже давно ніхто не розмовляв. Не сміли. Вона закипала гнівом. Ніхто не сміє з нею так розмовляти! Він думає, що статус роботодавця дозволяє йому так поводитися?! Усі внутрішні монстри полізли нагору. Очі наповнилися сльозами. Піддослідна терпіти не могла крику. До того ж вона звикла до спокою. Увесь час одна в квартирі. Рідко виходить на вулицю. Вряди-годи бачиться з людьми. Це для неї було як поверження ідола.

— Що? Що ти там хочеш сказати?! Виправдання, б**, уже не допоможуть! — Він швиргонув її звіти на стіл, і частина з них розлетілася.

— …не глуха…

— Що ти там булькочеш?! — злостиво вирячився начальник.

— По-перше, я не глуха. Тож, будьте ласкаві, не підвищуйте на мене голос. — Тасіта втупилася в нього ображеними вологими очима. Її тихий голос тремтів від гніву, слова застрягали в горлі. — По-друге, такі вирази не прийнятні при спілкуванні з жінкою. Тим паче з працівником. Для цього існує діловий етикет…

Керівник кілька секунд мовчки шоковано слухав. Так до нього ще ніхто не звертався. Боялися, що не виплатить зарплатню. Боялися за своє місце. Завжди вислуховували мовчки, опустивши очі. Ввічливе спокійне звернення дівчини ще дужче розлютило його. Вона дивилася просто на нього.

— Ти що, головою вдарилася?! Я для тебе маю бути богом! Я кажу — ти слухаєш! Ти ще не зрозуміла цієї схеми, дівчинко?! Хочеш працювати, б**, то виконуй, що кажуть! Мовчки! — Здавалося, його очі зараз вилізуть з орбіт. Потім він несподівано заспокоївся. Розвалився в офісному кріслі так, що тлусті бокові пруги живота перевалили через підлокітники. — Значить так. Я позбавляю тебе половини зарплатні. Ти збираєш зараз оці свої дебільні нотатки з підлоги й акуратно складаєш на мій стіл. І надалі затям: це робота, а не, б**, будинок добрих послуг.

Дівчині стало важко дихати. Вона ніколи не відрізнялася особливим терпінням до людей, які мали право нею керувати, до людей, від яких певною мірою залежала. Чи то в школі, чи то в університеті, чи то на роботі. Терпіти таких нелюдів — це не про неї.

— У мене немає богів, — процідила. — А ви могли б більш детально давати вказівки. Люди приходять до мене, дають гроші — я шукаю роботу. Така схема. Так ви мені сказали. Я так і робила.

Він зірвався з місця і підійшов до неї впритул. Від нього смерділо потом, цигарками й коньяком. Дорогим якісним коньяком. А ще нестерпно несло парфумами, ніби він цілий шкалик вилив на себе. Вона гидливо зробила крок назад.

— Он як? Я так сказав? — погрозливо прошипів чоловік. — Тоді запам’ятай, а ще краще — запиши. МИ НЕ ДОПОМАГАЄМО ТИМ, ХТО НЕ ЗДАТЕН ПРАЦЮВАТИ! МИ НЕ ВЛАШТОВУЄМО НА РОБОТУ, ДЕ ПОТРІБНО ДУМАТИ, ЛЮДЕЙ БЕЗ ВИЩОЇ ОСВІТИ!

Він сахнувся. У Тасі зараз були такі очі, що він відчув інстинктивний страх. Таких очей боялася і я. Їх злякалася й Світлана Анатоліївна. У них була безодня, пустка. Це були очі людини, якій нічого втрачати. Яка не знає дороги назад. Очі шаленця, очі серійного вбивці, очі переможця. Очі справедливості.

— Я зрозуміла, — викарбувала слова дівчина.

— Прибери й повертайся на робоче місце. — Керівник поспіхом ухопив піджак і вийшов з кабінету.

Тася опустилася на коліна, руки хаотично хапалися за звіти на підлозі. На них крапала солона вода. Руки страшенно тремтіли. Вона сіла на підлогу, притулилася спиною до письмового столу й підтягнула коліна. У руках тримала ті ненависні папірці. Хотілося зруйнувати стіни, які її оточували. У голові все ще лунав крик начальника, тремтіло все тіло. Котилися сльози. Багато сліз. Вона дозволила собі плакати. Тут її ніхто не бачив. Ніхто не міг пожаліти її, а жалощів вона не переносила.

Просидівши в такій позі хвилин п’ять, Тася встала. Поклала стос зібраного паперу на край столу і вже спокійна підійшла до шафки, де, як вона здогадувалася, мав бути коньяк. Відкривши шафку, Тася зіткнулася зі своїм відображенням: на внутрішній стороні дверцят висіло дзеркало. Спухлі очі, розмазана по обличчю туш. Червоний сопливий ніс.

Коньяк не довго довелося шукати. Вона фаталістично відкрутила кришечку початої пляшки й відпила. Смак був геть інший, ніж у того пійла, що його приносила Світлана Анатоліївна. Коньяк їй сподобався. Вона дістала хустинку й висякалася, витерла обличчя від сліз. Знищила сліди недавнього болю. Тяжко зітхнула, зробила ще один ковток і вийшла.

Та жінка, яка попередила про поганий настрій керівника, очікувала її на виході.

— Я чула, як він кричав на тебе. — Вона співчутливо поплескала Тасю по спині. — Не переживай. Він завжди такий у цей період.

Тасіта криво посміхнулася. Ніщо не тішить людину в біді так сильно, як лихо друга чи випадкового знайомця.

Далі день пройшов спокійно. Вона прийняла трьох людей. Двом холодно відмовила в допомозі. Одному відразу дала потрібну роботу, яка, відверто кажучи, була принизливою для клієнта. Він цілком міг би працювати на якійсь високій посаді. Але життя є життя. Якщо ти звернувся по допомогу в агенцію, значить, ти загнаний у глухий кут.

Дім. Тасіта повільно роззулася, зняла верхній одяг. Увімкнула світло в кімнаті. Почала уважно розглядати кожну картину окремо.

Перш ніж я встигла щось зробити, вона кинулася до однієї з них і почала шматувати, ламати дерев’яну раму, утоптувати її в підлогу. З надр скривдженої душі виривався крик і гарчання. Потім була ще одна картина, і ще одна. Вона зупинилася, знищивши чотири полотна.

Безсило опустилася на підлогу серед дрантя. Більше не плакала.

— Ага. Досягну я чогось. Ніколи не зможу цього зробити.

Тільки-но я почала помічати симптоми одужання… Ознаки рівноваги. З’явилося бажання щось творити. Як вона зривається, і я знову бачу падіння піддослідної в провалля. Це тягнеться вже майже вічність.

27.01

Тасіта не пила. Увесь робочий день не пила. Коли прийшла Світлана Анатоліївна, дівчина її холодно спровадила.

Помітивши набряки під очима, жінка зітхнула й на відході поставила біля дверей пляшку пива.

Наприкінці робочого дня Тася ще хвилин п’ятнадцять сиділа в кабінеті. Тихо. Тільки її власне уривчасте дихання. Вона підвелася й пройшла периметром кімнати. У голові одна одну наздоганяли думки.

Тася відкрила «свою» шухлядку. Рвучким рухом згребла всі резюме звідти й викинула у смітник.

— Нікому не вибратися з цього чорторию, — сказала сама собі.

Зібралася й вийшла.

Морозне повітря вдарило в обличчя. Тася підтягнула вище шарф, щоб прикрити носа. Зітхнула й ступила на сходи. Зупинилася. Унизу стояв хлопець. Зачувши її кроки, юнак обернувся. Його обличчя пашіло — шарф, підтягнутий аж до очей, не рятував від дошкульного морозу. Побачивши Тасіту, він смикнув шарф на підборіддя й широко посміхнувся тремтячими від холоду губами.

— Пішли на побачення?

Той самий хлопець. Набридлива, настирлива, хтива, нахабна муха зі світлим волоссям, що вибивалося шматками з-під шапки, як у гнома.

— Я казала, що не хочу стосунків. — Тася відвела очі й минула його.

— Я й не пропоную тобі стосунки. — Він наздогнав її й пішов поряд крок у крок. — Я пропоную тобі вечір у компанії приємного юнака, який оплатить будь-яку твою забаганку в барі, відведе додому й не чіплятиметься до тебе. Знаєш, так буває, наприклад, у фаната й зірки. Фанат не розраховує на взаємність, мовчки підкорюється й захоплюється. Зірка ж може робити, що захоче.

Тася втомлено поглянула на нього й відразу відвела очі.

— Я не потребую фанатів.

— А віскі? Ти ж любиш віскі. — Він забіг наперед і став перед нею. Тася мусила зупинитись. — Ну ж бо — дармове віскі?

Він запопадливо ловив її погляд. У його очах грали бісики.

Тася тільки зараз помітила, яка багряна в нього шкіра обличчя, як посиніли губи і як він увесь тремтить, немов у лихоманці. Сніжинки на віях лежали й не танули. Скільки ж він її чекав? Щось невпевнено ворухнулося всередині неї. Якась частина затверділого серця відтанула. Усе тим же зверхнім тоном вона сказала:

— Пару склянок. Усього пару склянок — і я піду додому. Сама.

Він радісно схопив її за руку й потягнув до найближчого бару, через дорогу. Тася байдуже дивилася на його спину, на руку, що тримала її, на кумедну в’язану рукавичку, з якої стирчали незакріплені петлі.

У барі він по-джентльменськи допоміг їй скинути пальто, потім зняв свою дуту куртку. Під нею була чорна сорочка. На шиї теліпалися буси.

— Ти дуже легко вдягнутий, — знехотя зауважила Тася, сідаючи за столик. Він обережно підсунув їй стілець і сів навпроти.

Вона запримітила, що шкіра на його обличчі злегка посиніла. Напевно, мороз так уплинув на колір його рум’янцю.

— Я… хотів тобі сподобатися. Твоя подруга казала, що ти любиш, коли чоловіки одягають чорні сорочки.

Підійшла офіціантка. Він замовив каву й віскі.

Тася відсутнім поглядом розглядала оформлення бару. Воно було витримане в одному стилі. На стінах красувалися американські ковбої, між столиками були розставлені несправжні кактуси та іграшкові індіанці. З колонок лунала музика з МТV, але чомусь дівчині було тут не затишно.

— Твоя сорочка з полиском. Я такого не люблю. І мені не подобаються ду′рні, — сказала ніби не до нього, а так, узагалі.

— Ду′рні?

— На вулиці мінус п’ятнадцять, а ти так легко вдягнувся. Тільки дурень так старатиметься заради дівчини, від якої годі чогось сподіватися. Окрім того, що не отримаєш взаємності, ти ще й дістанеш запалення легенів у подарунок.

Жар потер щоку, сховавши в руку посмішку. Цієї миті їхні очі зустрілися. Погляд хлопця був добрим і радісним. Тасіті перехопило подих. Він немов увесь сяяв зсередини. Було в ньому щось безкінечно хороше й щире. Складалося враження, що його ніколи не турбували такі речі, як ненависть, злоба, образа, що вони ніколи не з’являлися в його душі. Він був чистий. Його сірі очі випромінювали світло.

Офіціантка принесла замовлення й поставила перед дівчиною каву, перед хлопцем — віскі.

— Дурний стереотип, — пробубніла собі під ніс піддослідна й забрала своє віскі.

Він знову посміхнувся, уже відкрито. Хоча на вулиці було зимно, Тасіті здалося, що все довкола потеплішало.

— Що?

— Ти мила.

Тася пирхнула. Вона вже жалкувала, що погодилася сюди зайти. Досвід показував, що прив’язувати до себе людей не варто. Як правило, стосунки з піддослідною закінчувалися кепсько: вона завдавала людям болю. Рано чи пізно їй ставало нудно в їхній компанії, люди набридали їй. По-різному припинялися стосунки. Дехто переживав розрив нормально, інші — коїли з собою дурниці. Був навіть один юнак, який після розмови з нею кинувся під машину. Добре, що хоч вижив (все обійшлося лише струсом мозку).

— Чим ти займаєшся, де працюєш?

Сказати, що її цікавило його життя… ні, просто зависла пауза дратувала більше, ніж розмова.

— Я граю на бонго. Складаю тексти в стилі «регі». Виступаю на вулицях і так заробляю на життя. Літом подорожую різними містами. Того, що заробляю влітку, вистачає майже на весь рік. — захоплено почав розповідати Жар. — Узимку виступаю в деяких кафе або підробляю кур’єром.

Тасіта задумливо поколотила віскі у склянці. Ще один мрійник. Ще один горопаха, який ніколи нічого не досягне в житті. І врешті-решт опиниться перед нею зі своїм резюме. У тому довбаному кабінеті, зі своїми нереалізованими талантами. І дивитиметься на неї вже не такими осяйними очима, а втомленими, голодними, благальними. Буде все так, як у тієї дівчини, яка колись співала в її кабінеті. Буде так, як з її картинами. Бідолаха. Ще не розуміє, що з ним зробить життя.

— Знаєш, у тебе нічого не зладнається з того, що робиш. І по телевізору тебе ніколи не покажуть. І фанатів ніколи не матимеш. І якогось крутого контракту з великою компанією теж ніколи не підпишеш. Моя тобі порада — зміни діяльність. Нічого з цього не вийде, — порадила піддослідна, не дивлячись на хлопця й думаючи більше про свої поламані полотна, аніж про співрозмовника.

— А мені й не потрібен контракт чи телебачення. — Він променисто посміхнувся, гріючи руки філіжанкою з кавою. — Я вільний музикант. А те, що я за одне літо заробляю майже на рік прожиття, якраз і вказує на мій немалий талант. Мені достатньо просто ритмічно плескати в долоні й співати людям. Говорити їм про те, що існує краще життя. Про те, що вони можуть його зробити таким, яким забажають. Мені не потрібні мільйони. Я і так щасливий. Тільки одного не вистачає…

Тася якусь мить просто дивилася на нього й думала про те, що і вона могла б так заробляти своїми картинами. І вона могла б бути вільною від цього світу. Але в ній більше не було запалу й прагнення діяти. Її лякала така перспектива. Проте слова, сказані Жаром, щось зачепили в ній, і це «щось» зворушилося, потягнулося, залоскотало її монстрів — і розігнало їх по кутках темної свідомості.

— Чого тобі не вистачає?

Він рвучко взяв її за руки. Його долоні були майже гарячими від кави, а її — зледеніли від віскі з льодом.

— Когось поряд.

— І ти думаєш, що нею стану я?

— Нею маєш стати ти, — засміявся й відпустив її руки.

— Не старайся. Мені це все байдуже. Мені це не треба. Мені ніхто не потрібен. — Вона залпом допила віскі.

— Це не відміняє твого обов’язку.

Вона знову пирхнула.

— Це не відміняє того, що ти потрібна мені. Не будь егоїсткою. Стань моєю. Я тебе вилікую.

— Від чого? — Вона уважно подивилася в його теплі очі.

— Від болю, — серйозно відповів Жар.

Після бару він добився дозволу провести її додому. А біля під’їзду так спритно поцілував у щоку, що вона остовпіла. Поцілував і відразу відступив, уникаючи очікуваного ляпасу. Зі сміхом відбіг на певну відстань і прокричав звідти:

— Знаєш, у будь-якого фаната все ж теплиться надія, що зірка подивиться на нього по-іншому! Що вона помітить, який він відданий і хороший! Ти помітиш! Я обіцяю!

28.01

Піддослідна дивиться на бак зі сміттям, у якому все ще лежать викинуті нею резюме. Вона вагається. Мнеться.

Прийшла прибиральниця, взялася за кошик зі сміттям. Цей порух наче увімкнув у голові Тасіти запис: «Мені достатньо просто ритмічно плескати в долоні й співати людям. Говорити їм про те, що існує краще життя. Про те, що вони можуть його зробити таким, яким забажають. Мені не потрібні мільйони. Я і так щасливий».

— Зачекайте. — Це вона звернулася до прибиральниці.

Витягла зі смітника резюме. Вони теж хочуть бути щасливими. Щоб у них хтось вірив. Щоб вони самі вірили в себе.

— Для кожного з них потрібно знайти свого Жара. Такі вміють умовити, — посміхнулась сама собі.

— Що? — Старенька прибиральниця витріщилася на неї.

— А? — Тасіта випірнула зі своїх думок і нарешті помітила жінку. — Не зважайте. Це я собі.

«Дивно, — подумала вона, — ніхто ніколи не помічає таких людей: прибиральниць, офіціантів, кухарів, садівників. Хоча вони щодня виконують роботу, яка по-своєму дуже важлива. І ніхто не хоче спускатися зі своїх небес до рівня такої людини».

— Ви щасливі? — несподівано запитала Тасіта.

— Так, — не здивувалася запитанню жінка. — Звісно, робота важка, але я люблю чистоту, і в мене чудова сім’я.

Повернувшись у свою похмуру порожню квартиру, Тасіта оглянула результати позавчорашнього побоїща й усміхнулася. Може, мені здалося, але ця посмішка була сповнена надії та мрій.

Одягнувши улюблену широку футболку й увімкнувши Рея Чарльза, вона заходилася прибирати, намагаючись зібрати шматочки зруйнованих полотен докупи. Це зайняло доволі багато часу.

Хтось щасливий, просто маючи сім’ю. Комусь для цього потрібні гроші. Дехто відчуває щастя, займаючись улюбленою справою, як Жар. Інші отримують насолоду, допомагаючи людям. Хтось бажає виступати перед мільйонною аудиторією. А комусь достатньо шматка хліба на день.

Чого хотіла Тасіта? Прославитися? Завести сім’ю? Заробити грошей? Малювати?

Поки що в неї не було бажань.

Та вона здогадувалася, що вони можуть з’явитися.

Саме тому залишок вечора вона витратила на склеювання полотен. Вони все-таки були частиною її самої. Невід’ємною частиною. І саме в них крилися її потаємні бажання.

29.01

Так приємно, розплющивши вранці очі, згадати, що не треба йти ні на яку роботу. Якби ще прокинутися пополудні. А то сьома ранку стала нормою.

«Я прийду о другій годині дня. Стоятиму, доки не вийдеш» — есемеска. Тася спогорда глипнула на екран. Дістав. Прихильники, фанати — усе це добре до певної межі. Так, вони підіймають самооцінку, але страшенно набридають.

— Я б, напевно, не пережила слави. Мене бісять навіть близькі люди. Страшно уявити, якби до них додалися ще й незнайомці. От узяти хоча б Жара — усім гарний хлопець. І розумний, і сексуальний, і талановитий, а не розуміє безглуздість власної поведінки. Невже людина не може усвідомити простих слів: «Я не хочу ні з ким бути»? Невже довкола мало дівчат? Чи-то я якось непереконливо висловлююсь? А от не вийду. Нехай стоїть.

Проте все ж прибрала в квартирі. Прийняла душ, нафарбувала свою кислу, вічно невдоволену мармизу.

— А що? Навіть перед тими, хто тобі не цікавий, потрібно мати вигляд на всі сто, — роздратовано відповіла на мої глумливі погляди піддослідна. — Така вже жіноча сутність. Ми триматимемося поряд із тими, хто нам не потрібен. Ми говоритимемо «ні», але залишатимемо надію на свою прихильність у майбутньому. Ми ненавидітимемо, але при цьому готуватимемося до зустрічі, наче нас очікує не ворог, а наречений на весіллі. Ми брехатимемо, гратимемо ролі, зраджуватимемо. Але гляньмо правді у вічі — це все відбувається лиш тоді, коли ми не закохані. Коли ж нас охоплює справжнє почуття, нам навіть на думку не спадає, що існує інший, кращий, чоловік. Шкода, мені не знайоме кохання. Я ніколи не була вірною в стосунках. Але ж врешті-решт я маю право не бажати бути закоханою, комусь віддаватися цілковито, про когось піклуватися. Мені швидше потрібно, щоб хтось піклувався про мене. Але не кохав. Мене гнітить це почуття, воно зобов’язує. До того ж чужа увага пробуджує моє дурне сумління і через нього я переймаюсь власною стервозністю.

14.05 — Жар стоїть прямо перед вікнами.

14.30 — Чекає.

15.00 — Чекає.

15.30 — Тася визирає й кричить, щоб він ішов додому. Щоки обпекло морозом.

16.00 — Піддослідна спускається й спересердя тягне усміхнене задубіле тіло до себе додому, схопивши за лікоть.

— Воно того не варте. Ти ж знаєш.

Жар, із червоними вухами, щасливий сидить на кухні, спостерігаючи променистим поглядом за дівчиною.

Вона простягає йому філіжанку з чаєм. Сідає навпроти й осудливо дивиться, як він забирає руки з батареї й п’є гарячий чай.

— Ти малюєш? — ніби не чує. — Я знав, що малюєш. Але навіть і подумати не міг, що так добре. Ці роботи видаються мені душевними.

Справді, на кухні стоять декілька давніх завершених робіт пацієнтки.

У Тасіти руки опускаються від такого ігнорування її слів.

— Уже не малюю.

— Чому? — Він спантеличено переводить погляд на неї.

— Немає часу, — бреше.

— Он як? — Жар не вірить. Він лише злегка посміхається. Тася не помічає цього. — На що ж ти його витрачаєш?

— На прибирання, куховарство, роботу. Ще й усілякі придурки пхнуться в гості у вихідний день.

— Ну… Взагалі-то я хотів тебе запросити в театр, а не завітати в гості. Я подумав, тобі було б цікаво, — неуважно заперечив. Його увагу захопив фантастичний світ на картинах. Полотна видавали піддослідну з головою. Якщо ззовні вона була вічно сердита, похмура, беземоційна, то на картинах прозирали і внутрішня радість, і яскравість, і мужність, і багатство душі.

Тасіта мовчки калатала ложечкою у філіжанці.

— Шкода… — промовив Жар.

— Що?

— Що більше не малюєш. — Він звів на неї сумні очі. — Класно було б, якби ми разом подорожували містами. Я б грав на бонго. А ти б продавала поруч свої картини. Вони теж співають. Зараз їхній спів жалібний. Ти просто не чуєш. Вони хочуть, щоб ти продовжила малювати.

— Де ти береш ці фрази? Сопливі, слиняві, такі…

— Переконливі?

Тася мовчить.

Жар посміхається.

30.01

Як завжди розривається мобільний.

Піддослідна сидить на підвіконні, колотить вино в бокалі, спостерігає за снігом.

— Чи проводилися дослідження щодо того, як часто хворіють сучасні люди? Мені інколи здається, що більша частина населення постійно сидить на «колесах»? При тому варто звернути увагу на те, чим люди переймаються і що вони лікують. Якби хтось спробував скласти перелік найпоширеніших хвороб, то в ньому, окрім незчисленних психологічних розладів, почесне місце зайняли б ожиріння, дистрофія, ВІЛ, молочниця, проблеми з ерекцією, прищі, астма та алергія. Я часто ставлю собі запитання, а чи були такі проблеми в наших далеких предків? Це ж зворотний бік цивілізації. Так, наші умови життя покращилися. Я маю на увазі такі маленькі радості, як освітлення, опалення, гаряча вода в будинках. Але дуже сумніваюсь, що, наприклад, два століття тому хтось побіг би до лікаря через прищик на носі. А ще сумніваюсь, що тоді прищило людей так сильно, як зараз нас. Фаст-фуди, чипси, солодка водичка — хіба може від цього бути гарна шкіра? Я інколи сумніваюсь навіть у натуральності звичайного помідора.

Вона спускає ноги вниз, одягається. Її причарував сніг. Захотілося прогулятися.

— Два століття тому до лікаря зверталися лише тоді, коли біль ставав нестерпним. Людині робили укол (байдуже який), і вона ставали на ноги, свято вірячи, що диво-шприц вилікував від усього.

Тасіта розчиняє двері, виходить на майданчик, спускається вниз. Уже на сходах додає:

— А що може бути кращим за народний трав’яний чай з натуральним варенням чи медом? Або горілку. Це ж унікальні ліки, які допоможуть не захворіти, якщо весь день пробув на холоді чи змок до нитки. Приємний, а головне, дієвий метод.

Відчиняє двері під’їзду — в обличчя летять сніжинки.

До неї підходить Жар.

— Стільки всього вигадали. Люди лікують примарні хвороби. А зиск від того має фармацевтика. Непоганий вид заробітків. Як ти гадаєш?

Хлопець спокійно знизує плечима. Вони йдуть на засніжене футбольне поле. Йти доволі тяжко, тому Тася опирається на руку Жара. Дорогу геть замело. Вони провалюються в сніг мало не по коліна.

— Втрата зору, зникнення апетиту, слабке відчуття реальності — це вислід цивілізації. Телебачення й інтернет роблять свою справу: люди розгублюють увагу, силу, розум. Через що? Через те, що не в змозі відірватися від екрана. Чому б не замінити телевізор чи інтернет на книжку? Це принаймні корисно для мозку. Гарний харч для роздумів.

Вони виходять на поле. Піддослідна падає на чистий сніг. Поряд падає Жар.

Тасіта мружиться, дивлячись на небо. Очам стає боляче: усе довкола настільки біле. Осяйне. Навіть хлопець, який лежить поряд на снігу.

— Невже сучасні люди не розуміють, що наші предки були далеко не ду′рні?

Жар не дивиться на сніг, він скосив очі й спостерігає за її губами.

— Так… Там були свої біди. Наприклад, холера. Сучасність такого не знає. Хіба що в найвіддаленіших куточках земної кулі.

Тася злизує сніг, що налип на губи. Жар несвідомо повторює за нею.

— Ти читав «Декамерон»? Я в захваті від цієї книжки. Серед смерті, смороду, відчаю люди по-своєму розважаються. Ти уявляєш, якби в нас була чума? Хіба ми сиділи б десь у відлюдному місці й розповідали одне одному історії? Максимум — напилися б, зіграли в карти й вчинили б суїцид. Або зустріли б кінець світу за комп’ютером. Чи змогли б ми веселитися такої миті? Чи вистачило б нам мужності? Чи змогли б ми тримати себе в руках і не істерити?

Вона дивиться на Жара. Він усміхається. Депресія та істерія йому явно не загрожують.

— Я так не думаю…

Дівчина ще раз облизує губи й стає на ноги. Підсковзується, летить шкереберть, і Жар підхоплює її за талію.

— Знаєш, чому я про це говорю? Тому що я найбільше за всіх своїх знайомих схильна до того, про що щойно сказала.

— І? — Хлопець обтрушує її пальто.

— Мені дивно, що навіть усвідомлюючи власну нікчемність, я нічого не роблю, щоб щось змінити.

31.01

— Наступний. — Тася засовує майже порожню пляшку вина в стіл. Облизує губи.

До кімнати заходить дівчинка-фіолетове-волосся. Катрина.

— Ви щось підшукали для мене?

Піддослідна облизує губи. Вони все ще солодкі від вина.

— Шукала.

Вона спокійно дістає пляшку при дівчині. П’є і простягає її Катрині.

Та, анітрохи не дивуючись, робить кілька ковтків.

Тасіта обходить стіл і сідає на нього навпроти клієнтки, закинувши ноги одна на одну.

— Скажи, ти знаєш, що таке мода?

— Це те, що більшість людей слухає в цей час, — невпевнено відповідає вулична співачка.

— А загалом?

— Це те, що вважають прийнятним, гарним, популярним у певний період часу… — задумливо поправляє пальто, крутить ґудзик.

— Знаєш такий гурт — «Sex Pistols»?

— Англійський панк-гурт. Багато хто вважає, що панк почався саме з них.

Піддослідна хитає головою на знак згоди. Забирає пляшку. П’є.

— Свого часу це були нікому невідомі хлопчаки з вулиці. Їм подобалося шокувати, вражати, дивувати. Вони були бунтівниками. Серед хіпуючого населення Великобританії, яке носило кльош і довге волосся, вони різко виділялися штаньми-дудочками й короткими зачісками. Виступивши тільки двічі на сцені, вони змінили моду. Молодь почала стригтися й перешивати свої штани, звужуючи їх донизу. Вони змінили світосприйняття цілої країни й моду в тому числі.

— Ти цікаво розказуєш. Я цього не знала…

— А ти знаєш, хто такий Жар?

— Ні. — Вона ще з більшою цікавістю втупилася в мою піддослідну.

— Це один український музикант. Він заробляє на життя вуличною грою й не бажає щось змінювати. Він щасливий уже від того, що займається улюбленою справою. Йому достатньо складати пісні в стилі регі. А знаєш, якого слова він не знає?

Катрина запитально підняла очі.

— «Мода».

Тасіта забрала в неї своє вино. Дістала зі «своєї» шухляди резюме й простягнула його дівчині.

— Ти не відповідаєш стандартам нашої фірми. До того ж на те, що ми можемо тобі запропонувати, не варто витрачати свій час. Я не шукатиму роботу для тебе.

— Але ж…

Вона жалібно подивилася на Тасіту. Та сіла назад у крісло й злегка посміхнулася їй.

— Піддайся моді. Або борися так, як тільки можеш. Стань однією з тих, про кого я тобі сьогодні розповіла. Стань особливою або насолоджуйся тим, що тобі до вподоби.

Катрина Мазур завмерла на хвилю, просто стояла й дивилася на піддослідну. Сотні думок промайнули в її голові. Вона була розгублена, здивована, трохи налякана і… натхненна.

— Я… Здається, я зрозуміла…

Дівчина невпевнено посміхнулася радісною посмішкою й вийшла.

— Немає нічого смішнішого за моду, — згодом пояснила мені піддослідна, запалюючи цигарку. — Колись усі сміялися з великих рогатих окулярів. А зараз це модно. Навіть якщо немає проблем із зором, такий аксесуар доповнює певний образ. Знаєш, та дівчинка могла стати жертвою цього. Якби я дала їй ті адреси, що надходили до нашого ресурсу, вона б зав’язла в умовностях світу. Замість цього я підштовхнула її стати тією, хто зможе щось змінити. Або ж залишатися щасливою з тим, що має зараз. Я дала їй привід боротися за те, що вона вважає по-справжньому цінним. У неї є потенціал, талант, молодість. Далі — вибір за нею.

— А ти? — питаю.

— Я? — видихає дим у вікно. — Я ще не готова. І не впевнена, що колись буду готова. Але мені й не потрібне таке життя. Я не хочу стати ще одним гвинтиком, за рахунок якого тримається вторована система. Я не бажаю вливатися в те, що називається здоровим суспільством. Зрештою, законодавцями моди стають ті, хто має власну думку, фантазію. Ідею.

1.02

Увечері Жар зустрів її з роботи. Вони знову пішли до бару. Але заклад цього разу обирала Тася.

Їй подобався один невеличкий паб, розташований не в самому центрі міста, але з приємною атмосферою. Інтер’єр тут був оформлений в англійському стилі: столи були з добротного дерева, диванчики, оббиті м’якою тканиною, тішили око пастельними кольорами. Паб розміщувався в підвальному приміщенні, тому вікон тут не було. На стінах висіли портрети відомих рок-музикантів, блюзових та джазових виконавців. Музика імпонувала інтер’єру.

Коли Тасіта з Жаром завітали до пабу, їх зустріла музика гурту «Morphinе». Приємний чарівливий вокал і незвичний музичний супровід (джаз змішаний з блюзом і легким роком).

— Непогано… — Жар із цікавістю роззирався довкола.

— Я б додала в аннали місцевого ді-джея декількох виконавців російського року.

— А хіба їх тут немає? Дивися, он там. То хіба не Кіпєлов? — Він кивнув на постер, що висів на стіні біля бармена.

— Та я не про постери — про музику. Тут не почуєш ані Цоя, ані Єгора Лєтова. А жаль. — Дівчина сіла за стіл і насмішкувато почала роздивлятися хлопця. — Мені здається, ти сьогодні перестарався…

— Що? — Він перехопив її погляд і відразу зрозумів, що вона має на увазі. На ньому було два светри, а зверху ще й чорна сорочка. — А… Я насправді дуже мерзлякуватий. Не люблю холод.

Піддослідна посміхнулася.

— Ого! Перший раз бачу в тебе таку посмішку. — У нього теж розтягнулися губи.

Тася похапцем набурмосилась. Останнім часом вона стала якоюсь життєрадіснішою. Навіть обличчя стало якесь добріше. Я думаю, через те що в її голові блукало менше похмурих думок. Тож вона й сама не помітила, як почала посміхатися частіше. У пабі музика сприяла розслабленню.

— Віскі, — замовила Тасіта офіціантці, яка підійшла до їхнього столика.

— Зелений чай. З жасмином.

Піддослідна прикрила повіки. Після роботи в неї трохи гула голова. Сьогодні було ще двоє клієнтів з «її» папки. Один усе-таки змусив дати йому «непотрібні» адреси. Другий же надихнувся словами Тасіти: «Гончар? Дуже оригінальний вид творчості. Ви могли б стати по-справжньому відомим. Особливим. Чи багато ви знаєте людей, які б займалися глиною. Раджу вам зробити якомога більше робіт і продати їх за солідні гроші через інтернет. Я дам номер свого знайомого, який вам допоможе. Існує чимало людей, які захочуть мати вдома ручні глиняні вироби. Адже кожна ваша річ — оригінальна й неповторна. Це по-сучасному називається ексклюзив. Спробуйте так заробляти гроші. А якщо не вийде, ви завжди зможете повернутися сюди. От тільки не до мене. Я не займаюсь невдахами».

Вона знову мимохіть посміхнулася, згадавши як маленький сухий бородатий чоловік вихопив у неї своє резюме й сказав: «Ми більше не зустрінемося. А якщо зустрінемося, то тільки на моїй власній виставці!».

— Гарний настрій? — Жар підсунувся до неї ближче.

— Нормальний. — Дівчина повернула голову в той бік, звідки мали принести її віскі.

Невдовзі вони вже насолоджувалися кожен своїм замовленням.

— Тобі не здається, що ти забагато п’єш? — Жар розмішував цукор у чашці.

— Знаєш, зелений чай з цукром — це збочення. — Вона підперла підборіддя переплетеними кистями рук.

— А? А… ну… я люблю так. — Він здивовано зазирнув у власну чашку.

Тася вирівнялася й поклала лікті на підлокітники. Взяла склянку з віскі.

— Алкоголь рятує мене. У мене не все добре з психікою. Якби я не пила, мабуть, збожеволіла б. До речі, мені не обов’язково треба напиватися до риз. Я приймаю рівно стільки, щоб розслабитися. Хоча, коли бувають приступи сильної депресії, відчуження, ненависті, я справді п’ю багато. А взагалі, знаєш, що написала одна не дуже талановита поетеса:

Пробачте за мої тремтячі руки,

За те, що я курю і п’ю.

Все бачити — це найстрашніші муки.

А я всього лиш правдою живу.

— Цей вірш про людей з тонкою організацією душі. Тих, які беруть близько до серця події навколишнього світу. У моєму випадку… Мені дійсно непросто терпіти сірість, однаковість, упорядкованість світу. Я глибоко переживаю через пригноблення талановитих неординарних людей. Тяжко зношу наказовий тон. І зовсім не переношу, коли хтось намагається керувати моїм життям чи розповідає мені про те, що зі мною буде в майбутньому. Я не багато п’ю. Я ще тримаюся в рамках дозволеного суспільними нормами. Межа ще далеко. Ти теж хочеш щось сказати мені про алкоголь?

Жар задумливо колотив ложечкою чай.

— Але ж часом ти взагалі не п’єш?

Тася стенула плечима й кивнула.

— Значить, просто потрібно обмежити тебе від потрясінь і дати можливість творити. Тобі треба відчувати, що твої полотна комусь потрібні. Так?

У піддослідної здивовано розширилися зіниці. Вона відвела погляд убік.

— Так не буває. Неможливо уникнути розчарувань. Неможливо втекти від реального світу. Навіть наркоман виринає зі своєї ейфорії для пошуків нової дози.

— Але можливо змінити ставлення до цього, — упевнено заперечив хлопець. — Сприймати довколишній світ простіше. З гумором.

— Твій позитив мене доконає, — буркнула Тасіта й замовила ще віскі.

— Ти боїшся, що я правий?

— Я просто боюся, — спокійно відповіла. — Боюся стати такою, як усі. Боюся, що в мене з’явиться сім’я, діти і це зупинить все моє протиборство. Боюся, що не зможу звільнитися від роботи. Боюся, що колись усе ж викину свої полотна. Боюся, що перестану бути собою. Боюся, що не зможу взяти до рук пензлика, бо мені на думку більше не спаде щось геніальне, я не зможу вигадати нову картину, написати новий ескіз.

Її очі стали порожніми. Монстри гарячково забігали всередині по запліснявілих кутках.

Жар швидко взяв Тасіту за руку.

— У тебе все вийде.

Він поцілував її пальці.

— Ти не лишишся одна. Я буду завжди поряд. Навіть якщо ти цього не хочеш.

Піддослідна здригнулася, сіпнула до себе руку.

— Обійдуся без допомоги.

Жар посміхнувся. Монстри переможені на сьогодні.

2.02

— Тасю? Тасю, це ти?

Несподіваний оклик зупинив дівчину й примусив озирнутися. Цей голос вона ніколи не забуде. Тонкий, сором’язливий, ніжний і обережний, ніби невпевнений чи переляканий.

Перед нею стояла дівчина. Трохи вища за неї, але тонша, стрункіша. Довге каштанове волосся розметав холодний вітер. Великі блакитні очі були такими ж невинними, як і в день їхнього знайомства.

— Віра… — хрипко вимовила піддослідна.

— Ти пам’ятаєш мене… — вражено промовила дівчина, сором’язливо кутаючи обличчя в шарф.

— Ніко, це ще що за?..

Тільки коли «гора», яка стояла поряд із граційною та легкою Вірою, подала голос, Тасіта зрозуміла, що це дебелий бритоголовий хлопець.

— Ти що, з такими шмарами спілкуєшся?

— Заткнись, амебо, — холодно зиркнула на нього Тася. — Не твого розуму справа, з ким вона спілкується. Що це за гаврик, Віро?

Хлопець ураз рвучко притягнув дівчину до себе й пристрасно поцілував у щоку. Дівчина зморщила носа. Було видно, що їй гидко, але вириватися не стала.

— Я її майбутній чоловік, що не ясно?!. — Нижня щелепа погрозливо відвисла.

Віра благально поглянула на піддослідну.

— Нас мама познайомила… — на Віриних очах бриніли сльози.

У Тасі стислося серце. Перед очима постала картина чотирирічної давнини: оголена шкіра, тремтячі губи, сльози… Та не в Тасіти, ні… не в неї…

Дівчина відвернулася від пари й втупилася в засніжену землю.

— Тобі вже двадцять шість. Не маленька. Не хочеш із ним бути — покинь, і крапка.

Вона поквапливо пішла від них у протилежному напрямку. Тася майже бігла. Їй здавалося, що вона чує схлипування. Здавалося, вона чує ніжний нещасний голос. Він просив, благав, щоб вона повернулася, визволила, врятувала…

— Що? Навіть їй не допоможеш? — запитую, коли вона нарешті зупиняється.

Це було не за правилами моєї піддослідної — ось так тікати. Зазвичай вона влазить у бійки, бере силою те, що вважає своїм, бореться до останнього. Невже я настільки недооцінила її? Невже вона стала настільки слабкою?

— Стули пельку!!! — прокричала мені.

Тасіта несамовито волала на всю вулицю, розігнавшись, вона вдарилася об стіну будинку. І ще… І ще… Урешті впала навколішки й, закинувши руки, почала гамселити ними по стіні. Заюшилася кров’ю, але продовжувала бити. І кричала… кричала так, ніби помирає…

Сліз не було.

Просто безсилля перед ситуацією.

— Тасіта? Господи, Тасіто, що сталося? — Жар нарешті помітив її й підбіг, гублячи квіти, якими хотів підійняти настрій дівчині.

Коли він спробував торкнутися її, Тася сахнулася.

— Не смій! Не чіпай! — потім, уставши з колін, додала трохи спокійніше, змученим голосом. — Не сьогодні, добре?

— Заспокойся! — Він несподівано рішуче схопив її за лікоть, щоб подивитися на руки. Він був злий. — Ну що ти наробила?

Тася мовчала. Вона безсило притислася лобом до його плеча.

— Звариш мені чаю?

Жар скрушно зітхнув.

— Звісно.

Вони повільно пішли до під’їзду.

— Але ти все одно мені не потрібен…

— Звісно… — видихнув Жар.

Він дивився на маківку моєї психопатки, моєї хворої на всю голову — моєї піддослідної.

Його очі були дуже теплі.

3.02

Ранок почався зі звичного головного болю. Знову похмілля. Знову пересохло в роті й хочеться пити.

— Доброго ранку… — з-під ковдри висунулася скуйовджена голова Жара.

— О боже… Ми з тобою не?.. — Тася скривилася. Не те щоб її це хвилювало. Але таких речей не траплялося вже два роки.

— Ні, — швидко відповів хлопець. — Я просто вирішив зостатися з тобою. Ти вчора була вкрай пригнічена. Не хотів залишати тебе на самоті. Потім ти напилася і я поклав тебе спати. Вибач, випадково заснув поряд.

— Що, думав покінчу з собою? — гмикнула.

Підняла руки й здивовано поглянула на бинти.

— Ти не вмієш правильно робити перев’язку. Ти в курсі? Треба було починати попід великим пальцем і накладати далі поверх долоні. Дуже недбало…

— Не думав. Просто хотів бути поряд, — пропустив повз вуха її слова про перев’язку. Смачно позіхнув і сонячно посміхнувся. — У тебе тут теж картини. Я вчора розглядав їх, коли ти заснула. Знаєш, якщо полотна на кухні можна назвати талановитими, то тут… Це просто шедеври… Правда, хотілось би полагодити ті, що ти склеїла. Нормально полагодити. Хоча… Вони навіть так гарні. Є щось поїсти?

Тася згинала й розгинала пальці.

— Ще й доволі туго. Бинти не накладають на напружену руку, — пробубоніла. — Хочеш їсти — чеши додому. Я не фанат кулінарії.

Він посміхнувся. Психологічний стан стабілізовано. Піддослідна в нормі. Вона, напевно, ніколи б не визнала, що він їй справді добряче допоміг. Хто знає, що сталося б із полотнами, з ранами, з душею…

Жар зітхнув і поплентався на кухню. Швидко він знайшов яйця. Почулося шкварчання. Тасіта досі сиділа на дивані. Перед її очима пливла ефірна неземна постать Віри. Вона труснула головою — русяве волосся розметалося по плечах.

— Надто пізно… Я їй більше не помічник…

Тася взулася в капці. Умилася, почистила зуби й глянула на годинник. Було всього пів на шосту ранку. На вулиці ще стояв морок.

З кухні запахло смачненьким.

— Сніданок готовий, — гукнув Жар.

— Швидко ти… — Тася сіла на стілець, підібгавши ноги під себе.

Їли мовчки.

— Розкажеш, що сталося вчора?

— А я не сказала?

— Ні.

— Дивно… Коли я п’яна, зазвичай на диво балакуча. Що ж… Значить, тобі не варто про це знати, — стенула плечима дівчина.

Яєчня була дуже смачна.

— Я все ж хотів би знати. Мені цікаво, що може викликати в тебе такі сильні емоції. — Він допитливо позирав на неї.

Тася жувала, мружачись від задоволення. Таку яєчню вона їла тільки в мами. Домашньої їжі давненько не бувало в цьому домі.

— Смачно… — Тася побачила на підлозі закриту пляшку пива. Дістала її й зробила ковток. — Я взагалі-то вже казала тобі, що маю проблеми зі здоров’ям. У психічному плані. Чи ти не повірив мені? Учора хвороба в мене проявилася.

Жар задумливо гриз виделку.

— Такі приступи бувають у мене доволі часто. Я казала тобі. Узагалі, чому ти не пішов?

— Тобто?

— Ну… Нормальні люди намагаються уникнути таких речей, якщо вони відбуваються не з їхньою ріднею. Нормальні люди не переймаються чужими проблемами.

— А хто тобі сказав, що я нормальний? — Він гірко осміхнувся. — Я хвилювався за тебе. Невже цього мало?

— Покинь цю марну справу. Ти хіба досі не зрозумів, що нічого не значиш для мене?

— Ти жорстока. — Ображено глянув на неї Жар. І майже відразу посміхнувся. — Тоді я стану просто незамінним для тебе.

— А може, це ти хворий? — здивовано гмикнула Тася. — Ти що, не боїшся мене й того, що в мені?

Жар став серйозним. Спокійним урівноваженим голосом він сказав:

— Я думав, це ти багато чого боїшся.

4.02

У Тасіти хронічно поганий настрій. Але варто їй посміхнутися, пожартувати, розвеселитися чи просто подуркувати — на неї відразу цитькають, змушують бути серйозною.

Люди люблять навішувати ярлики. Увесь час смієшся — клоун. Плачеш — депресивний псих. Повсякчас організований і зосереджений — заучка. Ніде не працюєш — нероба. А якщо клоун розплачеться? Якщо сумний засміється? А організований пошле всіх під три чорти і зап’є на тиждень? Або нероба раптом почне виготовляти щось своїми руками? Спершу всі здивуються. Потім засумніваються в правдивості поведінки. І наостанок роздратуються. Це ж геть вибивається з того образу, який вони тримають у голові. Це ширше їхнього розуміння. Простіше сприймати людину однобоко, за допомогою наліпки, образу. А решту часу — нехай носить маску. А то, бачте, забагато зайвої інформації.

До кабінету зайшла жіночка середнього віку.

На її обличчі блукає та сама посмішка. Ви знаєте, коли з’являється саме така посмішка: винувата, трохи підлабузницька, нервова? Вишкір людини, яка розуміє, що вона протупила чи не виконала поставлене завдання, нагадує нервовий тик. Коли людина так посміхається, усередині все стискається й болить. Вона сама себе ненавидить такої миті.

Побачивши цю посмішку, ми рефлекторно розуміємо: могила для нас уже готова. На додачу можна одночасно почути:

— Весело тобі?! Побачимо, як ти засмієшся на кутні в кінці місяця…

Дурна нервова посмішка.

— Ем… доброго дня. — Жіночка стояла й м’ялася на порозі, нерішуче тупцювала на місці. — Я шукаю роботу…

— Заходьте. Сідайте, — спокійно запросила Тасіта, хоча, безсумнівно, помітила саме ту посмішку на її обличчі.

Жінка маленькими кроками підійшла до стільця й сіла скраєчку. Простягнула резюме.

— Я не впевнена, що правильно заповнила його… — Її пальці не випускали папірець. Вона, очевидно, соромилася того, що у своєму віці змушена шукати роботу. Тася навіть засумнівалася, чи вона взагалі колись працювала.

— Давайте резюме, і я вам скажу, що неправильно, — сухо сказала піддослідна.

Після отриманого потрясіння вона знову стала холодною і байдужою. Зараз, як ніколи, їй не хотілося чути про чиїсь сторонні проблеми.

Папірець нарешті опинився в неї.

Швидко пробігши очима, Тася зрозуміла, що гарна робота жінці не світить. Більш того. Це було ясно, щойно та зайшла до кімнати.

— Прибиральниця, офіціантка чи двірник? — навіть не зазираючи до папки, винесла вердикт дівчина.

— А… Є щось краще? — Жінка нервово засовалася на стільці.

— Ні.

— Ви розумієте, мені потрібна гарна зарплатня…

Тася відкинулася на спинку стільця. Тільки не зараз. Ще вчора вона могла б слухати її і навіть спробувала б допомогти. Але сьогодні вона інша, украй раціональна. Вона — мозок. Без душі й емпатії. Їй не потрібні чужі проблеми.

Ех… Тасіто… Нещодавно тобі так допомогла інша людина. А сьогодні ти настільки жорстока…

— Усім потрібна гарна зарплатня.

Жінка похнюпилася, не припиняючи посміхатися. По її щоці потекла сльоза.

— Добре. Я подивлюсь. Тільки тримайте себе в руках. Ви вже доросла жінка. Приходьте в понеділок. Я спробую щось знайти.

Жіночка поспішно підхопилася й, безперестанку вибачаючись, вийшла.

— Нюня, — пробурмотіла собі під ніс дівчина.

Її дратування зашкалювало. Так кепсько їй давно вже не було.

Мені навіть остогиділо спостерігати за цими емоційними метаннями! Вона ж сама мало чим відрізняється від жінки, яка щойно вийшла з її кабінету! Геть нічого не робить, щоб щось змінити! Один невдалий спогад, дотик, слово — і вона знову втрачає все, що набула протягом чималого проміжку часу. Ще недавно сідала за полотна, а зараз знову стан регресії! Я вже ледве тримаюся. Я ненавиджу свою піддослідну. Так, кращого матеріалу для дослідження не знайти. Але ж я сподівалася побачити гарний кінець!

А вона? Здається, от-от, зовсім трішки — і фініш! А вона знову повертається на старт…

Тася більше не бешкетує. Тепер вона завжди серйозна…

5.02

— А пішли до біса… — Тася перевертається на інший бік і закриває очі долонями. Уночі їй снилися жахи — вона аж спітніла.

Прибирає руки й відразу очі натрапляють на «шедеври», як їх називає Жар. Вони псують вранішній настрій дівчини. Нічого не хочеться.

Дзвінок у двері.

— Подуріли?! Десята ранку! Вихідний!!! — Тасіта сердито скидає з себе ковдру й рвучко сідає на ліжку.

У дверному вічку сяє весела пика Жара.

— Мозок є? — Дівчина відчиняє двері й чухає зад. — Вихідний же…

— Я прийшов прибирати, готувати їсти й прати твою білизну. — Він рішуче прослизає повз неї у квартиру.

— Що? — Тася витріщається на нього, немов бачить уперше. — Чого ти прийшов?.. Для чого?!

— Ти ж казала, що в тебе немає часу на полотна, — спокійно говорить хлопець, по-хазяйськи замочуючи ганчірку у вже принесеному ним відрі. — Я сам усе помию й приготую їсти. Навіть за пивом збігаю. А ти малюй. Не зважай на мене.

Піддослідна здивовано роззявляє рота, не знаючи що сказати.

— О! До речі! Завтра даси мені отримані рахунки й гроші. Я сам побігаю поплачу.

— Ти…

— Якщо захочеш пива, тільки скажи. Я сходжу за ним.

Він діловито починає терти раковину. На ній чорні відбитки пальців і розсипані різнокольорові тіні.

— Але я… — Тася розгублено стає в нього за спиною.

— О! І щоб тебе не відволікав ноутбук, я тимчасово заблокую тобі доступ до інтернету. — Згадавши, він швидко обертається й рушає в кімнату.

Тасіта спрожогу стає в нього на шляху.

— Ти щось покурив?! Чи п’яний?! З якого дива ти вирішив, що я дозволю тобі господарювати у своєму домі?! — Вона аж розпашілася від гніву. Обома руками вперлася йому в хирляві груди.

Жар невинно схиляє голову набік.

— Ну хочеш — це буде платна послуга.

— Що?! — Дар мови на мить покидає її.

— Ти ж сама хочеш малювати. Я беру на себе всі твої відмазки, які заважають тобі зайнятися справою. До речі, відмовляюся від своєї репетиції. Думаю, цей вчинок вартий оплати.

— Ти з глузду з’їхав? — Вона прибирає руки, невдоволено чухаючи потилицю. Він і справді не лишає їй шансу байдикувати та ігнорувати свою творчість. А головне — прозорливо передбачає її потяг до перегляду непотрібних серіалів і присікає гайнування часу.

Жар від нетерплячки почав злегка підтанцьовувати.

— У мене немає грошей… — буркнула, практично визнаючи свою поразку, Тася.

— А мені не гроші потрібні.

— А що ти хочеш? Я взагалі не просила чогось такого…

— Просила. Тільки не ти, а твої руки, голова й душа, — спокійно відповів, усе ще тримаючи ганчірку в руках. — Найбільше ж твоєї уваги просили картини.

Тася зморщила носа, показуючи всім своїм виглядом, що він їй набрид.

— Добре. Умовив, — і одразу похопилася. — А плата? Мені що, тілом своїм платити?

— Саме так.

Дівчина не здивувалася.

— Ти маєш на увазі полотна?

— Я маю на увазі секс.

Отут вона геть утратила контроль над ситуацією. Звичайно, її сердило те, що він з’явився спозаранку, коли її мозок ще не працював на повну, додивляючись сни. Але зазіхання на такі речі піддослідна від нього точно не очікувала.

Вона просто стоїть і отетеріло дивиться на зухвалого Жара, який в очікуванні потрясає в повітрі ганчіркою. Він посміхається, як завжди, світло й по-доброму. Правда, цього разу в його очах стрибають бісики.

— Украй офігів? — нарешті витиснула з себе дівчина.

— Та годі тобі… Секс потрібен усім. Особливо тобі. Я, наприклад, не можу кохатися з тим, до кого нічого не відчуваю. А тобі буде корисно відрегулювати рівень своїх гормонів і поправити психіку. У ліжку виплеснеш всю негативну енергію.

Далі він навіть не слухає її. Відвертається й простує у ванну чистити раковину.

— Умовила. Інтернет поки що не вимикаю.

— А…

— Плата буде в кінці місяця.

Широко розкриті, по-дитячому здивовані очі дивляться йому в спину.

Він обертається, розбризкуючи піну.

— Ти ще тут? Ти маєш бути вже біля полотен, — твердо, з притиском говорить хлопець.

— Я….

Вона прикушує губу.

— Я не сказала, що згодна!

Він мовчки продовжує терти раковину.

— Але й не заперечила.

У Тасі справді немає слів, щоб відповісти йому.

— Іди вже. Працюй. Скоро буде сніданок.

Якщо кілька день тому вона була готова попрощатися з життям, то зараз її стан значно покращився. Раніше вона завжди шукала привід не малювати, а сьогодні вона не знайшла причин, щоб цим не зайнятися. Ось він — поштовх.

Я знала, що цей хлопець змінить її життя.

6.02

Учора вона взялася за старі, недомальовані полотна. За ескізи. Перед тим як створити щось нове, їй потрібно було попрактикуватися на чомусь добре знайомому й продуманому до дрібниць. Тася почала набирати оберти. Повільно, але почала.

Пробудження знаменувалося не злістю та роздратуванням, а ідеєю для нового полотна. Такого з нею вже давно не було.

Вона прокинулася раніше Жарового приходу. Очікуючи хлопця, Тася розгублено тинялася квартирою. Поїла зварену вчора кашу з підливою, привела себе до ладу. Походила туди-сюди, поглядаючи на ескіз, написаний напередодні, трохи допрацювала деталі, завершуючи ідею малюнка.

Жар трохи запізнювався. Тож дівчина почала думати про те, що можна переглянути кілька серій на ноутбуці. Але думка про швидку появу «хатньої робітниці» зупинила її: усе одно не встигне додивитися, тож навіщо починати.

Я тільки дивуюся, спостерігаючи за нею. Це ж неймовірний прогрес! Її навіть не зупиняє спогад про Віру! Усі її вранішні дії повторюються з точністю до навпаки.

Зараз я дивлюсь, як вона мне руки в очікуванні, як підходить до дверей, прислуховується до шуму за ними, як обходить ноутбук і навіть не дивиться на нього, і не можу не посміхнутися. Правда, тепер її творчість цілком залежить від появи того хлопця. Вона все ще залежна. Але, думаю, мине певний час, і вона почне працювати самостійно.

Коли в двері стукають, вона зривається з місця і мчить з підскоком.

— Вибач, я заходив у японський ресторан — подумав, що тобі смакуватимуть суші. Потрібно ж урізноманітнювати твоє харчування. Я десь читав, що це сприяє творчому натхненню.

Він простягає їй пластикові коробочки.

— До речі, там було написано ще й про аскезу, а вона передбачає повну відсутність їжі. Але мені не хочеться, щоб ти голодувала… — розказує роздягаючись. — Тож я обрав варіант з різною їжею.

Тасіта мовчки стоїть, слухає й посміхається, ховаючи усмішку за його курткою, яку він дав потримати.

— Ще я знайшов цікаве практичне заняття для розвитку уяви. — Він нахилився, щоб розшнурувати кросівки. — Ні, я не вважаю, що тобі бракує уяви. Навпаки! Але якщо її можна розвинути ще дужче… Чом би й ні?

— Сама розберусь! — Дівчина гмикнула і, кинувши куртку на стілець, пішла до кімнати.

Проте я знала, що Тася зовсім не роздратована. Просто його слова її обігріли. І, щоб приховати це, вона вийшла в студію.

До обіду вона простояла біля мольберта. Жар мив підлогу, посуд. Прав її футболки, час від часу зазирав до кімнати.

— Жаре! — Тася покликала його близько третьої.

— Га? — Він моментально опинився біля неї. На його руках були гумові рукавички, на лобі — піт. Він саме відмивав плиту.

— У мене закінчилися фарби, потрібно, щоб ти купив їх ось у цьому магазині. — Тася простягнула йому папірець з адресою й назвою. — А ще в універсамі купи мені вина. Червоного напівсолодкого.

— Твої губи… — Він торкнувся пальцями своїх. — Вони геть усі…

Хлопець розсміявся. Узяв гроші й поспішив за покупками.

Коли він пішов, Тася глянула в дзеркало. У неї знову були різнокольорові губи. Вони відчайдушно волали про зроблену нею роботу.

Несподівано згадалася Віра.

Велика простора кімната. Пахне фарбою й весняними парфумами.

Відчинені на балкон двері ледь похитуються від протягу.

Тасіта стоїть замотана в простирадло й курить, насолоджуючись пейзажем. Восьмий поверх.

— Не застудишся? — ззаду підходить легка дівчина й обіймає її за талію.

— Літо ж, та й прохолода приємна. — Тася повертає голову до неї й злегка торкається її губ.

— Ну от… — зітхає Віра. — Тепер і в мене будуть фіолетові губи. Дурна й шкідлива звичка.

— Шкідлива звичка — це курити й пиячити. А це — нормально. — Тася крутить у пальцях різнокольоровий фільтр.

— Давай повернемося… — Віра цілує фіолетовими вустами маківку юної Тасі. — Я приготувала нам вечерю. На тебе чекає сюрприз…

— Правда? — Дівчина повертається обличчям і притискає до себе тендітну Віру, на якій тільки легкий халатик і більше нічого. — Давай спочатку повернемося в ліжко…

Нинішня Тасіта різко відвертається від дзеркала й рішуче рушає до полотна.

Несподіваний спогад не засмутив, а спровокував. Мене це немало дивує. Я не пам’ятаю, що сталося тоді, але, мабуть, саме ця подія додає їй рішучості, упевненості у власному виборі.

7.02

— Це вам…

Тася важко підвела голову. Вона працювала до пізньої ночі. А малюючи, не помітила, як напилася. Запопадливий Жар безвідмовно бігав до магазину стільки разів, скільки просила дівчина. Він так стомився за день, що заснув, схиливши голову на кухонний стіл. Вона не стала його будити. Тільки вкрила легкою ковдрою.

А зараз треба вставати і йти на роботу. Неминучість тяжіє над піддослідною, мов дамоклів меч, заганяючи її знову в депресію. Усе-таки робота не для неї. От учора вона справді була щасливою. Нові ідеї, запах фарби й пива, нові ескізи…

З важкою головою вона приходить до офіса, простує до свого кабінету. Сірого, похмурого, без вікон.

Протягом дня вкрай неуважна до клієнтів. Замріяно малює абстракцію на одному з резюме. Жінка, яка його подає, шокована, але просить залишити аркуш з малюнком собі. Їй сподобався шкіц. Вийшло й справді непогано. Тасіті довелося переписати резюме на чистий бланк.

Коли заходить бородатий чоловік, вона саме прикрашає одну з папок своєю фантазією.

Тася малює, поклавши голову на руку, тому автоматично говорить клієнту:

— Покладіть резюме на край столу й приходьте через два дні.

Клієнт чомусь не йде, натомість чується тихий шурхіт — і на папці опиняється глечик. На ньому візерунки, що нагадують слов’янські чи то літери, чи то символи. Тася здивовано підводить погляд на відвідувача.

На стільці перед нею сидить знайомий їй гончар. Його широку посмішку трохи прикривають вуса.

— Я, звісно, говорив, що більше сюди не прийду, але подумав, що непогано було б віддячити. А до виставки мені ще далеко…

Дівчина, узявши до рук гончарний виріб, на мить забуває, де вона й ким працює. Її захоплює річ, створена руками майстра.

— У мене вже близько тридцяти замовлень. — Він радісно й трохи збуджено жестикулює. — І ціни на мої роботи швидко ростуть! Один такий глечик готові купити за п’ятсот гривень!

Тася мовчки крутить гладущик в руках. Вона відчуває щось дивне. Несподіване для неї почуття щодо іншої людини.

— Я думаю, якби не ви, я б не зважився на такий крок. Просто… У мене давно ніхто не вірить. А ви поставили питання руба, і я просто не міг робити щось інше.

Радість? Щастя? Здивування?

— Я вам обов’язково ще щось подарую. Коли зможу ще й глиняні іграшки робити. За них дають гарну ціну. До речі, керамічні ляльки надихають мене найбільше.

Втіха? Віра? Самовдоволення?

— Я вже зробив декілька спроб. І подарував своїй онуці. Їй лише шість, але вона зраділа так, наче в її руках опинився цілий скарб. Вона навіть закинула решту своїх іграшок…

— Я… я рада. — Вона невпевнено усміхається. — Ваш виріб і справді дуже гарний.

Гончар аж сяє.

— Це все завдяки вам!

— Мені?.. — Вона, немов та черепашка, що загрузла у своїй мушлі, невпевнено визирає назовні.

— Так… — Він посміхається й дістає з пакета ще й літрову банку з чимось білим. — Це теж вам. Я для вас надоїв молока.

— Навіщо?

— Ну… це ж молочник. А я завжди хотів, щоб той посуд, що я роблю, використовували.

Тася здивовано дивиться на нього, а потім якось невпевнено простягає руку до подарунка.

— Так гарно… — Чоловік раптом наближує власне обличчя до її. Вона злякано відсувається. — Вам хтось казав, що вам личить посмішка?

Піддослідна згадала Жара.

Гончар збирається. А на відході обертається й каже:

— Я не знаю, чи часто ви посміхаєтеся. Мені здається, що не дуже. Навіть тоді, коли радили мені зайнятися гончарством, ви були така серйозна. Навіть жорстка. Але зараз ви мусите посміхатися. Ви зробили гарну справу.

Тасіта задумливо дивиться на нього. І посміхається.

— Он воно як… От як почувається людина, яка зробила комусь щось хороше… Це приємно…

Піддослідна злегка прикриває повіки й притискає глечик до грудей. Не дарма. Нічого не дарма. Вона робить усе правильно.

8.02

Піддослідна збайдужіла до всього. Творчість має й зворотний бік. З того моменту, коли Тасіта почала малювати, вона втратила відчуття реальності.

Інколи вона настільки захоплюється роботою, що весь світ навколо зникає. Вона дивиться на людей, предмети, власну домівку і навіть на себе й не впізнає.

Вона розглядає записи в документах і подумки змінює порядок букв, утворює інші слова, укладаючи в них новий зміст. Інколи літери складаються в образ чи навіть малюнок.

Тася торкалася пензликом полотна й помирала для цього світу, утілюючись у малюнок. Там, на полотні, розкривалися її душа, думки, бачення світу, поставало її безтілесне «я». Напевно, саме так виявляється справжній талант.

Особливо тяжко було на роботі.

— Хто сказав, що якщо я не маю червоного диплома, то працюю гірше за інших?! Я просто ніколи не зазубрювала підручник напам’ять, щоб мати гарну оцінку. Я свідомо розмірковувала над предметом вивчення! І мої трійки в дипломі не заважають мені працювати краще за червонодипломників! Я займаюсь самоосвітою. І оцінки чи бали в папірці, отриманому надцять років тому, не можуть відобразити справжній рівень моїх знань! Неправда, що диплом скаже про все!

Та частина Тасіти, яка все ж сприймає реальність, мовчки підтакує молодій клієнтці. Справді, вона знає чимало людей, які отримавши червоні дипломи, після закінчення університету дзвонили трієчникам і радилися щодо правильності виконання роботи. Вона згодна, що головне не знання, а розуміння.

— А? — Реальна Тася затуманеним поглядом дивиться на дівчину, яка вже близько десяти хвилин розпинається, щоб добитися хоч якоїсь реакції.

— Я вам кажу, що варта роботи, яку ви даєте тим, хто має червоний диплом.

— Тримай. — Піддослідна, не замислюючись, простягає їй потрібну папку. — Вибирай.

Дівчина здивовано завмирає, але тільки на мить — не час ловити ґав, — квапливо розкриває папку.

Тася замріяно зітхає і відкидається назад.

— Знаєш, у цьому світі можливо все, — несподівано починає говорити. — Навіть якщо вже опустилися руки й ситуація видається безнадійною. Не буває безвихідних ситуацій. Існує наш обмежений кругозір, який заважає нам побачити вихід. А щоб чогось досягнути, потрібно не тільки багато працювати, а ще й відчувати нагальність того, що ти робиш. Необхідна підтримка й розуміння. Та навіть без цього — слід тримати себе в руках, як би складно це не було. Навіть у відчаї, у розчаруванні, у горі. Не здаватися. Добиватися поставленої мети. І все вийде. А якщо не вийде, намагатися ще і ще. Насправді, у нас безліч шансів, але ми часто не помічаємо їх.

Дівчина здивовано дивиться на Тасю.

— Ти хочеш сказати, що мені слід старатися?

— Що? Ой… Це я вголос? Що ж… Роби свої висновки, якщо почула щось корисне для себе… — Тася кліпає очима, вигулькнувши зі свого світу.

Повертаючись додому, вона минає Жара біля під’їзду — не помітила. Та вона цим геть не переймається. Тобто тим, що не помітила. Не зважає. Він і справді замало для неї значить. Хоча не можна не визнати, що його піклування багато важить. Я б сказала навіть: стало життєво необхідним для неї.

Сьогодні вона не стає до мольберта. Не уявляє образи. Просто сідає біля вікна й дивиться на порожній білий двір.

— Я рада, що зуміла комусь допомогти. Правда, це дещо дивно. Мені завжди здавалося, що кожна людина мусить сама вийти з того стану, у який себе загнала. Але події останніх днів довели мені протилежне. Хіба не Жар допоміг мені зрушитися з місця? Він же майже силоміць поставив мене до полотен. Хіба я тоді не поводилася, як той гончар, який просив роботу будівельника? Але я й досі не здатна працювати самостійно, без Жара. Можливо, через моє ставлення до довколишнього світу, мої відчуття. А може, причина тому — лінь, невпевненість у своїй роботі. Я ще не можу створювати нових полотен без допомоги, без підтримки, тому що все ще сумніваюся у власній довершеності. Я ще не можу сказати сама собі: «Так, я дійсно талановита». Я не готова створювати щось нове, поки не переконаюсь у цьому. А впевнена буду тоді, коли піду звідти, де таланту вготована смерть, де мене охоплює відчай.

9.02

— Що в тебе з обличчям? — Жар нажахано розглядає піддослідну, торкаючись її щік.

— Мені були потрібні емоції.

У неї розсічена губа й синець поволі напливає на щоку й око. Вона наче щойно брала участь у військовій сутичці. Кісточки на руках сильно збиті, одяг пошматований.

— Що сталося? Хто це зробив з тобою?! Я зараз же піду і…

— Що?! Що ти зробиш?! — Дівчина зайшлася диким реготом. — Що ти там зробиш своїми сорока кілограмами?!

— Що значить «потрібні емоції»?! — Він майже кричить.

Вони стоять біля під’їзду. Тася на диво задоволена і, я б сказала, навіть щаслива.

— Ти сам хотів, щоб я стала до полотен, — спокійно посміхаючись нагадує дівчина й відразу хапається за губу. Рана заюшилася, і підборіддям заструменіла кров.

Жар мовчки витріщається на неї.

— Я нічого не відчуваю… Нічого! — Тасіта махнула рукою, ніби відганяючи від себе хлопця. — Мені потрібен стрес! Біль! Феєрверк!

Дістала цигарку й тремтячими руками запалила.

— Я люблю бійку. Вона робить моє сіре, сумне, нецікаве життя кольоровим, строкатим, феєричним. Суші, твоя прив’язаність, алкоголь — це все не те, що може викликати потрібну емоцію! Кров, страх, біль, відчай — це вони підживлюють мою уяву! У бійці ж можна відчути себе володарем цього довбаного життя або його підніжком! Тільки в нерівній бійці! Тому що перемагаючи, ти відчуваєш, що на щось здатен! Навіть якщо тебе здолали, але ти хоч раз заліпив противнику — ти бог! Хоча б у своїх очах…

Вона нарешті переводить подих. Тася й справді напружена, немов стріла, немов бомба, що от-от має вибухнути. Вона, як маленька іскра, що готова спалити місто єдиним запалом.

Тася все ще важко дихає.

— А секс? — заперечує хлопець.

— Секс — річ не завжди доступна. У сексі також можна відчути біль і насолоду перемоги. Але це трохи не те. У бійці ти пізнаєш себе. З’ясовуєш, хто ти: боягуз чи герой? Тут ти вирішуєш, чи здатен володарювати, чи тільки прислужувати й плазувати. Тут ти або наважуєшся й даєш відсіч, або мовчиш до кінця життя. Боягузи вигадали казочку про підставлену другу щоку! Але проковтнувши агресію, ти виявляєшся не розумнішим, а — слабшим. Ти плекаєш у своєму серці страх! І він стає наріжним каменем системи, суспільства і, власне, тебе. Як би ти потім не волав протестуючи, ти відступиш перед силою.

— Тобто агресія — це твоя відповідь життєвим випробуванням?! Але ж емоції бувають різними. Реалізовуватися можна інакше. Битися — це не вихід. Ти можеш відчути свою вищість через картини! — сердито відвернувся від неї Жар.

— Саме щоб почати малювати й піднятися над буденністю, потрібно пережити те, про що я говорила. І ніяк по-іншому.

— Ти надихаєшся насиллям… Це не може називатися мистецтвом, — похмуро опустив голову хлопець.

Він незадоволений. У його уяві вже склався образ піддослідної. Світлий образ талановитої, мудрої дівчинки… Тепер він може погодитися на що завгодно, тільки б не визнавати її темну сутність. Хіба він може припустити, що всередині неї живе монстр, який постійно її жере. Звідки йому знати про те, з чим я борюсь протягом тривалого часу, залишаючись із нею сам на сам! Звісно, знайомлячись, він сподівався, що його світла вистачить на двох, що з його появою Тася подобрішає й почне вірити в майбутнє. Хіба він зазирнув до неї в душу?

— А чим по-твоєму надихаються митці?! Ти думаєш, що вони саджають квіточки й рятують бабусь?! Та їм усім начхати на будь-кого з тих, хто не сприймає істину так, як вони! Митцеві важливо написати твір, намалювати пейзаж, зліпити скульптуру! І це єдине, чим вони долучаються до навколишнього світу. Розумієш? Єдине, що дозволяє лишатися живими.

Жар не хоче її розуміти. Він противиться всім серцем, хоча глибоко в душі усвідомлює, що вона має рацію.

— Біль — це рушій будь-яких подій! Якби не біль, Україна все ще була б частиною Росії. А мій біль? Саме він змінює моє «я» і, до речі, веде по життю. Якби не мій біль, ми б ніколи не опинилися з тобою там, де ми є зараз.

— А де ми є?

— Поруч. Ти в моєму житті. Хіба цього не досить?

Хлопець зітхнув і обійняв схвильовану недавніми подіями дівчину.

— Ти хоч комусь там заліпила?

— Двом. — Тася вдоволено посміхається й видихає дим. — Одному — кулаком по пиці, а другому — ногою під коліно.

10.02

Дім. Робота. Бар. Дім.

Такий класичний розпорядок дня середньостатистичного холостяка. І моєї пацієнтки.

Хоча раніше він був інший. Дім. Магазин. Дім. Але завдяки батькам з’явилася робота. А завдяки Жару — бар.

Він зустрічає її на сходах офіса. Тася вкрай апатична. Останніми днями монстри щосили гризуть їй душу.

Жар зі шкіри лізе, щоб розвеселити її. Чи принаймні привернути увагу.

— Хочеш, покажу прикольну штуку? — йому на думку спадає цікава ідея. Він навіть устає, щоб утілити задум у життя.

— Ні. — Пусті очі втомлені. Тася навіть не дивиться в його бік.

— Я все одно покажу.

Жар кудись зникає, і водночас вимикається музика в барі. Стає несподівано тихо. Відвідувачі говорять упівголоса, немов кожен з них саме цієї миті розповідає щось потаємне. Тиша гнітить.

Тася мимохіть починає спостерігати за відвідувачами. Вони всі різні й водночас подібні. Переймаються схожими проблемами, кожна з яких здається їм украй серйозною. Наприклад, дівчина за сусіднім столиком розлучається зі своїм хлопцем, плаче, розповідає деталі трагедії подрузі, а за рік, місяць, а може, й день вона освідчуватиметься в коханні зовсім іншому юнакові. А он та компанія за великим столом у кутку святкує день народження. Проте неозброєним оком помітно, що добряча частина гостей прийшла просто напитися, а решта, швидше за все, за рік забуде про існування цього іменинника, і він наступного року сидітиме тут уже з іншими людьми. Двоє дівчат з яскравим макіяжем біля бару, очевидно, прийшли сюди, щоб принагідно познайомитися з особами протилежної статі. Вони безсоромно пліткують про третю дівчину, яка прийшла разом з ними, а наразі кудись відлучилася.

Тишу несподівано прорізує гучний сплеск долонь.

Усі присутні повертають голови в напрямку звуку. Тася, звісно, теж. Крутить головою й помічає Жара, який стоїть біля телевізора, де показують кліпи без звуку.

Він підходить до неї, посміхаючись.

— Ефект ґави, — говорить, сідаючи навпроти неї.

Тасіта запитально підіймає брови. Його прийом спрацював.

Знову застугоніла музика в колонках.

— Це прийом для привернення уваги. — Він відпиває трохи соку. — Наша увага, по суті, розфокусована. Можливо, ти колись помічала, що коли хтось заходить до кімнати, ти мимохіть підіймаєш на нього очі, навіть знаючи, хто прийшов?

Трохи подумавши, Тася обережно хитнула головою.

— Цей прийом використовують публічні люди і вчителі. Привернути людську увагу не так вже й складно. Досить подати голос у тиші або, як щойно зробив я, сплеснути в долоні. Можна голосно засміятися чи, навпаки, схлипнути. Можна просто грюкнути дверима.

Тася задумливо перехиляє віскі.

— Тобто видати певний шум серед тиші?

— Не тільки. Кожна людина схильна співпереживати, їй також притаманна цікавість. Дізнавшись про чуже горе, зазвичай, люди прагнуть довідатися деталі. Саме на цих рисах людини базується ефект ґави.

— Тобто?

— Ну… — Жар задумався. — Візьмімо, наприклад, автомобільну аварію. Якісь дві машини зіткнулися на перехресті. Така подія точно зацікавить випадкових перехожих, вони скупчаться довкола. Чому? По-перше, зіграє свою роль природна допитливість, по-друге, як не сумно, люди люблять споглядати чуже горе. Сварки й похорони приваблюють навіть більше, ніж весілля. У цьому плані ми мало чим відрізняємося від середньовічних людей, які приходили подивитися на страту якогось нещасного. Люди насолоджуються чужою бідою. Розповідають одне одному про неї. Вихваляються, що бачили кров на склі чи зморщене обличчя мерця.

Тасіта хитає головою на знак згоди.

— Виходить: усі люди жорстокі? А як же тобі вдається залишатися таким добрим?

— Я знаю, як це працює, — посміхається. — А якщо щиро, просто колись спостерігав за ефектом ґави. У людей широко розплющуються очі, щелепа трохи провисає донизу, а брови зсуваються над переніссям. Бац! — Він плескає долонями перед обличчям пацієнтки. Тася сахається. — Вони всі опиняються в несподіваній ситуації. Усі персональні проблеми відходять на задній план. У людині прокидається глядач. І його вже не просто відволікти від подій. Він перетворюється на безпосереднього учасника. А я не хочу бути залученим у таку ситуацію й мати при цьому придуркуватий вигляд.

— Хм… — Тася трохи цікавиться психологією, але інформація для неї нова. Їй сподобалося, як Жар усе влаштував. І водночас її бентежить те, що вона поводиться, як більшість. — Потрібно боротися з такими речами всередині себе.

Жар посміхається ще ширше. Йому вдалося відволікти піддослідну від внутрішньої дисгармонії. Навіть монстри слухняно слухали його розповідь і на певний час залишили Тасіту в спокої.

11.02

Уперше за тиждень до Тасіти завітала Світлана Анатоліївна. Вона мала на диво свіжий вигляд: очі сяяли, а на вустах грала посмішка.

— Привіт, моя мила незаміжня нещасна працівнице нашої ідіотської фірми! — незвично радісно привіталася жінка.

Тася здивовано звела на неї очі й зняла окуляри.

— Щось трапилося?

— Ага! Сьогодні ми п’ємо!

— Ну, це… уже ввійшло в традицію… — стенула плечима дівчина.

— А знаєш, що ми питимемо?

Світлана Анатоліївна зручно вмостилася на стільці й дістала з сумочки шампанське.

— Ого! Є якийсь привід? — Тася дістала два бокали, які принесла сюди саме для таких випадків.

— Я зустріла чоловіка своєї мрії!

Вистрелив корок. На папери хлюпнула піна. Піддослідна поспішно прибрала їх зі столу.

— Уявляєш: познайомилася з високим сорокарічним мужчиною. А він виявився неодруженим, ще й із стабільною зарплатнею.

Тася іронічно змірила жінку поглядом. Її критичне мислення не дозволяло припустити, що така персона припаде до смаку описаному вище чоловіку. Ця жінка більше відповідала запитам середньостатистичного сантехніка чи механіка, чи когось іншого з таким же паскудним способом життя й такою ж непривабливою зовнішністю.

— І що, у вас усе серйозно? — Тасіта смакувала кисло-солодкий смак дешевого алкоголю, відчуваючи як шиплять бульбашки.

— Ще не знаю… Але завтра ми йдемо в ресторан! Ресторан! Ха! — Жінка зайшлася щасливим сміхом. — Та я ж у ресторані зроду не була! Відчуваю себе якоюсь героїнею серіалу.

Тася критично гмикнула.

— Що ж, поздоровляю із зародженням здорового суспільного осередку.

— Щось не… — Світлана Анатоліївна спохмурніла. — Що за суспільний осередок? І цей зверхній тон… Між іншим, кожна нормальна людина мріє про сім’ю. Хіба це не найголовніше в житті?

Еге ж. Мрія. Ще одна ідея, нав’язувана суспільством. До речі, дуже вдало поширюється телебаченням. Переглянь-но будь-який сучасний телесеріал. І одразу стане ясно, які нікчемні наші життя. Нам геть нічого не світить, якщо ми народилися не в багатій сім’ї. Ікони телебачення — жінки, які прагнуть вийти заміж за багатого плішивого старигана й більше ніколи нічого не робити. Нічим не краща ситуація з чоловіками: у серіалах вони зазвичай тупі матюкливі боягузи. Герої ж прагнуть або вдало одружитися, або привласнити дармові гроші. Людям щодень з екрана натякають на їхню дурість, а вони тільки сміються з цього, визнаючи власну неспроможність. Хіба можна в таких умовах повірити в себе як особистість? Навіщо створювати ці шаблони? Вони ж стають частиною нашого життя, частиною кожної особистості.

— Якщо ви справді бажаєте цього, то я рада за вас, — зітхнула Тася. — Просто мені складно зрозуміти подібне прагнення й утіху від такої дрібниці. Та й заміж я ніколи не хотіла…

В очах жінки зблиснули бісики.

Я одразу зрозуміла, що їй спало на думку. Вона вирішила, що Тасіта їй просто заздрить, оскільки сама незаміжня й живе власним коштом. Їй складно було уявити, що людина може насолоджуватися незалежністю. Для неї переваги, які має дівчина, — це недоліки дівування.

— О! Я згадала! Чотирнадцятого в нас буде вечірка на честь свята. Тут, на третьому поверсі. Явка обов’язкова. Наш пузань візьме на олівець, якщо хтось не прийде.

— Свято? — Тася наморщила чоло, намагаючись пригадати привід.

— Пф-ф! — розсміялася Світлана Анатоліївна. — У якому ти світі живеш? День усіх закоханих!

— А… Так от чому рожеві сердечка майорять у всіх крамницях…

Зустрівшись із Жаром після роботи, вона одразу сказала йому:

— Навіть не думай поздоровляти мене з тією дурницею, що буде в неділю! — Вона серйозно тицьнула йому пальцем у живіт. М’яка куртка спружинила.

— Я знав, що не варто, — засміявся й підійняв руки догори хлопець. — Ти в дечому таки передбачувана.

12.02

Треба зустрітися з батьками. Але дівчина ледве встає з ліжка. Вона вперше змусила себе спати до обіду. Заздалегідь попередила Жара, щоб той прийшов після третьої.

Одягнувшись, вона сідає навпроти полотна, задумливо розглядаючи майже завершений малюнок. Їй хотілося закінчити його сьогодні, до приходу Жара.

Я дочекатися не можу, коли її малюнки змінять кольори. Я хочу побачити ще щось, окрім сірого, чорного й білого. Та вона любить пітьму. Вона упивається темрявою всередині себе.

— Сьогодні ми їстимемо спагеті з італійського ресторанчика, — простягнув пакети Жар, щойно зайшов до квартири. — Нові вихідні — нова країна — нова страва.

— Жар… Мені сусідка сказала, що вчора ти дуже довго чекав мене на морозі. Це правда?

— Та… я просто забув, коли саме ти маєш повернутися. Тож випадково прийшов на годину раніше.

Дівчина мовчки пішла на кухню. Поставила пакети на стіл, а потім сіла на маленький диван, підібгавши під себе ноги.

— Розігрій.

Поки хлопець мив посуд і перекладав їжу на сковорідку, дівчина поволі курила цигарку, спостерігаючи за іскорками.

— Я раптом подумала, що жодного разу не чула, як ти граєш на бонго… — Вона помітила, що в пакетах лишилися якісь пляшки й дістала звідти вино й пиво. — Ого! Оце так… Хороше вино?

Жар завмер, його спина вирівнялася, але відповів він цілком спокійно:

— Невже тобі цікаво?

Піддослідна пропустила його запитання повз вуха, вона вже шукала штопор. Знайшла, закрутила його в корок, аж тут утрутився Жар. Хлопець відібрав у неї пляшку.

— Це до спагеті. — Він поставив вино на полицю над своєю головою. — Дуже хороше. Хочу, щоб ти оцінила смак, а не просто напилася.

Тася всілася назад на диванчик, ображено запалила другу цигарку.

— Не те щоб цікаво. Хіба що гра на ньому як різновид мистецтва. До того ж варто знати, хто мені прибирає дім і готує їсти. Раптом ти справжній талант? А я тебе нещадно експлуатую…

Хлопець гмикнув.

— Ти демонструєш очевидний прогрес. Я вже й не сподівався почути таке запитання.

— До речі, я не просто напиваюсь, — буркнула Тася. — Я прагну пройти черговий віраж у своєму житті. Але це дуже складно. Багато в чому пияцтво спричинив саме ти. Адже змусив мене малювати, а отже, й повернутися до того, чим я дуже давно не займалася. Ти не врахував, як це вплине на мою психіку. Поки не звикну — питиму. Звикну — питиму менше.

— Але все одно питимеш?

— Це питання варто було обговорити ще в день першої зустрічі. Але ти збив мене з пантелику своїм образом хатньої робітниці. Тому й прив’язувати тебе до себе не хотіла.

— А може, прив’язуватись?

Він поставив перед нею ароматну тарілку зі спагеті й нарешті налив вино в бокал.

— Я питиму. Мені подобається алкоголь. Старатимусь не впиватися. Але точно питиму. — Вона з цікавістю нахилилась над бокалом. Вино пахло смородиною.

— Може, тоді принаймні почнеш пити якісний алкоголь?

Тасіта й Жар зустрілися поглядами. У них був гарний настрій.

— Італійська кухня мені явно припала до смаку. — Вдоволено дівчина відкинулася на спинку дивана. У її руках мерехтів багрянцем бокал з вином. — А вино просто чудове! Ніколи в житті не куштувала такої смакоти.

— Я зіграю тобі на бонго. Завтра. — Жар також потихеньку тягнув червону рідину. На ньому був фартух у квітах.

Тася пішла в кімнату-студію, прихопивши з собою бокал. Настрій був просто неймовірним. Смачна їжа, чистий дім і ароматне вино сприяли цьому якнайкраще. Це тільки здається, що людина не помічає атмосфери навколо себе. Виявляється, упорядкованість побутових предметів і запах смачної їжі додають затишку не тільки житлу, але й душі.

Коли Жар одягнувся, щоб піти, вона простягнула йому кулачок. Він підставив під нього долоню. На пальці ліг металевий предмет. Хлопець побачив ключ і здивовано глянув на Тасіту.

— Щоб не мерз наступного разу. — Вона дивилася в підлогу, сховавши руки за спину. — Ти все одно тут майже живеш…

Він рвучко обійняв її і поцілував у щоку.

— Гей! Це чисто гуманність з мого боку й справедливість! Нічого більше. — Вона роздратовано видерлася з його обіймів. — Навіть не думай, що я до тебе якось по-особливому ставлюсь.

Коли він виходив, піддослідна додала:

— Я завтра пізно буду вдома. Маю святкувати з колегами ту фігню з шоколадом… Так що не приходь завтра.

13.02

Піддослідна довго не могла вирішити, що вдягнути. З одного боку, це вечірка, а з іншого, там буде начальник, колеги, вони розглядатимуть й оцінюватимуть її.

Свято починалося о п’ятій.

Їдучи на роботу в неділю, Тася задумалась про сенс такого дня. Її обурювало те, що іноземне свято закоханих більш популярне, ніж власне, українське. Чому на нього влаштовують масштабніші заходи, ніж на Івана Купала. Адже українське свято має власні цікаві традиції, до того ж припадає на теплий літній місяць. А значить, у молоді більше шансів знайти собі пару. Сьогодні ж закохані традиційно вітають свою половинку коробкою цукерок і квітами.

Вона дивилася у вікно й бачила чимало щасливих пар. Дівчата йшли з квітами, хлопці — з пакунками й подарунками. Але серед усієї цієї пристойної вакханалії траплялися й сумні дівчата, які болісно спостерігали за тими, хто йшов у парі. І п’яні хлопці, які ходили ватагами. Було ясно, що в них також нікого немає і вони сприймають свято, як чудовий привід для гульбища. Дивлячись на осяйних, усміхнених дівчат, Тасіта теж відчула, як щось стислося всередині.

Звісно, вона не шукала привід, щоб напитися, але вирішила сьогодні хильнути через відсутність тепла в душі.

Зала на третьому поверсі була прикрашена рожевими стрічками й надутими повітряними кульками. Людей було небагато: декілька сімейних пар, самотні молоді люди, підстаркуваті чоловіки й жінки.

— Тасю! — З кінця зали загукала Світлана Анатоліївна. Вона стояла біля столу з випивкою. — Ну? Як тобі? — Вона простягнула дівчині бокал шампанського.

— Якось надто… яскраво. — Дівчина розглядала оточення, намагаючись знайти хоч когось, хто був би цікавим. — І дещо роблено, нещиро. Тут веселяться тільки начальник зі своєю дружиною і он той чоловік, який під’їдає з чужої тарілки.

Жінка пирхнула.

— Так ти думаєш: ми тут для того, щоб приємно провести час? Ха! Це ідея нашого вельмишановного пузаня — об’єднати колектив. З усіма цими людьми, працюючи щоденно в різних кабінетах, ми ніколи ніде не пересічемося, окрім такого зібрання. А він плекає ідею колективізму. Він у нас, бачте, комуніст. Уважає, що його раби мають бути дружними, віддаючи найкращі роки свого життя на цю всю…

Піддослідна злегка прикрила долонею її рот. До них підійшов начальник. На диво життєрадісний і без плям поту на сорочці. Поздоровив їх зі святом і дав кожній по цукерці.

— От тобі й милостиня… — гмикнула жінка, розгортаючи фантик.

— Ого! А це ще що?! Чому він носить шпильки?! — Тася витріщилася на комір начальника. — І на тій жінці? І на тій…

— А… Не сердься. Я їм розповіла про талісман. Те, що ти мені говорила. Не втрималася, бо ж вони думали, що я якась вулична ота… ну, як оці… Як ота твоя клієнтка з фіолетовим волоссям. Довелося пояснювати, що я нормальна.

Дівчина ледь стрималася від реготу. Людська природа не може не вражати. Суспільство не сприймає шпильки у вигляді естетичної прикраси, зате їм подобається вірити в злі чари, від яких вони захищають. Ну і хто з них нормальний? До речі, саме сьогодні вона не пришпилила цей аксесуар до власної сорочки.

— Як пройшла твоя зустріч у ресторані? — Тася побачила салат із крабовими паличками й наклала собі в тарілку. Спробувала й одразу відставила вбік. Жар устиг її розбалувати смачною домашньою їжею.

— А… Та він не прийшов. У нього була якась запара на роботі. — Світлана Анатоліївна гикнула. — Здається, ми з тобою перейшли з коньяку на шампанське… Це прогрес, як ти думаєш?

Тася співчутливо поглянула на неї. Усе та ж огидна рожева помада, вії злиплися від дешевої чорної туші. Як вона могла припустити, що може зацікавити пристойного чоловіка? Розглядаючи Світлану Анатоліївну, дівчина раптом зрозуміла: та близька до істерики. Свято тільки починалося, а колега вже була п’яна.

— Не переймайся. Зосередься краще на собі.

Світлана Анатоліївна знову гикнула й підлила собі шампанського.

— Я, на відміну від тебе, не малюю й не витрачаю час на жодні нісенітниці…

— А я не про це. Сходи в перукарню, на масаж, у солярій, спортклуб. Там буває цікаво, і тобі не завадить розвіятися.

— Н-да… А що! Ти права! Завтра ж піду в… солярій! Засмагатиму, а потім піду на фітнес. — Засміялася. Але що це? Її щоками текли сльози.

Дівчина зітхнула й обійняла колегу.

Те, чого так прагнула Світлана, було в неї, у Тасіти, але вона ставилася до того, як до непотребу. Перед очима піддослідної постав образ турботливого Жара у фартуху на її кухні. Чомусь стало сумно. Що не кажи, а вона теж людина. Вона потроху прикипала до хлопця.

Після вечірки вона поверталася додому в напівпустому тролейбусі. У вухах бриніло щось романтично-мелодичне, на вулицях усе ще ходили щасливі (і просто п’яні) люди. Її монстри завмерли, не знаючи, як реагувати на нові емоції.

Десята година ночі, Тася роззувається, знімає пальто, відчиняє двері до кімнати…

— Я знаю, ти просила не вітати… Але я подумав, що від смачної їжі й гарного вина ти не відмовишся. — Жар сором’язливо посміхнувся й простягнув їй букет червоних троянд. — До того ж я обіцяв тобі зіграти сьогодні…

На підлозі лежала розстелена ковдра, довкола якої сяяли маленькі свічки. Такий імпровізований стіл укрили тарілки з різними стравами. На хлопцеві була чорна сорочка. Волосся він зібрав у високий хвіст. Елегантний і водночас такий домашній, він узяв до рук бонго, що лежало на дивані за його спиною.

Тася поклала сумку коло дверей і, підійшовши впритул до Жара, поклала голову на його плече.

— Дякую…

14.02

Я помічаю дещо, чого не було раніше. Хоча й зараз час від часу Тася переживає депресивні стани, але виходить з них вона значно швидше й потому має менш спустошений вигляд, ніж раніше. Тепер, коли її охоплює апатія, вона стає до мольберта і я бачу, що їй стає краще. Я відчуваю, як у неї вливається світло.

На роботі вона стала ввічливішою з клієнтами, більш прихильно ставиться до Світлани Анатоліївни, менше дратується з Жаром.

— Знаєш, я думала ти мене ненавидиш. І я для тебе тільки товариш по чарці. А вчора ти мені так допомогла. — Жінка радісно простягає дівчині пляшку з соком.

Тася здивовано витріщається на неї.

— От, вирішила проекспериментувати. Це викрутка.

— Я тебе не ненавиджу, але треба визнати, ти мене трохи бісиш, — спокійно говорить Тася, дегустуючи принесений напій. Це був апельсиновий сік з горілкою.

— Правда? — сміється. — І чим же?

— Для свого віку ти вкрай мало досягла. І тебе це не турбує. Можна ж було б уже стільки всього зробити. А ти не хочеш нічого вчитися. І, можу посперечатися, давно не брала книжку до рук. Ігноруєш шанси, які дає тобі доля…

— Які шанси?

— Ти розумна. Не страждаєш психологічними розладами, без зовнішніх вад. Ти легко можеш розвинути власні здібності. А натомість нехтуєш такою можливістю.

— Ну… з книгами ти вгадала. Максимум, що я читаю, — це програма телепередач. Та хіба за цим можна судити людину? До того ж… ну що зміниться, якщо я щось почитаю чи підучусь. Що далі? Куди я піду з цим багажем?

— Заміж, — чмихнула Тасіта. — Розумієш, чоловіки страшенно люблять розумних жінок. Хоча вони й стверджують, що їм подобаються дурненькі. Але одружуються вони з розумними. Принаймні та категорія чоловіків, яка тебе цікавить. А знаєш чому?

— Чому? — Світлана Анатоліївна справді зацікавлено зосереджується.

— Тому що вони як діти. Не знаю, якими чоловіки були раніше, коли їхнім вихованням займалися чоловіки. Але сучасне покоління, випещене жінками, просто обожнює жіночок-матусь. Не всі, звісно, але більшість. Чоловіки потребують більше уваги, аніж жінки. Тому, обираючи дружину, вони, як правило, шукають не просто опору, а й жінку, яка могла б їм допомогти у справі, якою займаються.

— Отакої… Ніколи б не подумала. — Світлана Анатоліївна припадає губами до пляшки і занурюється в думки. — І що б ти порадила почитати?

— Класику. Будь-яку класику.

— І що, якщо я прочитаю що-небудь, то я не біситиму тебе?

— Біситимеш, — зверхньо посміхається дівчина. — Але трохи менше. А от поважатиму я тебе значно більше. Тому що почати щось робити у твоєму віці складно. Потрібно було значно раніше включити мозок. А зараз тобі буде вкрай складно. Ти відволікатимешся на телепередачі, гарячково кидатимешся прибирати в будинку чи готувати — тільки б не вмикати голову. Але, коли ти перейдеш певний рубіж і зміниш власний світогляд, ти зрозумієш, як це класно.

— Класно?

— Я маю на увазі думати. Тяжко, інколи гнітюче, але… І своїм дітям допоможеш значно більше, якщо вмітимеш мислити.

— Дітям… — Жінка мрійливо посміхається.

Коли виходить, кидає на останок:

— Ти теж мене бісиш.

— Чим?

— Своєю зарозумілістю. Самовпевненістю. Упертістю.

Піддослідна погоджується.

— Але… тепер я розумію, що ти маєш на увазі. Я спробую.

15.02

Привиди минулого не покидають мою піддослідну. Вона весь час згадує те, що згадувати не варто. Це сповільнює її переродження.

— Привіт. — Хлопець солодко посміхається.

Тасіта сидить за столиком, зануривши пальці у волосся. Вона повільно підводить погляд на відвідувача й здивовано завмирає.

— Ого! Що ти тут забув?

На стілець опускається чорнявий хлопець років двадцяти п’яти. Розхристаний і веселий.

— Та от… Дізнався, де ти працюєш.

Це Вален. Хлопець, з яким вона колись зустрічалася майже три роки. У них було чимало спільних захоплень. Вони прагнули разом змінити світ. Найбільше своїх картин Тася намалювала, саме коли була з ним. Але стосунки вичерпалися. Зараз вона не могла навіть пригадати, коли бачила його востаннє. Одразу після розставання він зник з її життя.

Тася дивиться трохи насторожено. Навіть вороже. Вален ніколи не приходив просто так. У їхній парі саме він любив її. Любив дужче за власне життя.

— І що?

— Ти не рада мене бачити? — Він самовпевнено зиркає на неї, беручи в руки олівець, що лежить скраю на її столі.

— Ні.

— І не жалкуєш за минулим? — вертить його в руках. Насмішкувато поглядає.

— Інколи. Але те саме можна сказати про всіх колишніх. — Вона дістає з шафки пляшку вина.

— Але за мною ти ж сумуєш особливо, правда?

— Не лукав. Чого тобі треба? — п’є великими ковтками солодке рожеве.

Він раптом рвучко хапає її за руку, перехилившись через увесь стіл. Тася заледве не впускає пляшку. Очі Валена опиняються навпроти її очей. У нього чорні очі. Зовсім чорні. Їй вони дуже подобаються.

— Тебе. Ти ж знала, що я повернусь? — у його чорних очах стрибають божевільні бісики. Але піддослідна цілком спокійно сприймає його вибрик.

— Відпусти. Я можу покликати охорону, і тебе звідси викинуть.

Він несподівано заспокоюється й повільно сідає на стілець.

— Ти сказала, щоб я приходив, коли чогось досягну. Я досяг.

Устає й повертається спиною до неї.

— Якщо не прийдеш цієї суботи до театру, я тебе знайду й буде лихо. Ти мене знаєш. Мій виступ починається о шостій. Не забудь.

Після того як він іде, Тасіта випиває всю пляшку вина, не зважаючи на клієнтів.

Причина розставання? Вона не пам’ятає, чому їхні стосунки розпалися. Вона тоді була геть п’яна й зла. Вален був творчою особистістю, занадто творчою. Він мав гарний голос й непогано танцював, умів грати на гітарі, багато читав. Але був дуже неврівноваженим. Постійність? То було не для нього. Але в коханні… Він закохався в Тасіту вперше у своєму житті. Уперше і востаннє. Вона відповіла йому взаємністю. Але він так швидко змінювався, що незабаром став зовсім іншим. Чужим. Проте не це стало причиною розлуки. Що ж? Вона не пам’ятає.

Прийшовши додому, вона вмикає відео із записом Нового року, який вони зустрічали разом. Безмежно щасливий Новий рік. Стосунки Валена з Тасею були майже пограничними. Вони віддавалися одне одному немов дикі звірі. Власне, вони й жили у своєму вимріяному світі. Вален затято його охороняв, він навіть намагався обмежити спілкування піддослідної з іншими людьми. Через це вони часто сварилися. Узагалі їхні стосунки були вкрай пристрасними: з гарячим сексом, бійками, ненавистю й божевіллям. Він надихав її, а вона віддавалася йому. Такі стосунки залишають багато спогадів, але зазвичай украй виснажують. До них не повертаються. Тому що люди дорослішають, розумнішають, угамовуються, стають розсудливими. Вален уже тоді хотів сім’ю. Її не хотіла Тасіта. Навідріз.

Жити минулим — це різновид психологічної стагнації. Людина немов зависає в певному проміжку часу й не має змоги будувати подальше життя. Емоції, спогади, мрії — це через них Тася не могла ввійти в real time. Через це її полотна й залишалися незакінченими.

Тасіта все ще боялася майбутнього, відмовлялася жити сьогоденням й шукати нові мрії. Їй легше було залишатися з примарами пройдешнього. Бо там близькими й зрозумілими були навіть біль, морок, безсилля. Адже вони — це осягнута територія. Вона впивалася власними внутрішніми монстрами. Вона поверталася до них, тому що модель поведінки з ними була зрозумілою. Вона поверталася до Валена, бо знала його.

Найчастіше ми прагнемо проаналізувати те, що нам не вдалося. Тисячі разів прокручуємо в голові невдачу. Але чи воно того варте? Хіба слід повертатися думками в минуле, а не діяти натомість. Не думати про те, як по-іншому це могло статися, а просто брати ситуацію під контроль. Силуватися ще і ще.

Піддослідна все ще не готова поставити крапку. Вона усвідомлює: не варто повертатися в стосунки, що віджили своє. Там їй немає місця, там бракує того, чого вона бажає насправді. Але щоб цей етап її життя нарешті завершився і вона могла рухатися далі, їй треба піти до театру. Вона мусить урешті-решт поставити крапку, якщо не зробила цього раніше.

У житті Тасі було двоє людей, яких вона не може забути. Це Вален і Віра. А зараз через них для милого відданого Жара в її серці немає місця, його просто не залишилося. Вона мусить звільнити хоча б його частину.

Стосунки з Валеном підштовхнули її до рішення більше не закохуватися й не закохувати. Тепер їй не потрібен ніхто. Їй добре на самоті. Їй хо′роше зі своїми незакінченими полотнами, ненависною роботою та пляшкою вина. І спогадами…

16.02

Тасіта з нетерпінням поглядає на годинник. Сьогоднішній робочий день тягнеться особливо довго. Був лишень один клієнт. Та й той виявився настільки нецікавим, що вона упоралася з ним за двадцять хвилин. І Світлана Анатоліївна не заходить. Запаси алкоголю в її шафці вичерпалися. Навіть цигарки закінчилися: так часто виходила до курилки.

Настрій псується все дужче. Їй хочеться малювати, а відсутність змоги нервує. Робити ж замальовки на серветках й аркушах формату А4 вже набридло. Тася не любить марнувати сили на такий дріб’язок, адже ще жодного разу не змогла примусити себе перенести на полотно те, що було намальовано на якомусь папірці.

За десять шоста. У двері хтось стукає й заходить.

— Жар?

Дівчина аж підскакує від здивування.

— Там холодно, — бентежиться хлопець. — Давай збирайся. Хто там дізнається, що ти пішла раніше.

Уже за півгодини вони сидять в улюбленому барі.

— Я думала, сьогодні збожеволію. — Дівчина з насолодою п’є холодне пиво. — З клієнтів був лише один хлопець із червоним дипломом, якому я одразу дала направлення за спеціальністю.

— Мені здається, тобі час звільнятися. Це не твоє місце. — Жар посьорбує каву. Дівчина задумується: вона не пам’ятає, щоб він хоч колись пив спиртне.

— Н-да? А де ж моє? За мольбертом? Я ще не створила того, чим справді могла б пишатися.

— Працюватимеш там — і не створиш, — спокійно заперечує хлопець.

Дівчина стенає плечима.

— Проблема сучасного суспільства полягає в тому, що ніхто не дослухається свого серця. Не чує дзвінкий чистий голос внутрішнього «я». А йому несила пробитися крізь жир і хіть тіла. Відома фраза «У тобі немає нічого святого» не зовсім правильна. Це святе є в кожному, але ми чомусь намагаємось зректися його й заповнити порожнечу, що залишається сексом, випивкою, їжею, буденними проблемами.

— Гей! — Тася ніжно цілує кухоль з пивом.

Жар заздрісно кидає ревнивий погляд на предмет такої уваги.

— Так от… Коли дитина каже, що вона бажає стати лікарем, учителем, пілотом, вона не сумнівається. Вона свято вірить, що, коли виросте, справді працюватиме за цією професією. Так їй підказує серце, ще не зашорене дорослими дурницями. З віком ми забуваємо мрію й ту впевненість, витрачаємо чимало енергії на те, чим наша душа воліє не займатися, обурюємось, що в нас нічого не виходить…

— І тоді ми відчуваємо, як щемить у грудях, — пошепки додає Тасіта.

Зараз вона здається старшою. Зморшки на чолі та біля очей стали чіткішими, мішки під очима — більшими, очі — сумнішими.

— Але ж зараз менше? — Він бере її за руку й тепло посміхається.

— Менше… Але буває накочується. — Тася зітхає. — Я відчуваю, що поступово відроджуюся, руки згадують, як тримати пензлик, голова — як мріяти. А серце вчиться заново все відчувати. Болісний процес. Але я впевнена: він закінчиться успішно. Тепер упевнена. Я не хочу стати невдахою.

Вона згадує Валена. Невже він і справді чогось досяг? Невже він нарешті проявив себе? Так швидко? Піддослідна мусить обов’язково потрапити в той театр. Він дослухався свого серця.

— Так, як і ти… — бурмоче собі під носа дівчина, дивлячись на Жара.

— Як я?

— Ти навіть більше: геть не сумніваєшся у виборі свого серця. Простуєш тим шляхом, який вважаєш правильним. Слухаєш свою мрію. І ти щасливий. І талановитий.

Жар був неймовірно талановитий. Вона надовго запам’ятає його: розпущене волосся, нависле на обличчя, трохи згорблена фігура в мерехтливих тінях від свічок… Це заворожувало. У нього був чудовий, проникливий голос, що бився в ритмі з бонго. А тексти нагадували проповідь. Він говорив про унікальність кожного, про проблеми суспільства, про любов до всього живого. У нього не було пісень про кохання. І це їй подобалося. Він був не просто музикантом, він говорив саме про те, про що зазвичай або замовчують, або навіть не думають. Пісні ж про кохання нині чутно скрізь, ними торгує кожний зустрічний. Задля отримання швидких прибутків пишуть абсолютно не чуттєві, беземоційні, безглузді тексти… про любов.

— Я теж інколи сумніваюся. — Його очі стають сумними. — Жити так, як я, складно. Хочеться бути впевненим у своєму майбутньому. Мати гарантії, стабільність, спокій. Але коли я сідаю грати, сумніви відходять — я розумію, що все роблю правильно. І заспокоююсь.

Тася осміхається.

— Мені б твою віру…

17.02

Жертовність. Тася весь час думає про неї. На що вона готова заради того, що підказує їй серце? І чи готова?

Мало хто знає ціну жертовності. Адже щоб здійснити мрію, треба відмовитися від однаковості соціуму, позбутися страху, певною мірою стати мазохістом. Шлях до мрії часто лежить через біль, бій, страх, самотність. Такі жертви лякають, тому переважна більшість людей відмовляються від мрії, змиряються, заспокоюються, зливаються з натовпом. Тася бачила це не раз і не може дозволити собі вчинити так само. Ще зі школи вона навчилася боротися за свої переконання. За свою відмінність. І це ой як не просто. За ту боротьбу вона розплачується нинішніми депресіями, психологічною неврівноваженістю, зривами. Однак хіба можна сказати, що вона зробила все, щоб іти за покликом серця? Це були тільки перші кроки, а значить і біль, якого вона зазнала, — це тільки дещиця.

До кабінету заходить жінка.

— Доброго дня. — Самовпевнена, років сорока, у діловому костюмі. — Мене звати Анастасія Вікторівна. Я секретар нашого директора. — Вона ніяк не реагує на простягнуту Тасину руку, просто відразу опускається в крісло.

Дівчина мовчки дякує долі за те, що досі не відкоркувала пляшку з вином, яка звично стоїть у неї під ногами.

— Я прийшла перевірити вашу роботу, переглянути документацію.

Піддослідна стенає плечима й дістає папери. Її дратує надумана звітність. Підіймаючись, випадково перекидає пляшку. Та викочується прямо під ноги суворій жінці. Тася затамовує подих.

— Це що таке? П’єте на робочому місці? — похмуро піднімає пляшку з підлоги.

— Та ні, це просто вдячний клієнт приходив… — викручується піддослідна, відчуваючи, як її тіпає через те, що змушена виправдовуватися.

— Значить, хабар? — чи то запитально, чи то ствердно констатує Анастасія Вікторівна.

— Ні. Та ви що? Я не беру хабарів, — обурюється дівчина.

— Ну… Це не моя справа. Після роботи можете робити все, що вам заманеться. Але пити у вашому віці, я б не радила. Це може погано скінчитися. — Вона, зморщившись, ставить пляшку на стіл. — Нам потрібен здоровий колектив.

— Здоровий? — здивовано дивиться на неї Тасіта.

— Ви подаєте поганий приклад іншим. Це шкодить інтересам фірми.

Тася з огидою змірює її очима. Бездоганний екземпляр для демонстрації дрес-коду: волосся зібране в тугий пучок, брюки до половини підбора, сухі, міцно стиснуті губи, вицвілі байдужі очі. Вона нагадує мерця, від неї тхне нафталінним минулим… чимось совковим. Тася відзначає, що такі ж відчуття викликає в неї сусідка, якій вона час від часу купує цигарки.

Це покоління виховане на колективізмі. Їх дратує будь-хто інакший. Таких вони будь-що прагнутимуть розчавити… або засмоктати до безликої сірої маси. Покоління, для якого творча людина — нероба, зіпсута деталь загального механізму. Вони впевнено стверджують, що за ухиляння від роботи треба штрафувати. Так їх привчили, це втовкмачено в їхні голови.

Тасіта ж не вміє працювати системно. Вона ненавидить слово «колектив». І натовпу ще жодного разу не вдавалося підім’яти її під себе, стандартизувати, затягнути в рутину. Інколи ставалося навпаки, згадати хоча б її «талісман від зурочення», що несподівано з’явився на комірцях майже всіх працівників фірми. Тасіта бачить в очах своєї гості стадний інстинкт, страх перед усім новим, відмінним. Ця Анастасія Вікторівна, не задумуючись знищить кожного, хто вирізнятиметься серед натовпу.

— У них є власна голова на плечах, — сухо відповідає дівчина, подаючи папери.

— А ще деякі голови варто стинати. — Їхні очі на мить зустрічаються. Жінка майже відразу переводить погляд на документи.

Тяжко. Саме це й підштовхує її до звільнення. Щойно вона буде готова…

Але, як на мене, вона занадто довго готується. У ній усе ще сидить страх. Навіть перед цією жінкою, яку вона зневажає всім серцем.

На думку Тасіти, задля одного талановитого інакомислячого індивіда можна загубити сотні тих, хто не здатен залишити відбиток в історії.

Серед перших вона б спалила на вогнищі Анастасію Вікторівну.

А ще Тася відзначає, що ці «ходячі мерці», як правило, не дивляться у вічі іншій людині. Не можуть дивитися, відводять погляд, коли випадково зустрічаються з чиїмись очима. Немов їм соромно, чи з їхнім співрозмовником щось не так. Хто знає? Може, таким чином відтворюється генетично отримана інформація про прабабцю, яка заклала прапрадідуся кадебівцю. Бояться говорити.

Інколи піддослідній здається, що для змін потрібно принести жертву, мають статися чиїсь смерті. Вона сама готова померти, аби тільки щось змінилося.

— У вас усе добре з документами. Але про випивку я повідомлю.

Тася кривиться і, коли жінка залишає кімнату, кидає в пустку:

— Краще розкажи йому про коньяк у його власній шафі.

Алкоголізм — це теж пережиток совка. Зараз це навіть не дивує. Це факт. Якби люди жили в нормальній країні, з нормальними умовами життя, мали нормальну психіку, то й пили б відповідно менше.

18.02

З самого ранку піддослідна засмучена. Очі блищать від стримуваних сліз. Це вкрай незвично й геть не притаманно їй. Я просто гублюся у здогадках. Поганий сон? Вплив учорашньої розмови з секретарем? Ще один напад відчаю.

На роботі вона квола, похмура. Дивиться на клієнтів з розпачем.

Я ще довго думала б, що сталося, якби не телефонний дзвінок.

— Слухаю?

— Привітики, — телефонує її давній друг Ігор, з яким вона не спілкується вже чотири роки поспіль. — Як ти там? Як твої справи?

— Працюю… — Тасіта несподівано пожвавлюється.

— Пам’ятаєш, який сьогодні день?

— Так. Роковини смерті Єгора Лєтова…

Он воно що. Тепер причина її настрою очевидна. Вона сумує через смерть відомого співака, російського бунтаря й філософа, панка — Єгора Лєтова.

І що з того, що вона припинила спілкуватися з тією компанією, до якої належить цей друг? Деякі речі завжди поєднуватимуть їх. У тому товаристві їй було добре, вона чимало малювала. А найбільше її надихали походи, намети, пісні під гітару, безсонні ночі, гуляння, пристрасті. Саме тоді вона вирішила стати відомою художницею.

Саме там вона познайомилась із Валеном. І розлучилася з ним. І майже відразу зустріла Віру.

Ледь дочекавшись вечора, вона поспішає до Ігоря додому. Цей хлопець був для неї ніби старший брат. Він опікувався нею, захищав і досі сподівався, що вона повернеться, знову почне спілкуватися з усім товариством. Це був уже зрілий тридцятирічний чоловік, який ніяк не міг подорослішати. Правду кажуть, якщо ти справді чимось захоплений, то не можеш це покинути. Для Ігоря такою справою став панк. Для нього він був не стільки музикою, протестом, зовнішньою атрибутикою, скільки поривом звільнитися від пут, стати чесним із собою й оточенням, відстояти власну думку.

І хоча піддослідна більше не фарбує волосся в зелений колір, не носить шкіряних браслетів, не буває в компаніях такого штибу, але вона ще так само, як і раніше, слухає ту музику, плекає в душі вільнолюбство. Проте, правду кажучи, її рідко розуміли навіть у тому товаристві. Вона ніколи не віддавалася панку цілковито. Її цікавило все. Подобалася різна музика: джаз, блюз, реп, регі, фолк… Тася завжди була в пошуках…

Старі знайомі зустрічають її дуже тепло: обіймають, цілують, цікавляться її життям, творчістю. На вечірці вдосталь горілки, пива, портвейну. Усі палять у кімнаті. Настрій невеселий.

Кімнатою ллється звук акустичної гітари: звучить одна з пісень Лєтова.

Тасіта забирається в крісло, поряд з нею на підлокітнику примощується Ігор.

— Ну то як ти? Чим займаєшся? — Вона цокає своєю літровою пляшкою об його.

— Та… на тому ж місці. Працюю будівельником, — сумно посміхається хлопець. У нього виголені скроні й скупий жмуток волосся, заправлений за вухо.

— Невже? Стільки років минуло, й нічого не змінилося?

— Ти змінилася, — сміється. — Носиш костюм? Серйозно?

— Я працюю у фірмі. Повинна мати солідний вигляд. — Вона трохи подається вперед. — А як поживають твої пісні?

Ігор був навдивовижу талановитим музикантом і поетом. Тасіта завжди думала, що він прославиться. Тим паче з його яскравою зовнішністю, не гіршою, ніж у найрозкрученіших зірок.

— Та… Уже близько трьох років не пишу. Та й коли? Дім, робота, вечірки. В принципі, як і всі ми… — Він махає рукою в бік компанії, яка зібралася до гітари й сумно виводить пісню. — Та й ти, мабуть, більше не малюєш.

— Та ні. От недавно знову почала, — заперечливо хитає головою Тасіта.

Вона переводить погляд на колишніх друзів, і їй стає боляче. Більшість серед них мали талант. Принаймні вона так вважала. Це були непересічні особистості, яких мало. Кожен мав голову на плечах. Нехай хтось із них не закінчив університет, але це не заважало їм мати широкий світогляд. Може, вони й працювали на повсякденних роботах, пиячили, мали дивний вигляд, але, усупереч всьому, багато читали, прагнули осягнути цей світ, а інколи навіть займалися творчістю.

Піддослідна розчарована.

Тяжко дивитися на людей, які колись були твоїми друзями. Та ще тяжче розуміти, що вони загрузли в буденності, незважаючи на здібності, якими наділені. Жаль. Уперше серед цих людей Тасіта відчуває свою вищість. Вона займалася саморозвитком. Читала. Вивчала різні сфери науки. Малювала. А вони… залишилися такими ж, якими вона їх знала у свої вісімнадцять.

Додому вона повертається заплаканою. Їй болить, бо світ утратив великого митця, так і не дізнавшись про нього, їй боляче розуміти, що люди з гігантським потенціалом забули те, про що мріяли.

Водночас вона відчуває в собі щось таке, чим вона просто прикута до мольберта.

— Знаєш, чим вимірюється людська сила? — запитує мене вже вдома. — Вона вимірюється рішучістю. Поривом, який визначає, на що ти здатен. Що можеш витерпіти й проігнорувати. Це і є твоя внутрішня сила.

Тасіта стає перед полотном і притискується до нього всім тілом, обіймає свій ескіз.

— Я готова мінятися.

У минулому поставлено ще дві крапки.

19.02

Піддослідна мляво ходить квартирою, торохтить порожніми пляшками з-під пива. У горлі страшенно пересохло, а всередині відчуття вивернутих нутрощів. До того ж почалися критичні дні, що тільки загострюють її й без того невеселий стан.

— Лайно! — Вона похмуро кидає порожньою пляшкою в стіну.

Цієї миті лунає дзвінок у двері.

— А… це ти… — говорить Тася, відчинивши двері.

Жар на секунду завмирає.

— Ти, може, вдягнешся?

Тасіта дивиться на себе й розуміє, що на ній лише труси. Вона трохи бентежиться, а потім махає рукою.

Жар навіть не червоніє. Він доволі спокійно розглядає її фігуру.

— Тобі не завадило б підкачати сідниці, — спокійно виносить вердикт хлопець.

— А тобі не завадило б заткнутися. — Вона смачно потягується. — Ти пиво приніс?

— Ні. Справді. Тобі потрібно зайнятися спортом.

— Пиво?

— Сушить? Ти хоч сама?

— Пиво! — Вона роздратовано зиркає на нього.

— Мені не подобається твоя поведінка. Ти мене не просиш, а наказуєш. — Жар несподівано зупиняється перед нею й суворо дивиться в очі.

— Ти сам записався в хатні робітниці. — Її очі зовсім порожні.

Я можу тільки уявити, що бачить перед собою хлопець. Брудна кімната, закидана пляшками різних калібрів, скуйовджена дівчина, від якої відгонить перегаром і яка повністю ігнорує його єство. Чоловічу сутність.

— Знаєш… — Він підносить угору палець, а потім різко опускає його. — Та пішла ти…

Він розвертається й виходить геть.

Піддослідна грюкає дверима.

— Та кому ти потрібен?! — Монстри лізуть нагору.

Вона ще довго рачкує на кухні, доки не знаходить недопите вино.

Напад мороку. Тасіта заходить до кімнати й відчуває несамовиту відразу до картин. До себе. Намагається взяти себе в руки.

Пальці торкаються пензлика… Але нічого не відбувається. Вона стоїть гола, немічна перед картиною, над якою працювала останні тижні. Ще недавно вона була натхненна. Але зараз нічого цього немає.

У кімнаті суцільна тиша. Рука, яка тримає пензлик, тремтить і не наближається до полотна. Що в її душі? Темрява, ненависть, огида, злоба. Не з такими почуттями потрібно ставати до малювання.

Тася навіть не чує, що скрипнули двері: її охопило божевілля й вона з криком кидається на картину… Але хтось зупиняє її…

Жар міцно притискає дівчину до себе… Вона б’ється в його руках, виривається, гарчить…

Заспокоюється так само швидко, як і виходить із себе. Її руки обвисають, пензлик котиться на підлогу. Вона втомлено затуляє обличчя долонями.

— Пусти… Пусти й забирайся геть… — майже стогне. — Ти поняття не маєш, з чим зв’язався…

— Мені байдуже. Я не піду.

Тася відштовхує його.

— Я ношу в собі всі можливі гріхи! — Вона кричить, роздирає свої руки, груди. — Я весь час переживаю апатію! Я часто зриваюся на гнів! Я вивищуюся над іншими й водночас падаю в таку безодню, куди дехто боїться навіть зазирнути! Я чортзна-скільки їм і займаюся сексом без розбору! Я потребую тебе, але відвертаюсь через свою гордість! Я жадібна до всього, що тільки існує в цьому житті! Ти… такий чистий і добрий, а я уособлюю тільки зло!

Жару кривить обличчя біль. Тася опускається на коліна й згортається калачиком на підлозі. Він обережно кладе їй руку на плече. Потім лягає поруч і обіймає.

— У будь-кого є гріхи. Просто інші їх старанно приховують, — говорить їй, перебираючи довге волосся. — І я також. Я борюся з ними кожного дня. Ти усвідомлюєш власну гріховність, як ніхто. Тому що, незважаючи ні на що, ти чутлива, добра, талановита. Я бачу світло в тобі. Я пішов тільки тому, що мені боляче бачити тебе такою. Неохайною, охопленою власним болем, байдужою…

Тася дивиться йому в обличчя. На віях тремтять сльози.

— Мною теж керувала гординя. Але я зумів опанувати себе. І ти зможеш. — Він зболено посміхається.

Піддослідна глибоко вражена побаченим минулої ночі. Вона сумнівається, що в неї щось вийде. Чому має вийти в неї, якщо не вийшло в інших?

Проте ось зараз поряд з нею людина, у якої і справді все вийшло. Треба боротися. Усупереч постійним переживанням.

— Пробач мені…

Цього дня вона малює, як ніколи досі.

Тасіта забуває про театр, який має відвідати сьогодні. Вона забуває поставити крапку. Але знаходить у собі сили. Резерви, які не використовувала протягом років.

20.02

— Я сьогодні не малюватиму. — Тася, повністю одягнена, зустрічає цими словами Жара.

— А що робитимеш?

— Ми робитимемо. — Посміхається й бере його за руку, не пускаючи в дім. — Ми підемо гуляти. Сьогодні на диво гарна погода…

Справді. За тривалий час сонце вперше з’явилося з хмар. На вулиці стало тепло, і Тася вирішила вилізти зі свого темного житла.

— Але ми гулятимемо по-моєму. І май на увазі: я не приймаю заперечень.

Вони виходять з під’їзду, тримаючись за руки. Піддослідна примружує очі від блиску снігу, світла, сонця.

Вона відчуває, що очистилася. Добро, яке жило в Жарові, передалося її душі.

Я знаю, це тепло здолало більшість її внутрішніх монстрів. Серед них — страх бути нереалізованою. Тепер вона налаштована все змінити. Адже не дарма вона вважає себе кращою за інших. Не їй до них рівнятися, а їм — до неї. Саме з такої думки починається ранок.

— Це так — по-твоєму? — Хлопець із цікавістю споглядає, як Тася кладе до рюкзака пачку вина, щойно куплену в магазині.

— Так! — Вона рішуче закидає свою ношу йому на плече. — Скуштуй трохи мого життя, а потім обурюватимешся.

— Та я не проти. Узагалі-то я теж інколи п’ю.

Дівчина витріщається на нього.

— Просто я хотів тобі показати, що це потрібно робити рідше.

Увесь день вони просто блукають містом. Тасіта багато сміється, інколи зупиняє людей і запитує в них про настрій. Перехожі здивовано дивляться на неї, і вона знову починає сміятися. Холод не відчувається, тому що вони весь час кудись ідуть, до того ж їх гріє випите вино. По обіді піддослідна вирішує, що вгрілася, і знімає пальто.

Жар розгублено дивиться, як вона біжить на середину площі в центрі міста й починає горлати про цей чудовий день.

Пускається сніг. Посеред площі стоїть дівчина у светрі, з довгим в’язаним шарфом на шиї. Її волосся стирчить у різні боки, а вона кричить:

— Усе буде добре! Ми народилися щасливими! Ми досягнемо всього!

Тася здивовано обертається. За спиною стоїть Жар: він також зняв шапку й куртку. Його райдужна посмішка зігріває дужче, ніж пальто.

До них підходить патруль.

— Що тут відбувається? — Серйозний похмурий хлопець оглядає їх з голови до ніг.

— Нічого.

— Ви заважаєте спокою громадян.

— У нас що, забороняється бути щасливим? — Тася насмішкувато зводить брови докупи.

Патрульний губиться й мовчить.

— Така розумна? Може, поговоримо про це у відділку? — невдоволено втручається другий.

Дівчина несподівано зригує. Жар мимохіть сміється.

— Це неповага до представників закону, — погрозливо супиться перший.

— Це природа, — спокійно заперечує дівчина. — Ми все зрозуміли. Більше не шумітимемо.

Коли вони відійшли на безпечну відстань, Жар полегшено зітхає.

— Я думав, вони відчують запах алкоголю й заберуть нас за хуліганство.

— Тупі обмежені недолюдки, — упевнено зауважує Тасіта, одягає пальто й закурює цигарку. Хлопець застібає їй ґудзики. — Ти бачив, як вони на мене зиркнули, коли я відригнула? Вони точно подумали, що я некультурна.

— Але ж робити це справді некультурно, — м’яко посміхається Жар.

— Ні. Це природно. Я чимало думала з цього приводу. І знаєш, я впевнена, що нас сьогодні сприйняли за якихось психів, коли я почала кричати, а ти приєднався до мене. Але хто ті люди, які думали про нас, як про неадекватів? Зашорені буденністю, закомплексовані, передбачувані, багато в чому обмежені суб’єкти. А всі ці правила етикету, що їх вигадали якісь наші предки? Чому природні для твого організму речі вважаються ганебними в суспільстві? Чи так уже й погано висловлювати задоволення від з’їденого чи випитого? Чому думка більшості завжди визнається правильною. Що ж виходить? Традиція домінує над розумом індивіда? А найфеноменальнішим я вважаю те, що по- справжньому розумні, творчі люди слухняно приймають правила маси, яку так зневажають.

— Ти хочеш сказати: ми живемо за стадними принципами?

— Я хочу сказати, що ми сьогодні стали темою для розмов багатьох людей, які ніколи не дозволять собі зробити те, що робили ми. — Тася посміхається й обіймає його. — Тепер ми чийсь яскравий спогад.

21.02

Грюкають двері.

Низ живота тягне від неприємного болю. Тася не налаштована на зустріч. Більше того, їй хочеться зараз лягти, затулити вуха руками й згорнутися калачиком. Тільки б її не чіпали. Пігулки від болю не діють.

— Ти взагалі офігіла?! — до кабінету вривається оскаженілий Вален. — Знав би, де ти живеш, ще б у суботу вночі був у тебе!

Піддослідна здригається й скошує очі на телефон. Не дивлячись на сентиментальність, її колишній бував дуже жорстоким.

— З чого ти взяв, що мене не було?

— Була? Добре, тоді скажи, що саме я робив у театрі? — Він жбурляє своє чорне пошарпане пальто на землю і йде прямо на неї. — Про що я говорив? Це була вистава? Концерт?

— Вален… — Вона дістає два пластикові стаканчики й вино. — Ми не бачилися з тобою декілька років поспіль. Думаєш, мені важливо знати, як ти живеш, чим займаєшся… Чи є в тебе дівчина…

Хлопець скрегоче зубами і, взявши до рук стаканчик, подає. Тася спокійно заповнює його.

— Немає. Шльондр, з якими я спав останні чотири роки, я не беру до уваги.

— Та займайся ти чим захочеш. Мене це не обходить. Якщо хочеш знати, у мене навіть є хлопець, якому я обіцяла секс в кінці місяця.

Вален стискає долоню в кулак і грюкає по столу.

— Брешеш!

— Я тому й не прийшла, що була в його обіймах.

— Сука. — Його настрій змінюється швидше, ніж погода за вікном. Тепер він розслаблений і впевнений у собі. — Та я знаю, що ти виконуєш свої обіцянки. Пам’ятаєш, як ми розлучилися?

— Ні…

— А я тобі нагадаю. Ти зустріла таку собі невинну дурепу — художницю, збоченку. Ти пам’ятаєш, як сказала мені, що закохалася в шмару?

— Припни язика. Вона хороша дівчина. — Тася, на відміну від нього, нервує. — Не твоєю брудною пащекою говорити про ту світлу дівчину.

— Хай так, — легко погоджується Вален. — Ти мені тоді сказала, що тобі потрібна людина, яка б не тільки чогось прагла, але й мала вже певні досягнення. А я такий ферт, що ніколи нічого не досягну. Ми були п’яні. Після цих слів я схопив тебе за горло й став погрожувати, що не дам тобі спокою. А ти пообіцяла: повернешся до мене, якщо я знайду вартісну ціль і досягну її.

— Ти ще потім довго слав мені повідомлення… — Піддослідна прикриває обличчя руками, згадавши, як боляче їй було того дня, і відчуваючи інший біль — від місячних. Вона не хотіла розлучатися з Валеном, але й не бачила майбутнього для їхніх стосунків. Познайомившись із Вірою, вона усвідомила, що люди бувають добрими і їм можна довіряти. А Вален був циніком, який ненавидів усіх і вся, але з нею він був ніжний. Завжди. Аж до того вечора, коли вона назвала його невдахою.

— Так… — Тут він опускає очі. — Я ненавидів себе за те, що підняв на тебе руку. Але це був відчай. Крик душі. Я не хотів тебе відпускати. Ти стала для мене всім. І зараз… ти для мене все.

Він простягає руки й обережно бере її долоню.

— Ти обіцяла, що повернешся. Я витратив на все це стільки часу, та я все одно тут. Поряд. Я більше не невдаха. Я — актор. І я так хотів, щоб ти побачила мою гру…

У Тасіти стискається серце. Їй стає шкода його. Його розповідь нагадує їй, чому вона покинула його насправді. Не через те, що зустріла Віру чи вважала його хлюстом. Їй завжди було його шкода. Він увесь час був поряд, телефонував, турбувався. Його було так багато, що з ним неможливо було дихнути вільно. Але вона любила його. Звісно, не так фанатично, як він її. Йому бракувало гордості. Цього не вистачає насправді багатьом чоловікам і жінкам, коли вони закохуються. Вони душать свою половинку. Вимагають неможливого. І не розуміють слова «ні».

Вона стискає його долоню, але не може дивитися на нього.

— Знаєш, той хлопець, який зараз зі мною… Він чимось схожий на тебе. Ходить за мною слідом, виконує всі мої забаганки. Він кохає і любить життя так, як його любиш ти. Але… У нього вистачило духу послати мене. Того дня. Коли був твій виступ. Він зумів зробити те, чого не міг зробити ти. Я не люблю його. Але й тебе не люблю.

Вален сахається.

— Слова про невдаху — це був мій прощальний подарунок тобі. Я знала, що тільки так тебе можна підштовхнути до дії. Це була своєрідна спонука. Пробач.

Хлопець кам’яніє. Підіймає стаканчик й допиває вино до денця.

Потім устає, повільно одягає пальто й обертається до неї з сумною посмішкою.

— Я не збираюся зникати з твого життя. Ти все ще забагато для мене важиш. Твої слова щойно зруйнували мене й воскресили. Я нарешті зрозумів тебе…

Повертається спиною.

— Я припиняю домагатися… намагатися повернути. Я вважатиму тебе другом. Не зараз, звісно. А коли закохаюсь знову. А поки що… Іди ти…

Тасіта нервово сміється, коли за ним зачиняються двері.

— Ще в одного вийшло… Які дивні речі примушують людей мінятися, прагнути чогось і досягати…

22.02

Тасіта переживає важкий період. Крапка, яку вона так хотіла поставити, якось не ставиться там, де треба. Вона не може забути Валена, його очі, його ніжність, його кохання. Та все ж тримається.

— Тобі потрібно частіше розслаблюватися, — ледве повертає язика Світлана Анатоліївна, ковтаючи коньяк і кривлячи губи.

— Та ну… А зараз я що роблю? — слідом за нею кривиться дівчина. — Я весь час тільки цим і займаюся — на роботі, удома, з близькими й далекими людьми.

— Це не розслаблення. Алкоголь, куриво — це спусковий гачок для твоєї напруги. Шкідливий, між іншим. Краще б ти хрестиком вишивала…

— Я малюю…

— Я так і думала. Всі творчі особистості — алкоголіки й наркомани. Невже вам не вистачає звичайних справ, що й так викликають чимало емоцій?

Тася задумливо дістає цигарку (це щось новеньке!). Закурює в кабінеті? Це вже кінцева станція. Ця жінка погано впливає на психологічний стан піддослідної.

— Розумієш… Це не так легко, як здається…

— Та я взагалі не вмію малювати, — сміється Світлана Анатоліївна.

— Я не про це… Художники, музики, письменники — вони у своїх творах відображують реальність. Озирнись довкола. Думаєш, легко бачити все це і нічого не вживати? Це нестерпно боляче. Це пожирає нас зсередини…

— Але ж шкідливо стільки пити… — зауважує Світлана Анатоліївна, глитаючи коньяк.

— Люди звертають забагато уваги на курців і любителів алкоголю, не помічаючи власних грішків. — Піддослідна затягується. — Аргументують, що все це вбиває. Але в сучасному світі вбиває практично все: смажена, солона, перчена їжа, газована вода й навіть звичайне повітря. І, звісно ж, інші люди: депресії, апатії, сварки, скандали. Це вбиває нас значно сильніше. Тож яка різниця: бути вбитим цигаркою чи фаст-фудом?

— Але ж їжу люди обирають самі, а цигарковий дим і шал п’яних падає інколи мов сніг на голову. — Жінка гидливо змахує рукою, відганяючи дим. — Травись сама, але не трави інших.

— Добре, згадай тоді мережу з продажу бутербродів, гамбургерів чи круасанів. Ці заклади розміщені по всьому світі. Але мало кого хвилює, як це труїть наш організм. Хтось досліджує, як пов’язане харчування в цих закладах з ожирінням, язвами, холециститами, інфарктами? Нас убивають калоріями, їжею глобалістів. Руйнують традиційні цінності народів.

— Це як?

— Ну… Ти що зазвичай їси?

— Я борщ смачно готую, — хвалиться Світлана Анатоліївна.

— Отож-бо й воно. Але в людей раптом бракує часу готувати щось домашнє. Аж тут з’являється така зручна штука. Ця їжа — відома всім у світі. Але мало хто знає, що таке борщ. Губиться цінність і традиція національної кухні. Насправді той самий борщ в тисячу разів корисніший за якийсь гамбургер.

— Згодна. Та до чого тут традиції?

— Ти усвідомлюєш, що ти українка? Ти хоч уявляєш, наскільки гарно це звучить? Ти знаєш цінність національної та етнічної самоідентифікації?

— Ну… Я народилася тут. Мовою спілкуюся… Борщ їм.

Піддослідна сміється.

— Україна не в борщі, не в народженні на певній території. Навіть не в мові. Потрібно усвідомити, що ти пов’язана з багатовіковою історією своєї країни, слід осягнути власну собівартість як представника культури. Відчути у своїх жилах кров предків, які стояли на смерть за свою землю й без жалю стинали голови ворогам, які зазіхали на неї. Треба з молоком матері всотати в себе впевненість, що заради своєї країни ти готова душу продати, тільки б вона існувала. А такі корпорації, як згадуваний бургер-ленд, руйнують традиції нашої кухні, а це нехай невеликий, але крок до того, щоб забути, хто ми є.

— Не думаю, що щось зміниться, якщо я з’їм гамбургер, — гмикає жінка.

— Я й не сподівалася, що ти зрозумієш. Це можна осягнути, тільки якщо ти сама цього захочеш.

— Стоп! Ми взагалі-то говорили про шкідливість поганих звичок!

— Мої погані звички народжують шедеври на полотні. А банальна лінь загалу руйнує націю. От тобі й різниця.

23.02

Сіре небо, талий сніг. Чи то весна рано прийшла, чи зима вирішила взяти вихідні. Така погода явно позначається на піддослідній. Вона стає активніша, рухливіша. Дуже неспокійна. І навіть балакучіша.

— Знаєш, я недавно остаточно розбила глека з колишнім. Але мені щось не подобається в нашому прощанні.

Жар здивовано витріщається на неї. До цього дня вона ніколи не згадувала про своє колишнє любовне життя. Він навіть почав був думати, що його не існувало. Що вона просто спала з кимось час від часу і все. Та зона серця для нього залишалася зачиненою. І ось…

— Що за один? Як розсталися? Ти що, з ним і зараз зустрічалася?

— Його звати Вален. Між нами були серйозні стосунки кілька років тому. Потім наші дороги розійшлися. Тобто він зник для мене. А я для нього — ні. Ми довго зустрічалися. Я любила його. Але вже стільки часу минуло… Коли він з’явився, я дещо розгубилася. Не очікувала, що побачу його ще раз таким. Вален повернувся, щоб зробити мене своєю.

Хлопець помітно напружується. Його рухи стають роблено спокійними, очі опускаються вниз і трохи вбік. Він нервує.

— І?

— Я ж сказала: розбили глека. Майже мирно. — Тася задумується, намагаючись сформувати чітку думку. — Йому було боляче. Та, здається, він був готовий до того. Це, звісно, дещо збентежило мене. Якось не клеїлося з тим, що я про нього знаю… Будь-хто любить увагу. Дехто — аж занадто. Настільки, що починає хворіти через її брак, впадає в депресію, якщо не знаходиться в центрі уваги. Мені здається, так буває через внутрішній егоїзм. Він був самозакоханим, самовпевненим й егоїстичним. Тому й хотів привласнити мене.

Кав’ярня переповнена. Народ весело гомонить про своє життя, про події, що сталися за день. І тільки їхній столик відзначається якоюсь напругою. Вони п’ють каву. Це дивує мене. Чому це раптом Тасіта завела цю розмову на тверезу голову.

— Як же ти могла з таким зустрічатися? Мені здавалося, ти не можеш бути чиєюсь.

— Вален… він… — Дівчина сміється. — По-своєму неповторний. Дуже компанійський, дещо шалений, талановитий, розумний і… доволі харизматичний. Але… крім того, цинічний, злий до всіх, кого вважає сторонніми, меркантильний, ледачий… До зустрічі з ним я була геть іншою. Я була добрішою. У мені не було того, що ти можеш спостерігати зараз…

Вона несподівано припиняє говорити й завмирає.

— Он воно що… Ось чому я не бачу цієї крапки…

— Ти про що?

— Він занадто змінив мене. Я певною мірою витвір його психологічного мистецтва. Саме тому я несу частину його в собі.

Хлопець задумливо стежить за нею. Тася крутиться на місці, схвильована власним відкриттям. Вона дивиться на вже порожню філіжанку й не помічає нічого довкола. Вона пірнула в себе.

— Що ж. Тепер я знаю вихід. — Вона розслаблюється й кидає погляд у вікно. — Я просто маю повернути себе. Ту, яка хотіла зробити світ трохи кращим. Ту, у якій жило світло. Таким має стати кінець.

24.02

Тасіті тяжко. Вона прокидається з усвідомленням, що необхідні зміни. Але як можна викорінити в собі те, що стало тобою?

— Спробуй думати позитивно.

— Тобі не здається твоя фраза банальною?

— Та ні! Справді! У тебе ж є певна музика, що викликає гарний настрій? Чи друзі, які заряджають тебе оптимізмом? Чи художники, які надихають? Зосередься на чомусь хорошому.

— Іди до біса. Думаєш, це так легко? — Піддослідна занурює пальці у волосся. — Цей морок, негатив, зло — уже є в мені. Ти думаєш, якщо я почну позитивно мислити, то щось зміниться?! Ні! Треба знищити частину мене! Розумієш? Вирвати мої нутрощі, мій мозок. Це лайно так просто не вийде. У мені ж майже не залишилося добра. А ти говориш: музика, художники… Я повинна усвідомити й перекувати кожну негативну часточку себе. А на це потрібен час і алкоголь. Багато алкоголю.

— Алкоголь — це, до речі, одна з тих часточок, які варто перекувати.

— Можна я зроблю це в останню чергу? — скептично осміхається дівчина. — Це не найбільший мій гріх. Імовірно, найскромніший.

Тася опускає голову на бильце крісла, що стоїть на кухні. Жар обіймає її голову. Вони мовчки завмирають у цій позі, думаючи кожен про своє.

— Ти ж розумієш: разом із негативними якостями я викорінюю в собі минуле життя? Я намагаюся стати чистим аркушем. Я прагну поставити крапку там, де її неможливо поставити. Я стараюся жити тим, що мені абсолютно невідоме. Я маю опиратися на твою віру.

— Я витримаю цей тягар.

— Лестиш собі. Або брешеш мені. І правильно робиш. Я б теж збрехала, навіть якби не бажала добра людині, якій це говорила б.

— Тасю. Мені набридла твоя невпевненість! — Він стає біля вікна й примружує очі, дивлячись на захмарене небо. — І ти, і я знаємо, на що ти здатна.

— Мистецтво має йти від чогось світлого. Ти сам сказав.

— Невже ти почала мене слухати?

25.02

Останній робочий день тижня.

Психологічний стан піддослідної нормалізувався. Вона почувається спокійно. Може, трохи апатично, але це не так уже й погано.

До кабінету заходить клієнт.

— Доброго дня.

— Доброго. — Тася зиркає на нього з-під окулярів. Це доволі молодий хлопець. На вигляд — недавній випускник університету.

— Я шукаю роботу за спеціальністю. Випустився минулого року.

— Довго ж ти шукаєш, — зауважує дівчина. — Який у тебе диплом?

— Червоний. Я — магістр, — мляво говорить, ніяково.

— Добре. Мені потрібна копія…

— Я не маю, — похмуро перебиває її клієнт.

— Як — не маєш?

— Я провчився п’ять років на державному. Тож мушу відплатити. Тобто мені видадуть диплом тоді, коли я влаштуюсь на роботу за спеціальністю.

— Але… Як ти можеш отримати роботу без диплома? — посміхається дівчина.

— А ти думаєш, чому я так довго її шукаю? Це вже остання надія.

— Ідіотизм… — Тасіта все ж дістає шухлядку для червонодипломників.

— Це ще що! — порскає хлопець. — У мене є два друга. Обидва ніде не навчалися, і обидва отримали повістки. Один з них дуже хоче до армії, а другий, навпаки, намагається уникнути призову. Так от, абсурдність ситуації полягає в тому, що до армії намагаються забрати того, хто не хоче. У нього, до речі, короткозорість, плоскостопість, проблеми з серцем і скурені легені. Але те все не стоїть на заваді. А от у того, хто хоче до армії, навпаки, виявили якусь незначну хворобу. І навідріз відмовляються брати його на службу.

— Я щось не розумію… А чому так? — Тася гортає папери, шукаючи варіанти для балакучого клієнта, і водночас уважно слухає його розповідь.

— Гроші. З одного хочуть здерти, щоб не призвати, а з другого — щоб призвати.

— Абсурд, — пирхає Тасіта, приймаючи гроші й передаючи йому адресу.

— А в тебе хіба не менш абсурдна робота? — говорить на відході.

— Тобто?

— Ну… Робота, суть якої полягає в пошуках роботи. Це ж замкнуте коло. Це схоже на тих хлопців, які роздають на вулиці листівки, що пропонують роботу. Наш світ — це один суцільний абсурд.

Він виходить. Тася задумливо говорить сама до себе:

— То, що ж це виходить? У нас молодь працює без диплома й воює без бажання? Смішно.

26.02

В’язка каша бруду й сірого снігу. Тасіта мусить навідати своїх батьків. На вулиці, не дивлячись на мряку, доволі тепло порівняно з попередніми днями, тому дівчина вирішує пройтися пішки.

Дорогою вона слухає «Аддіс Абебу». Білоруське регі знімає напругу й підіймає настрій.

У батьків жодних змін. Жодних. Коли б Тася до них не заходила, бачила одне й теж: мама — на кухні, тато — біля телевізора або комп’ютера. Це їй страшенно не подобається. Вона весь час відчуває внутрішній конфлікт від споглядання такого життя, нудної постійності, навислої буденності. Вона безмежно поважає батьків, але водночас божеволіє від спілкування з ними. Вона намагається переконати себе, що все це відбувається через трясовину побуту, який затягує й не дає дихати, що батьки насправді хотіли прожити своє життя зовсім не так. Мама мріяла стати співачкою, а батько колись грав на гітарі. І що? Нехай зараз у них цього немає, але вони щасливі. По-справжньому щасливі. Вони поклали своє життя на те, щоб у неї все було добре, щоб сім’я не знала бідування, голоду, холоду.

Так. Вони виконали свій первісний обов’язок: одружилися, народили дітей, виховали їх і поставили на ноги, не прагнучи щось змінити. Таких людей Тася подумки називає жертвами суспільного механізму. Але ж батьки часом сумують: вона особисто бачила, як на мамині очі навертаються сльози, коли вона згадує свої дівочі мрії. Їй уже не стати співачкою. Вона втратила свій шанс. А батько часто вмикає музичний канал, дивиться кліпи. Хоча й говорять, що ніколи не пізно зайнятися улюбленою справою. Та інколи все ж буває запізно. Такими речами варто займатися тут і зараз, а не колись потім.

Зайшовши до них, вона відразу сідає до комп’ютера, щоб роздрукувати текст книги. Тася не любить електронні відповідники. Вона тішиться запахом книги, їй подобається тримати її в руках, гортати сторінки. Тоді книга починає дихати, оживає.

— Добре, що зайшла. — Тато стає за спиною й куйовдить її волосся. — Мені взагалі подобається, що ти стала рідше гуляти й частіше бувати вдома. Нам так спокійніше.

Тасіта мовчить.

— І з тією компанією ти більше не бачишся. Не потрібно переживати, що ти десь блукаєш уночі, — продовжує з посмішкою батько. — Дорослішаєш.

Батькам на замітку: не обмежуйте ваших дітей від довготривалого перебування на вулиці чи «поганого впливу» їхніх друзів. Краще лімітуйте їхнє сидіння перед екраном. Інтернет — це те, що справді може загубити, знищити потяг до живого спілкування. Зважте самі: якщо раніше вони домовлялися про час, коли з’являться онлайн, то тепер вони навряд чи побачаться поза інтернетом. Вони стали настільки залежними від цього, що час, проведений поза комп’ютером, почали називати офлайн.

— Обмежуюсь, — сумно заперечує піддослідна.

Вона знає: удома на неї чекають Жар, який приготував щось смачне; вино, яке вони не допили минулого разу; тепло й затишок, створений особисто для неї. Тася тепер справді любить бувати вдома. Не через інтернет чи улюблений диван, а через людину, яка дбає про неї, забезпечує їй умови для творчості, робить її щасливою.

27.02

— Сьогодні в нас мексиканська кухня.

Тася радісно хапає пакети.

— Правда?! Ніколи не куштувала! Де ти тільки знаходиш таку їжу?

— Люблю смачно поїсти, — осміхається. — Давай швиденько за стіл, поки не прохололо.

Він розставляє на столі пластикові тарілочки з їжею. Страва ще тепла й навіть трохи парує. А ще Жар ставить дві склянки з холодною водою.

— Я замовив так, щоб було гостреньке.

Піддослідна відкушує шматочок смаколика — невеликий згорток з тіста.

— Ух ти! Що це?

— Такос. Курка з чилі, гострим перцем, сиром, цибулею та часниковим соусом.

— Ой! Справді пече, — сміється дівчина й хапається за воду. — А це що? — Вона показує пальцем на зелень, перемішану з овочами й м’ясом.

— «Акапулько». Салат з куркою та соусом. Дуже пасує до гострих такос.

Тасіта поводиться як мала дитина, яка вперше в житті куштує морозиво. Усе, що приносить Жар, надзвичайно смачне й абсолютно нове для неї.

Зараз вони нагадують сімейну пару. Отак, сидячи на кухні, смакуючи екзотичну страву, вони спілкуються про погоду, обмінюються думками щодо музики. Обговорюють звичайні дрібниці.

Хоча дрібниці стають перепонами на шляху до великого. Вони нагадують камінчики, об які ви перечіплюєтеся або навіть падаєте через них.

Але існують й інші дрібниці, такі як розмова на кухні за поїданням такос, що насправді несуть у собі щось тепле, щось, що змінює вас. І ви обов’язково їх помітите, ці дрібниці і їхні наслідки.

Потім Тася малює. Ту саму картину, над якою продовжила працювати, коли в її житті з’явився Жар. Він тихенько прибирає на кухні, а опісля — грає на бонго в куточку. Тихенько. Так, щоб не заважати, а надихати піддослідну.

Дівчина малює й рухає стегнами в такт музики.

— Знаєш, а я все пам’ятаю. Навіть якщо ти забув, — говорить Тася, змиваючи з рук фарбу.

Жар стоїть за спиною з рушником.

Тасіта обертається до нього обличчям і, вставши навшпиньки та обхопивши його обличчя мокрими руками, цілує в губи.

Його волосся падає їй на обличчя, він згинається й обіймає дівчину.

* * *

— М-м-м… — потягується годину по тому піддослідна, оголюючи з-під ковдри пружні груди. — Дай цигарку.

Жар мляво ворушиться й тягнеться до пачки, що лежить біля мольберта. Підкурює їй.

— Знаєш… Це було чудесно, — утомлено посміхається вона.

— Казково, — вдоволено обіймає її з-за спини хлопець і припадає губами до шиї.

Тася сидить, схрестивши ноги, притуливши спину до грудей Жара, який обіймає її руками й ногами.

— Гарно ти придумав з платнею.

Він сміється й кусає її за шию. Потім піднімає погляд на картину, яка стоїть якраз напроти них. Це абстракція, що складалася з нечітких контурів обличчя. Особливо помітні на ній очі.

— Вона мені щось нагадує. — Він задумливо торкається губами волосся дівчини.

— Картина ще недомальована. І, до речі, з твоїм приходом вона змінилася. Спочатку ідея була іншою. Та я не можу її згадати.

Цього дня Жар залишився в піддослідної.

28.02

Деякі речі відбуваються поза вашим бажанням і без ваших потуг. Наприклад, випадкові зустрічі, поява нових знайомих, зникнення певних людей з вашого життя чи надходження новин від тих, хто вас оточує. Найчастіше трапляється якраз останнє. Воно вас ніби й не обходить, але іноді ви просто мусите сидіти й слухати.

— І вона мене назвала сучкою. А я всього-на-всього поглянула на дупцю її хлопця й оцінила його п’яту точку в чотири з десяти. Уявляєш?

Тася задумливо розглядає свою співрозмовницю. Катя. Привабливе дурне дівча, яке здатне робити будь-що, тільки не думати. Слухаючи її в піввуха, вона спантеличено замислюється, через що ж саме на Катю образилися: через те, що вона подивилася на зад хлопця, чи через те, що вона так низько його оцінила?

Те, що відбувалося довкола: сварки між знайомими, їхнє зближення чи навпаки ворожнеча — усе це не цікавило дівчину. Не зважаючи на те, що іноді вона спостерігала за такими подіями, Тася ніколи не брала в них участі. Знайомі час від часу використовували її в ролі психотерапевта: виговорювали все, що їх хвилювало, кричали, плакали, але не залучали її до вирішення власних проблем. Вона ніколи не була учасником цього дійства, тільки спостерігачем. Напевно, так склалося через те, що їй було геть байдуже.

— Та що це я? Розбазікалася, а так і не запитала, що в тебе з тим хлопцем? — уже трохи п’яно сміється Катя. — Пам’ятаєш, той, який пригостив тебе віскі?

— Ну… У нас учора був секс, — байдуже відповідає Тасіта.

— Секс?! І ти мовчиш? Розповідай!

Піддослідна морщить носа. Хоча раніше вона доволі часто спала з малознайомими людьми, але й тоді не любила обговорювати такі події. Ну було й було. Ця тема для неї видавалася не те щоб занадто особистою, швидше вона не бачила потреби про це говорити.

— А що розповідати? Банальна плата за послуги чоловікові.

— Тобто? — здивовано втягує голову в шию Катя.

— Як би це пояснити… Тебе ж хлопець водить там в кіно, кафе й очікує, що за цей презент він отримає винагороду в ліжку? Взаємна послуга. Ти задоволена, що в тебе є хлопець, а він — що має секс.

— Ні, я не згодна! Це не послуги, а кохання. — Вона замріяно дивиться в далечінь. Бідне дівча! Воно все ще сподівається, що стрибаючи з ліжка в ліжко, зустріне хлопця, здатного на справжню любов. Але ж це почуття варто шукати аж ніяк не в ліжку. — І що ж для тебе зробив той білявий красунчик?

— Дещицю. Правда, саме ту дещицю я не люблю робити сама.

— І про що ж ти говориш?

— Про прибирання, куховарство, оплату рахунків за квартиру…

— Що?! — Катя мало не давиться коктейлем. — Що він для тебе зробив?!

— Узяв на себе буденну хатню роботу.

Катя мовчить. Почуте її дивує, викликає замішання.

— Ти й до такого можеш примусити? Я, звісно, здогадувалася, що чимало хлопців задля сексу з тобою кинулися б у саме пекло. Але терпіти таке приниження! Як ти це робиш?

— Що роблю?

— Маніпулюєш ними так, щоб вони погоджувалися на такі вчинки. Та ще й залишалися задоволеними. Я вражена.

— Це була не моя ідея, — стенає плечима піддослідна. — Він запропонував, а я не заперечувала. Мені так доволі зручно. Усе-таки секс потрібен організму, а Жар ідеальна кандидатура для вдоволення інтимного голоду. Та й поговорити з ним є про що. І ще: те, що він приносить попоїсти, завжди таке смачнюче. Я вже давно так не харчувалася.

— Та ти мене дуриш! Який нормальний хлопець погодиться на таке?

— А хто сказав, що він нормальний? — хихотить Тася. — Довкола мене таких немає. Нормальні люди не цікаві. З ними нудно.

— Ну, знаєш, це життя, а не кіно!

— Але ж він подарував мені насолоду, а я — йому. По-моєму, цілком рівноцінний обмін.

Катя замислюється. Здається, у неї волосся починає рухатися від таких зосереджених роздумів.

— Напевно, він тебе сильно кохає.

— Думаю, так.

Я бачу, що Тася отримує якесь винятково жіноче моральне задоволення від того, що в неї є такі стосунки.

— Он, дивись. Він уже прийшов за мною. Давай прощатися.

І справді, за вікном стоїть Жар і дмухає собі на руки, щоб зігрітися.

Вони виходять з бару.

— Привіт! — Хлопець радісно посміхається дівчатам.

Катя змірює його уважним поглядом, не відповідаючи на привітання.

— Чим ти її вчора годував?

— Мексиканськими такос… — здивовано відповідає Жар.

Дівчина гмикає, чоломкає Тасю у щоку.

— Н-да… Привабливий, розумний, хазяйновитий… Я тобі заздрю.

— Про що це вона? — запитує Жар, коли Катя зникає за рогом будинку.

— Та так… Про жіночу мрію й про те, як її досягнути, — сміється Тасіта й цілує хлопця. — Може, ти не такий уже й безнадійний…

Такою радісною я вже давно її не пам’ятаю. Вона насолоджується кожною миттю свого життя. Її навіть тішить ця заздрість, хоча Тася й розуміє, що це погано. Чужа заздрість — недобре почуття. Але, певна річ, вона їй таки лестить!

1.03

Думки. Думки. Думки.

— З весною тебе! — Світлана Анатоліївна радісно зазирає до кабінету. — Дивись, я собі купила нові туфлі!

Вона вертить ногою, взутою в обнову.

— Ти думаєш, мені це цікаво? — Дівчина, не відриває голови від паперів. — От лайно. Знову наш пузань кричатиме.

— Ну подиви-и-ись! — Жінка улесливо намагається потрапити в поле зору Тасі.

Піддослідна знехотя підводить очі на туфлі. На Світлані Анатоліївні легенькі лаковані човники з високим підбором.

— Як тобі?

— По-дурному. — Вона повертається до документів.

— Що?! Чому?! — Світлана Анатоліївна сідає за стіл і дістає з сумки вино.

— Вони ж наскрізь промокнуть. На вулиці снігу по коліно. Тому й по-дурному.

— Та я ж не ходжу в них на вулиці, — сміється. — Я перевзуваюсь у приміщенні.

— Теж по-дурному.

— Гей! У тебе сьогодні поганий настрій?

— Та ні. Нормальний. Просто не бачу сенсу тягати за собою пакунок зі змінним взуттям. Тим паче з такою роботою, як у тебе. Ти ж увесь час бігаєш. Це незручно.

— Не тобі ж тягати, — надимає губи жінка.

— Твоя правда. Але я впевнена, що не варто вдягати туфлі в офісі тільки для того, щоб похизуватися. От прийде весна — тоді можна.

— Уже весна, — пирхає сміхом колежанка.

— Я маю на увазі справжню весну з сухим асфальтом і розпуклими бруньками на деревах. — Тасіта нарешті відривається й бере пластиковий стаканчик з її рук. — Ти знайома з Анастасією Вікторівною?

— З тим стервом? Звісно. Мене вкрай дратує її запопадлива відданість нашому пончику. Я не здивуюся, якщо довідаюсь, що вона навіть спить з ним. А що?

— Заходила до мене недавно. Побачила, що в мене є вино.

— І ти все ще п’єш? — Жінка вкрай дивується.

— Мені закон не писаний, — криво посміхається Тася й причащається з пластика. — Вона була б чудовим кадебівцем. Мені здається, вона отримувала б насолоду від катування. Скрізь суне свого носа, сучка.

— Тобі можуть знову обчикрижити зарплатню, — зауважує Світлана Анатоліївна.

— Мене це не лякає. За квартиру мені, якщо треба, заплатять.

— Батьки… — хитає головою з розумінням.

— Хлопець.

— У тебе є хлопець?! — витріщається на дівчину. — Чому раніше не казала?

— Бо він мені не зовсім хлопець. Швидше — шанувальник. Хороший хлопець.

Обидві мовчать.

— Ти мені ніколи про себе не розповідаєш. Я перед тобою душу вивертаю, а сама геть нічого про тебе не знаю. Дивно.

— Нічого дивного. Моє життя — це не експонат у музеї. Я не займаюся душевним стриптизом. Те, що відбувається всередині моєї душі, обговоренню не підлягає.

— Чому?

— Злякаєшся, — похмуро посміхається піддослідна.

Монстри мчать стравоходом.

2.03

Ми заповнюємо свій мозок найнепотрібнішими речами у світі. Ми думаємо про нову сцену з серіалу, про купування продуктів, про те, хто виконуватиме хатню роботу, хто винесе сміття…

Але Тасіта вже близько місяця геть не переймається всім цим. За домашні справи відповідає Жар. За те, щоб вона не застрягла в інтернеті, — теж він. Про що ж тоді вона думає? Над чим метикує? Що їй залишилося?

— Ходімо додому пішки, — зиркає на Жара, який звично зустрічає її на сходах офіса.

— Ти не втомилася? — запитує хлопець.

— Та я ж увесь день сиджу. Хочеться трохи розім’ятися?

— Я не проти, але погода не налаштовує на прогулянки.

Справді. Сніг надворі почав танути, перетворюючись на твань і калюжі.

Жар турботливо забирає в неї пакунок.

— Ого! Вино. Звідки?

— Подарував один нереалізований клієнт.

— Як це — нереалізований?

— А так. Я послала його під три чорти й сказала, щоб зайнявся виготовленням скульптур.

Хлопець сміється.

— Незабаром ти матимеш колекцію подарунків від знайомих митців.

— Ти про що? — Вона бере його за руку, щоб не шубовснути в калюжу.

— Пам’ятаєш гончара? Він подарував тобі глечик. До речі, зі своїми митцями ти цілком можеш почати вести здоровий спосіб життя.

— Не зрозуміла, — супиться Тасіта.

— Пам’ятаєш, той гончар подарував тобі ще й молоко.

— І що? — погрозливо випинає підборіддя дівчина.

— Та так… нічого…

Того дня Тася знову пила. При чому з таким виглядом, ніби в келишку був напій з трьохсотлітньою витримкою. Насолоджувалася кожною краплиною. Я знала: вона відчувала справжнє щастя й була задоволена.

Вони зупиняються, щоб купити цигарки. Тася відкриває пачку і жбурляє акцизку й поліетилен на землю. Жар обурено підіймає їх.

— Ти чого? — Вона здивовано помічає роздратування на Жаровому обличчі.

— Ти засмічуєш рідне місто.

— Та що станеться через якийсь папірець? — стенає плечима дівчина.

— Так думає кожен.

— Не забивай мені мозок цією дурнею. Я знаю, що ти хочеш мені сказати: «А якщо кожен почне так робити… бла-бла-бла…».

Жар саркастично посміхається.

— Ти можеш пояснити, чому люди не звертають увагу на забруднення природи? Чому будують заводи, вирубують ліси, спускають відходи в річки?

— Ну, тут усе зрозуміло — для вигоди.

— А ти для чого кидаєш сміття на землю?

— Ліньки носити його з собою, доки не трапиться смітник. До того ж я не впевнена, що згадаю про нього потрібної миті. А значить можу проносити непотріб у сумочці декілька місяців.

— Люди руйнують природу через власну байдужість і бездушність. Вони забули, що самі є частиною природи. Знаєш, інколи мені здається, що земля — живий організм, який теж дихає і має душу. Просто ми, люди, не достатньо розвинуті, щоб почути її. А хіба нормально плювати й кидати сміття на живу істоту? Тобі б таке сподобалося?

— Це ж не…

— Твоя лінь теж руйнує природу. Думай про те, що ти робиш.

— Отже, засмічення навколишнього світу — це саморуйнація? Якщо ми частина природи, значить, руйнуючи її, ми руйнуємо себе… Я тебе зрозуміла.

Вони підходять до дому.

— Знаєш, твоя правильність часом бісить.

Він здивовано зводить брови.

— Не п’єш, не куриш, не злишся. Турбуєшся про екологію. Не залежиш від системи. Ще й постійно усміхаєшся. Жах! — Вона хапається за голову.

— Бачиш, як корисно тримати себе під контролем.

— Тобто?

Жар просто посміхається, і Тасіта розуміє, до чого він веде.

3.03

Картини із зображенням життя. Щось дуже особисте. Щось, у чому криється глибокий зміст. Щось, що не піддається аналізу. Це її картини.

Піддослідна тяжко падає на диван, знявши тільки черевики.

— Я обов’язково колись розстріляю…

— Кого?

Жар сідає поруч, кидає рушник на плече й починає стягувати з неї пальто.

— Усіх… — стогне, увіткнувшись обличчям у подушку.

— Давай зроблю масаж?

Тася байдуже відмахується рукою, дозволяючи йому робити з собою все, що завгодно.

Хлопець стягує з неї сорочку й починає розтирати спину. Шкірою розтікається приємне тепло. Він обережно масажує плечі та шию, опускається до поперека.

Дівчина відчуває, що засипає.

— Так приємно…

Перед очима мерехтять вогники, і перед нею постає картинка з минулого.

Тася лежала на животі, прикривши простирадлом тільки ноги й сідниці. Більша його частина вкривала іншу оголену дівчину.

Сонячне проміння, що било з величезного вікна, заповзало під вії й змушувало встати. Дівчина підвелася.

— Це було гарно…

Тасіта охопила її за талію й потягла до себе. Віра, зі сміхом змахнувши руками в повітрі, упала на ліжко й притислася обличчям до Тасиної шиї.

— Завжди ти кудись поспішаєш… Давай просто полежимо… — ледь ворухнула губами, повертаючи голову до дівчини.

Віра ніжиться в її руках.

— Тасю… Ти не вважаєш мене дивною?

— Чому я повинна так думати? — Дівчина запитувала, не розплющуючи очей.

— Ну… те, що сталося…

Тиша. Чути лише сопіння піддослідної.

— Та ні…

— Завжди ти так! — посміхнулася Віра й погладила волосся Тасіти. — Ти б ніколи не здогадалася, що я на таке здатна. Ти б ніколи не подумала, що я можу бути такою. Правда?

— Такою сексуальною? Я, звісно, помітила, що ти гарненька, але не думала, що ти ще й пристрасна.

— Ти не думала, що я можу виявитися… — Вона помовчала, підбираючи слова. А потім швидко випалила: — А ми що, тепер лесбіянки?

Тася здивовано розплющила очі й підвела голову.

— А ти як думаєш?

— Мені з тобою добре… — почервоніла.

Піддослідна поцілувала її в щоку.

— На цьому й зупинимося.

Віра довірливо притиснулася всім тілом до Тасіти. Їй було достатньо цього. Просто обіймів. Просто її.

4.03

Відчай стис горлянку. Монстри починають біснуватися й висмоктувати її душу, залишаючи там пустку.

Нервові втомлені рухи в пошуках пляшки.

— Борись. — Твердий голос крізь пітьму. — Випивка тобі не допоможе.

Тася розплющує очі.

Вона стоїть посеред вулиці. П’яна. Самотня. Втомлена. Без надійного плеча поруч. Безсила. З диким несамовитим страхом в очах.

А довкола люди, які намагаються сховатися від дощу під парасольками й стріхами будинків.

Піддослідна дістає тремтячими руками мобільний телефон і починає судомно набирати номер, що вже знає напам’ять.

«Абонент поза зоною досяжності».

Тяжкий панічний ковток слини.

«Абонент поза зоною досяжності».

Біль стає неможливим. Напад мороку.

«Абонент поза зоною досяжності».

Тася розгублено, змучено озирається й не бачить нічого. Не відчуває нічого. Ні холоду, ні мокрого одягу, ні власного серцебиття.

Раптом гарячково біжить за ріг будинку. Спазматично блює, однією рукою вхопившись за живіт, а другою підтримуючи волосся. За нею поспіхом біжить хтось у легких весняних черевичках.

— Тася? Що ти?.. Ой… — Жіноча постать затуляє собою простір між будинками.

Тася витирає рот рукавом пальта й починає осідати на землю.

— Ні-ні! Зачекай… — Світлана Анатоліївна підхоплює її попід руки. — Ми ж не так багато сьогодні випили.

Дівчина мовчки витягує з кишені чвертку горілки й кидає її під стіну.

— Тихенько. Зараз ми відведемо тебе додому… — Жінка дістає хусточку, притримуючи парасольку підборіддям, і намагається витерти Тасине обличчя. — Де ти живеш?

— Не додому. — Тася хапає повітря ротом. Волосся, що злиплося від дощу, падає пасмами їй на обличчя. Але хіба це її обличчя? Серед розмитої косметики ледве вгадуються людські риси. — У бар.

— Тобі вже досить…

Тасіта вперто трясе головою.

— Там зараз виступає Жар… Мій… — гикає. — Хлопець. Він знає… що робити.

Жінка дістає пляшку з водою й протягує піддослідній. Та п’є великими ковтками, доки пляшка не стає порожньою.

Вони виходять з провулку. Довго йдуть пустими вулицями. Нарешті в полі зору з’являється бар. Біля нього стоїть усміхнений Жар і розмовляє з якимись людьми.

Тася відривається від Світлани Анатоліївни й, похитуючись, біжить до нього. Урізається всім тілом, мало не збиваючи хлопця з ніг.

— Тася? — Він прибирає пасма мокрого волосся з лоба. До них підходить Світлана Анатоліївна. — Ти в порядку?

Дівчина мовчки притискається до нього й тремтить.

— У тебе вимкнутий мобільний…

— Вона багато випила. Ми на роботі встигли вихилити пляшку коньяку, а потім вона ще сама осушили чвертку горілки… — Світлана Анатоліївна з цікавістю оглядає хлопця.

Він обіймає дівчину.

— Усе вже закінчилося. Я тут. — Жар сумно посміхається. — Зараз підемо додому…

Потім повертає обличчя до жінки й несподівано холодно каже:

— Дякую. Далі — я сам.

Усю дорогу додому вони мовчать, тримаючись за руки. Тася так міцно стискає його руку, що хлопець відчуває її внутрішній біль, але нічого не говорить.

— Що сталося? — Жар м’яко обіймає її. Вони вже в квартирі, і вона встигла прийняти душ.

— Мені страшно…

— Чому? — цілує її волосся.

— Що в мене нічого не вийде. Я знову не змогла нічого малювати. А раптом… Раптом я більше ніколи не зможу малювати?

— Не думаю, що ти не зможеш. Але знаю, що ти точно більше не робитимеш.

Він підходить до холодильника й дістає звідти пляшку горілки.

— Ти більше не питимеш, — відкриває смітничку й викидає пляшку.

— Я не можу без…

— Можеш, — різко й рішуче перериває її Жар. — Я простежу й допоможу.

— Але без цього мені ще гірше…

— Правда? А по-моєму, навпаки. Можливо, я багато на себе беру, але я буду поряд. Завжди. У тебе тверезої вкрай поганий настрій, а коли випиваєш він стає ще гіршим. Це те, чого ти маєш позбутися.

Вона знову відкриває рота, щоб заперечити, але він різко перебиває її поцілунком.

— Я не кажу, що ти більше взагалі не питимеш. Я кажу, що ти не напиватимешся до риз. Ти сама маєш усвідомлювати, якою ти стаєш, коли пускаєшся берега.

Тасіта задумливо мовчить.

Вона й справді геть змучена. Більше, ніж зазвичай.

5.03

Реабілітація.

Шалено сушить горло, болить голова, але вдома ні краплі алкоголю.

Тасіта тяжко встає і йде вмиватися у ванну. Обмивши водою обличчя, підіймає на себе очі у дзеркало.

Спухле обличчя, вузенькі від недосипу та алкоголю очі, набряклі губи…

— Може, він і правий… Цей дивний хлопчик.

Вона з відразою відвертається від свого відображення. Заходить до кімнати. На дивані скраєчку лежить, згорнувшись калачиком, Жар.

Дівчина задумливо сідає поруч з ним і обережно, щоб не розбудити, проводить долонею по його волоссю.

— Для чого тобі це? — дуже тихо запитує Тася, запитує швидше себе, аніж його. — Навіщо ти мучиш себе? І мене? Я вже звикла вважати себе нездарою. Дурним, нікому не потрібним дівчиськом. Хіба я зможу колись повірити, що це не так? Повірити тобі, коли я не знаю до пуття, хто ти? Навіщо тобі це? Чому я? Довкола стільки чудових людей, яким дійсно потрібна допомога… А мене вже не врятувати. Не витягнути з цього стану. Чому ти віриш у мене? Чому ти вважаєш, що я зможу зробити те, на що ти сподіваєшся?

Вона замовкає, не помічаючи, що він розплющив очі. Знову проводить рукою по його голові.

— Я йду в пітьмі й ніяк не можу знайти виходу. Мені страшно, сумно, боляче й тяжко. Невже саме через це я маю пройти, щоб стати тією… Навіть не знаю ким — «тією».

Жар прикушує губу. Йому на очі набігають сльози.

— Знаєш… Я тут подумала й вирішила, що старатимусь. Не для себе. Ні… Мені чомусь не хочеться тебе розчаровувати. Ти бачиш: я весь час суперечу, плутаюся, збиваюся на манівці. То вирішую, що здужаю все, що завгодно, то втрачаю віру і напиваюсь. Але, мабуть, таким і має бути мій шлях. Це мої дев’ять кіл життя. Скільки кіл залишилося в минулому, про яке ти так мало знаєш?.. Скільки їх лишилося попереду? Що я ще маю пережити, для того щоб усвідомити свої помилки? Але ти… кожного разу ти мене зупиняєш, витягуєш з цієї вирви. Може, це й правильно…

Піддослідна охоплює руками власні плечі.

— Мені так страшно… Страшно, що все вийде. Це дуже складне відчуття. Адже я звикла бути ніким. Але… Якщо ти будеш поряд, я спробую.

Вона підводиться і йде назад у ванну. Їй хочеться бути гарною, коли прокинеться її хлопець. А він накриває голову ковдрою й тихенько посміхається. Невже в нього вийшло?

Вони зустрічаються в коридорі.

— Доброго ранку. — Тася поправляє тремтячими руками волосся. На обличчі свіжа косметика, волосся пахне квітами.

Він обіймає її.

— Я буду поряд.

Піддослідна міцно стискає його плечі пальцями. Вдихає знайомий запах — свіжість і цигарки.

— Чому від тебе завжди пахне куривом? Ти ж не куриш? — запитує, не підіймаючи голови.

— Я курю… Просто рідко. Учора курив, коли ти спала. Роблю це тоді, коли нервую.

— Вибач. — Тася відсторонюється від нього й ніяково починає потирати руку. — Поснідаємо?

— Сьогодні буде звичайна їжа. Я проспав.

Звичайна кухня. Звичайна яєчня. Той самий Жар. Звичайне похмілля. Та все ж щось змінилося. Тася стає м’якішою.

— Я тебе не звинувачую. Ми живемо в покоління мізантропів. Тому твоя поведінка нормальна.

— Неправда. Таких людей мало.

— Ти проводила статистичні дослідження? Технологічний прогрес дбає про те, щоб забезпечити прийнятне зовнішнє середовище, у якому було б зручно жити, але поняття «зручно» не передбачає психологічний комфорт. Люди не прагнуть зрозуміти одне одного, відсторонюються. І це вважається нормою.

— По-моєму, це не так уже й погано. З’являється більше індивідуальностей. Знищується поняття колективізму, нав’язане нам минулим.

— І так і ні… Адже зникає живе спілкування, люди стають нездатними до емпатії. Наш світ — це світ егоїстів. Кожен бореться сам за себе й готовий стерти з лиця землі будь-кого, якщо з цього матиме зиск.

— Інстинкт виживання. Нічого дивного. Нічого не змінилося, — знизує плечима Тася, жуючи шматок сиру.

— Так, люди завжди жили інстинктами. Однак серед дванадцяти інстинктів, описаних Мак-Дуґаллом, саме інстинкт виживання в сучасному світі став домінантним. Більше того, зараз ми вважаємо нормальним знищити іншого не тільки тоді, коли відчуваємо страх і вбачаємо в людині джерело небезпеки. Ми топимо одне одного знічев’я, сидячи в спільному болоті. І виходить, у такій ситуації жоден не може вибратися з трясовини через егоїзм. Немає любові, розумієш?

— Усіх не полюбиш, — посміхається краєчком губ Тасіта.

— А я й не пропоную. Але знаєш, усесвіт — цікава штука. Зроби добро — і воно до тебе повернеться в значно більшому розмірі.

— Ти зі мною через це?

Жар сміється. А потім серйозно додає:

— Я відчуваю, що ти саме та людина, до якої має повертатися це добро.

— Ти ж нещодавно казав, що я з покоління мізантропів, — лукаво зауважує дівчина.

— Але ж я не сказав, що це неможливо змінити. Тебе такою зробили ті люди, які, знищуючи інших, намагаються вибратися з болота. А ти намагаєшся змінити світ на краще, забувши про власний егоїзм, і через це грузнеш у твані ще більше. Ти — велика. Сама зрозумієш, коли прийде час.

Тасіта скептично гмикає. А я посміхаюся. Він каже правду.

6.03

Посеред ночі Тася починає страшенно кашляти й прокидається. Сон біжить від неї. Жара поруч немає. Він узагалі вчора дивно поводився після телефонної розмови з кимось. Дзвінок його стривожив, і він одразу пішов, поспіхом поцілувавши піддослідну в лоб.

Та й уранці не з’явився вчасно.

Тасіта ледь тримається на ногах. Її морозить і водночас колотить від жару. У ніс закрався нежить, а горло болить так, що вона не може ані розмовляти, ані курити.

Він приходить уже тоді, коли дівчина закутується в ковдру й починає дивитися фільм онлайн.

— Що з тобою сталося? — Жар турботливо сідає на краєчок дивана й обіймає її однією рукою, забувши зняти куртку. — Ого! Ти гориш!

Піддослідна мовчки стенає плечима й заходиться кашлем.

— Уже пила щось від температури?

Заперечливо хитає головою.

— Зараз я зроблю тобі чаю, а потім збігаю за таблетками. — Він швидко підводиться і йде на кухню.

Дівчина щасливо зітхає. Їй згадується мама, яка завжди була поряд у такі хвилини. А крім неї, Тасею більше ніхто ніколи не опікувався. Хіба що Вален… Та з ним вона жодного разу не хворіла. Але він був поряд, коли в неї починалися критичні дні. Вален теж турботливо приносив їй чай і таблетки від болю.

Увесь день Жар не відходить від дівчини ані на крок. Його нітрохи не бентежить її доволі поганий зовнішній вигляд: червоні очі, брудне волосся і сморід від поту. Та все ж щось у ньому турбує мене. Він, здається, уникає її погляду.

Під вечір стан Тасі нарешті покращується. Вона навіть починає трохи говорити.

— Дякую, — говорить, обережно приймаючи з його рук наступну чашку чаю. І мило посміхається йому.

— Та немає за що. — Жар знову відводить погляд. — Тасю… Я маю тобі дещо сказати…

— Щось сталося? — Піддослідна стурбовано дивиться на хлопця, тільки зараз помітивши в ньому зміни, що так хвилювали мене впродовж усього дня.

— Ти ж знаєш… Прийшло тепло. Я маю їхати на заробітки в інші міста. — Він буравить очима свої руки. — Відкрито сезон для вуличних музикантів. Мене запросили виступати в кількох клубах інших міст. Я зобов’язаний їхати.

— Ти жартуєш? — невпевнено посміхається дівчина.

— Хотів би. Але ж ні. Ти добре знаєш про мій спосіб заробляти гроші…

— Ти казав, що тобі треба зовсім не багато! — Вона різко відставляє геть філіжанку з чаєм й хапає спітнілими долонями його руку.

— Так, багато я й не зароблю… Але ж жити на щось потрібно? Тим паче, що я вже давно не виступав у таких місцях…

— А днями в кафе?

— То інше. У клубах я отримую значно більші гонорари. Туди приходять люди, щоб побачити саме мене. Щось схоже на фанів.

— Он як… — на Тасине обличчя напливає байдужа маска, і вона відпускає його руку. — І коли ти їдеш?

— Завтра…

Тут вона знову втрачає рівновагу. Її очі наповнюються страхом.

— І ти отак мене покинеш? Зараз? Коли я тільки почала вірити? Коли я почала працювати? Коли я ще й захворіла?!

Він мовчить, лише затуляє руками обличчя.

— Не їдь… — Вона благально тягне його за рукав сорочки. — Моєї зарплатні вистачить на двох…

— Здуріла?! — Жар несподівано спішно виривається з її рук і встає. — Ти думаєш, я зможу так просто сидіти на твоїй шиї?! Може, я й принижуюся до статусу твоєї хатньої робітниці, але я ніколи не стану брати за це гроші!

— Ти думаєш, мені стане легше від цих дурних папірців?! Ти думаєш, вони мені допоможуть стати на ноги?! Почати робити те, про що ти просив?! Чи вони мають мені додати віри?!

Жар знову опускається поруч і починає гарячково гладити її волосся.

— Усе буде добре… пам’ятаєш, ти мені сказала вчора? Ти думала, що я сплю. А я не спав і все чув. Ти й без мене впораєшся. Ти вже готова…

Тася жорстко відштовхує його від себе.

— Ти обіцяв бути поряд.

— А я буду поряд — у твоєму серці. Я телефонуватиму кожного дня. — Він запопадливо присідає, щоб зазирнути в її очі.

— У моєму серці? — Вона гірко посміхається. — Ти думаєш, що встиг за такий короткий проміжок часу аж так глибоко заповзти? Наївний. Ти мені потрібен — не сперечаюсь. Але не там.

Жар несподівано суворішає.

— Я не зможу бути весь час поряд. Ти маєш сама зрозуміти, що це все, — він обводить рукою кімнату, показуючи на полотна, — перш за все потрібне тобі.

Піддослідна відвертається.

— Забирайся. Більше не хочу тебе бачити.

Він тяжко зітхає. Зібравшись, заходить до кімнати, щоб поцілувати її на прощання. Але вона сахається, відвертаючи обличчя.

— Коли я повернусь… я повернусь до тебе. Тільки до тебе. Ти ж знаєш, що я кохаю тебе. Не муч мене. Візьми телефон, коли я подзвоню…

Зачиняються двері, скімлить замок.

Тася сидить, обійнявши себе за коліна. У кімнаті тихо. Раптом цокання годинника стає надзвичайно гучним. Мені здається, що з кутків усієї кімнати до Тасіти тягнуться темні тіні, що зловтішно хитаються у світлі вуличних ліхтарів.

— Я така жалюгідна…

Я у відчаї. Він був і моєю надією.

7.03

«Мій потяг відбуває з першої платформи о 15.00».

Тасіта кашляє й вимикає мобільник.

Незважаючи на високу температуру, вона все одно йде на роботу.

Я сильно переживаю за її психологічний стан, але Тасіта видається спокійною. Мабуть, саме це мене й насторожує. Немає сліз, депресії, апатії, злості, агресії. Назовні рветься щось інше. Але я ніяк не збагну, що це.

Вона сидить на роботі вже близько чотирьох годин, а ще жодного разу не припала до пляшки вина, подарованого клієнтом. Що це?

Скриплять двері.

— Ти як? — Світлана Анатоліївна обережно заходить до кімнати.

— Захворіла, — сухо відповідає Тася.

— А… Через дощ застудилася… обережніше треба. — Вона рішуче опускається на стілець. — Ліків накрапати?

Калатнула пляшка з коньяком.

— Для горла корисно, — усміхається.

Піддослідна задумливо бере з її рук пляшку.

— А що? Він не стримав обіцянки… Мені теж можна, — перехиляє в себе.

— Це ти про свого хлопця? Він видався мені хорошим. Я йому не сподобалася. По-моєму, він дуже турботливий. Хвилюється, що я тебе упоюю, — хихотить. — Але хіба він не правий?

Тася мовчки п’є.

— У вас щось сталося?

— Він поїхав заробляти гроші. Виступати в клубах.

— Це ж добре? — невпевнено запитує жінка, приймаючи пляшку й підозріло дивлячись на отвір. Та все ж робить ковток, вирішивши, що всі мікроби вбив спирт.

— Ні. Він покинув мене. Я тільки почала вірити…

— Ти? Вірити? У що? Ти весь час зриваєшся на алкоголь, усе ще працюєш тут…

— Після останнього випадку я вирішила, що змінюсь. Жар обіцяв бути поряд. Але він усе одно покинув мене, — спокійно заперечує дівчина.

— Тобі не здається, що ти маєш жалюгідний вигляд?

Тася зводить брови докупи.

— Розумієш… Жінкам подобаються слабкі чоловіки. А якщо мужчина сильний, то він (щоб сподобатися прекрасній статі) мусить бути хоча б банально застудженим. Загальновідомий факт, що тоді в нашого брата прокидається материнський інстинкт. Але цей інстинкт пробуджується не тому, що хворі чоловіки поводяться як діти, а тому, що нам стає їх шкода. Ці почуття базуються на жалощах. І чим жалюгідніший чоловік, тим він привабливіший для жінки. Запитаєш, чому нам не подобаються анорексичні ботани? Тому що вони хворіють безперервно. Та варто абсолютно здоровому чоловікові злягти, він стає об’єктом уваги жінки.

— До чого ти ведеш? Я, може, й жалюгідна, але жінка.

— Ти не зовсім жінка. У тобі більше чоловічих рис характеру. У ваших стосунках, як я зрозуміла, роль жінки віддана Жару. Це ти той самий чоловік, який викликає жалощі!

Піддослідна спокійно забирає в неї коньяк.

— І що? Що далі?

— Мені здається, ти сама маєш взяти себе в руки. Ніхто тобі в цьому не допоможе.

— А це вже не твоя справа.

Хтось стукає в двері.

— У мене клієнт.

Світлана Анатоліївна стенає плечима й виходить.

Попри всю її глупоту, вона сьогодні говорить дуже правильні речі.

Я тепер знаю, що з Тасею. Її охоплює байдужість, яка поступово переходить в саморуйнацію.

8.03

Піддослідна тяжко кашляє.

— Опускай сорочку. — Лікарка прибирає холодний фонендоскоп зі спини дівчини. — Хіба ти не знаєш, що не можна ходити на роботу з температурою? Я даю тобі… — дістає лікарняний бланк, — три дні відпочинку. Ніякої роботи і… — оглядає кімнату, — ніякого алкоголю.

— Що, навіть трішечки? — заходиться кашлем.

— Ти ще й питаєш? — посміхається. — Тасю, я вже давно тебе лікую. Останній раз це було півроку тому. Ще тоді я сказала тобі, що це алкоголізм.

— Це не хвороба, а крайня потреба, — відмахується Тасіта, зариваючись у ковдру.

— Це хвороба. Поки що тільки психологічна.

Хтось дзвонить у двері. Лікарка підводиться й відчиняє.

— Дивись! Оце так! Тебе хтось поздоровляє зі святом. — Вона заходить до кімнати, переговоривши з кимось у коридорі. У неї в руках білі троянди й великий пакунок, з якого пахне надзвичайно смачно.

— Святом?

— Восьме березня. Забула?

Тася похмуро відвертається до стінки.

— Викинь.

— Тут лист… — Лікарка зазирає в пакет. — А ще якась їжа!

Дівчина ніяк не реагує. Тоді жінка ставить квіти у глечик, подарований гончарем, пакет залишає поряд з ліжком, лист кладе на подушку.

— Поглянеш, коли з’явиться бажання.

Через хвилин п’ять, коли лікарка йде, Тася підводиться з дивана, заварює чай і додає в нього вина. Зайшовши до кімнати, бере лист. Кілька секунд дивиться на нього, а потім спокійно шматує його.

— Ти ж знаєш, я не люблю свята й терпіти не можу брехунів, — кидає чи то мені, чи то собі.

Клаптики паперу повільно опускаються на підлогу.

Вона й справді має жалюгідний вигляд. П’яна, з температурою під сорок, свідомо відштовхуючи тих, хто її любить і піклується про неї. Вона загортається в ковдру, заплющує очі, заходиться кашлем і впивається алкоголем.

Допивши пляшку вина, Тася перевертається на інший бік, опускає руки на підлогу й збирає розірваний лист. Коли останній клаптик приклеєний на потрібне місце, дістає піцу з пакета. Уже глибока ніч.

«Зі святом! Радий, що ти таки склеїла мого листа, щоб прочитати. Пробач, що поздоровляю тебе так — через знайомого. Пробач, що взагалі поздоровляю.

Не опускай руки в мою відсутність. Не втрачай упевненості в собі! І ти знаєш, що визнання потрібно заслужити. А сидячи цілими днями вдома й п’ючи вино — ти не варта ані моєї, ані своєї віри. Ти можеш говорити скільки завгодно, що я не маю місця у твоєму серці, але тепер я знаю, що це не так. Я кохаю тебе. Щасливого дня, одужуй!

P. S. Не смій його знову рвати!»

Тасіта опускається на край дивана й згортає аркуш.

— Бевзь…

Відкидає лист геть від себе й знову заривається в ковдру.

Він правий. Першим порухом після прочитання було порвати лист знову. Ми починаємо її втрачати.

9.03

Безсоння. Температура росте. Закінчився алкоголь. Монстри гризуть її душу.

Депресія. Апатія. Відчай. Страх.

Замотана в ковдру піддослідна ходить квартирою. Без мети, просто никає.

Телефон розривається від дзвінків.

Стукіт у двері.

— Привіт…

На порозі стоїть давній знайомий, з яким вона випивала раніше. Той, який нічого не досягнув сам. Той, який не вірив у неї.

— Згадаємо минуле? — Тася затягує його за рукав до квартири.

Ігор стягує стару задрипану куртку.

— Захворіла?

— П’яна гуляла довго під дощем.

— Ого! — хихотить підстаркуватий парубок. — Та ти, хоч і ходиш у костюмі, не дуже відрізняєшся від простих смертних.

— Перестань. Ти ж знаєш, яка я, — супиться дівчина.

Вони мовчать. П’ють, дивляться на краплі дощу, що стукають у вікно й знову мовчать. Їм ні про що говорити. Тоді вони зазирають у минуле й виявляють, що там їх щось поєднує, занурюються в пройдешнє, згадують.

— Тоді… з Валеном… Я знав, що він тебе вдарив.

Тасіта підіймає на нього здивовані очі, одразу зрозумівши, про що він.

Того дня вона відкликала його вбік від компанії й сказала, що вони з Валеном більше не разом.

— Я вважав, що він зробив правильно… — Ігор закушує губу. — Ні. Навіть не так. Я не хотів, щоб ви розійшлися. Він поводився з тобою так, як тобі було потрібно. І я ніколи не бачив такого сліпого кохання. Мені було його шкода. Я розумів його.

Піддослідна відводить погляд — її очі стають вологими.

— Ти завжди була такою. Легко розбивала серця. Була байдужою до чужих почуттів. З тобою безпечніше було дружити. Тому що друг, не знаю чому, але він важливіший для тебе.

Вона розмірено напивається до бісиків. У свідомості постають картини минулого. Їх багато. І не всі серед них приємні.

— Тому я лишився для тебе другом. Я кохав тебе.

— Я знаю.

Мовчать.

— Та все ж ти й мені примудрилася розбити серце. Хоча я був другом.

Тасіта п’є.

— Ти пішла від нас. Через ту дівчину. Пішла від мене. І що я бачу через стільки років? Ти влилася в соціум. Відмовилася від тих принципів, які сповідували ми.

— Я завжди була відмінною від вас. Тому що хотіла більшого. Тому що не хотіла спиватися й згадувати, як гарно було колись.

— А що ж ти робиш зараз?

Тасіта гірко посміхається.

— А зараз… я більше не бачу цієї різниці… Я теж нічого не можу…

На відході Ігор міцно обіймає її.

— А може, воно й на краще?

Тася запитально дивиться на нього.

— Те, що ти розсталася з Валеном. Ви обоє дуже яскраві, індивідуальні, незалежні. Ви аж світилися. Але з часом світло почало згасати. При чому твоє. Коли зустрічаються дві сильні особистості, рано чи пізно одна починає підминати під себе іншу. Вален змінив тебе. Він поділився своїм мороком, і ти прийняла його. Спершу… коли ми познайомилися… у тобі не було зла, гніву чи ненависті. Ти була чистою.

Телефон розривається. Ми обидві знаємо, хто це…

10.03

Її поведінка стає все дивнішою. Чим довше вона не бачить, не чує Жара, тим божевільнішою здається. Тим більше вона замикається. Тим глибше ховається від світу, людей.

Прокинувшись о сьомій ранку від температури, вона поводиться геть нетипово. Тася не йде на кухню в пошуках води чи пляшки чогось алкогольного. Вона йде в душ (через хворобу піддослідна не милася чотири дні поспіль).

Тасіта чомусь посміхається, розчісуючи волосся. Тихенько щось наспівує.

Мені здається, що вона нарешті вкрай збожеволіла. Але її дії цілком адекватні.

Нафарбувавши чорним очі, піддослідна починає порпатися в рюкзаку, з яким ходить на роботу. З нього летять на підлогу люстерко, гребінець, помада, ручки… Але невдовзі вона знаходить те, що шукала. Маленький чорний блокнот.

Ігноруючи повідомлення про пропущені дзвінки, Тася набирає номер з блокнота й страшенно кашляє.

— Так, — після третього гудка в слухавці чується жіночий голос.

— Кх… Привіт. Я з фірми… — Піддослідна заходиться кашлем, прикриваючи слухавку. — Ти приходила до мене щодо роботи…

— Тасіта? Так? — Невпевнено запитують на тому кінці дроту.

— Я. Ти не зайнята? Не хочеш навідати хвору й принести їй чогось алкогольного?

У слухавці тихо.

— А я зможу залишитися на ніч?

— Взагалі-то, я на це й розраховувала… — Це була не посмішка — те, що зробили її губи.

Дівчина мала прийти ввечері.

— Довго чекати… — хрипить Тася й знову залазить під ковдру.

Піддослідна дивиться серіал в очікуванні гості. Дуже скоро одяг на ній стає знову мокрий наскрізь. Її проймає холодний і липкий піт. Температура падає.

За півгодини до приходу дівчини Тася знову приймає душ і знову підводить очі.

Коли стукають у двері, вона ще не одягнута. Швидко замотується в рушник, відчиняє двері.

— Ще раз привіт… — Гостя розтягує пухкі губи в усмішці, від чого трохи дрижить ланцюжок, який тягнеться від щоки до вуха.

— Заходь. Я щойно з душу, вибач.

Тася відступає вглиб кімнати. У ній пробуджується щось архаїчне, первісне. Такою я давно вже її не бачила. І знову ця посмішка…

Дівчина, яка зайшла, невдоволено оглядає фігуру піддослідної. Мені здається, що Тасіта навмисне вийшла до неї в такому вигляді.

— Я зовсім не проти… Ти така сексуальна…

Гостя мружить очі й простягає пакунок, який принесла з собою. Він подзенькує, переходячи до рук піддослідної.

— Шмурдяк, — вдоволено констатує Тася. — Роздягайся й заходь на кухню, а я тим часом вдягнуся.

Навіть її поступ змінився, рухи голови. І очі блищать не стільки від температури, скільки від прихованого бажання. Поки Тасіта перевдягається, знову дзвонить телефон. Поглянувши на номер, вона спокійно вимикає звук.

— Отже… Чому ти згадала про мене саме зараз? — запитує дівчина, коли одягнута піддослідна повертається на кухню.

Тася спокійно нахиляється до неї й обережно бере пасмо фіолетового волосся.

— Я тебе й не забувала…

Катрина задихається від цього тихого шепоту, інтимності рухів, гарячого подиху на щоці. Її охоплює хіть. Власне, збудження передається їй від Тасіти, яка перетворилася на хижачку, згадавши, як заманювати жертву до пастки. От що змінилося.

Вино, пиво, сміх… Піддослідна вирішує розважитися, знаючи, що подобається цій вуличній співачці.

— Я відразу відчула, що припала тобі до снаги… — важко шепоче в темряві Катрина, хапаючи Тасіту за обличчя й цілуючи в губи.

Тасіта нічого не відповідає. Замість цього вона м’яко впивається зубами в повні груди гості, опускаючись усе нижче. Слухає важке дихання й стогін.

Я згадую, що піддослідна нічого не їла. За весь день — нічого.

Не засуджую її за те, що сталося. Зараз Тасіті, як ніколи, потрібна присутність іншої людини. Байдуже якої. Тільки… щоб це був хтось близький…

11.03

Розривається телефон.

Стукіт у двері.

Тасіта розплющує очі, повільно сідає. Переводить погляд на коханку, яка спить поруч із нею. Задумливо розглядає її оголене тіло.

— Така м’якенька, — посміхається. — Такі мені більше до смаку, ніж худорляві.

Катрина розплющує очі.

— Мені з тобою затишно, — піддослідна нахиляється й цілує її в губи.

— Що за стукіт?

Тася підводить голову. І справді. Хтось настирливо добивається до неї.

Знехотя накидає халатик на голе тіло і йде відчиняти двері.

— Сашко? Що сталося?

У коридор безцеремонно ввалюється друг. Його очі палають гнівом.

— Чому слухавку не береш? Я півгодини під дверима стримлю!

З-за дверей обережно визирає дівчина з фіолетовим волоссям, сором’язливо прикриваючись ковдрою.

— Ти що, жартуєш? — Сашко гнівно дивиться на Тасю. — Ти знову?!

— Що сталося? Не буянь з самого ранку. Я щойно прокинулася. — Тася позіхає. — Я тебе не виганяю, але давай якось… спокійніше? Добре?

Дівчина зникає в кімнаті. Сашко, наїжачившись, заходить слідом. Грубо хапає її за руку й тягне з дивана.

— Одягайся й вимітайся, — глухим від злості голосом говорить хлопець.

Катрина здивовано витріщається на нього. Вона не боїться. Судячи із зовнішності, до бійок їй не звикати.

— Здурів?! — Піддослідна теж сердиться й тягне його на вихід.

— Нехай ця шльондра вимітається!

Перш ніж Тася включає мозок, вона інстинктивно стискає руку в кулак і заціджує йому в обличчя.

Сашко падає. Для нього удар виявився несподіваним. З носа тече кров, а з очей сльози.

— Я ж твій друг, дурепо! — Він хапається за ніс і повільно сідає.

— Ви… вибач… Рука сама… Той… — присоромлено опускає очі Тася.

— Нехай вона піде. Потрібно поговорити. — Сашко дістає хусточку й притискає її до носа.

— Поговорімо на кухні. Вона нікуди не піде.

Хлопець кидає злий погляд на Катрину, яка ще не отямилася від того, що сталося.

Устає й повільно йде на кухню.

— Вона не Віра, — говорить уже біля дверей.

Тасіта чоломкає дівчину в щоку і йде заварювати чай.

— Я думав щось змінилося. Тоді, коли з’явився Жар. Ти ніби й пити стала менше, почала малювати. Читати. Це що — повернення до минулого? Знову спиш із першим ліпшим? — Він похмуро обводить поглядом закидану пляшками кухню.

— Помовч, будь ласка! Це моє життя.

— Я друг! Я маю право вказувати тобі на помилки. Допомагати. Підтримувати.

— Чому всім так подобається лізти в чуже життя? Свого не маєш? — Тася сердито розвертається до нього. — Я доросла свідома людина. Сама можу вирішити, що робити, а що не робити. Це мій вибір.

Сашко криво посміхається й дістає цигарку. Закурює.

— А пам’ятаєш, що ти казала? — Він несподівано сміється. — Про свободу? Що свобода — це не завжди вибір. Зараз ти робиш вибір. І він неправильний, як ти й казала. Ти живеш не так, як хочеш жити. Ти відчуваєш іронію? Тоді ти була вільною. Навіть тоді, коли ми бачилися востаннє. Але зараз…

— З чого ти взяв, що я живу не так, як хочу? У мене стабільна цікава робота, чудові взаємини з батьками, стосунки з цікавою, красивою дівчиною. Я маю чимало друзів, які люблять мене. Таких, як ти. Я, звісно, не в захваті від твоєї сьогоднішньої поведінки, але розумію, що ти бажаєш мені добра. І тому я тебе прощаю. — Вона заспокоюється й запалює цигарку.

— Серйозно? Ти так хочеш жити? Похована під пляшками й брудом? Перебиваючись випадковим сексом? Працюючи на ненависній роботі? Втрачаючи друзів через свою поведінку? Зводячи з розуму власних батьків?

Піддослідна шоковано завмирає. Його слова дошкуляють своєю правдивістю.

— А ще я гарнюня з довгим волоссям… — бурчить собі під носа, болісно посміхаючись.

Сашко вибухає реготом.

— З цим не посперечаєшся.

Вони сідають пити чай, забувши про Катрину.

Коли Сашко вже стоїть на порозі, вона обіймає його й несподівано стає вразливою та замученою.

— Я не можу інакше. Так що більше не втручайся. Я сама здатна привести себе в порядок.

Їй гіршає. Дедалі все дужче й дужче. Вона навіть не помічає, що Сашко вже прийшов розгніваним. Він уже знав, що щось сталося. Її не турбує, звідки він довідався.

12.03

Пухкенька рука залазить під ковдру.

— Я сплю. — Тасіта ліниво перевертається, відштовхуючи руку.

— Хіба ж не любо прокидатися від того, що тебе хтось бажає? — говорить, посміхаючись, Катрина. — Приємно ж відчувати себе жаданою?

Піддослідна відчуває сильне роздратування. Вона ненавидить, коли її будять. Вона взагалі-то не любить і присутність сторонніх людей у квартирі. А ця дівчина тут уже третій день. Сьогодні Тасіта вирішує, що настав час з нею розпрощатися.

— Хочу їсти.

— То приготуй, — пирхає фіолетововолоса.

Очі дівчини на мить стають геть байдужими. Тасіта відчуває самотність і холоднечу.

— Я краще збігаю за пивом.

Похмуро. Небо ворушиться, наче задумалося, чи розвиднятися, чи заси′пати місто снігом з дощем. Поки піддослідна йде в магазин та з нього, вона перебирає варіанти відставки нової коханки: «Я маю працювати… Я не хочу спати з дівчатами… Ні… Батьки дізналися й сильно розгнівалися… Я тебе не люблю… Я тебе використала… У мене є інший… Інша… Не так… А не пішла б ти на х**!»

— Гей, Катрино! Мені потрібно з тобою поговорити!

Дівчина сидить за комп’ютером в одних трусах, підібгавши під себе ноги. Тася підходить з-за спини, готова послати її під три чорти. Але відволікається на картинку. Катрина грається в онлайн-гру. Очі прикипають до екрана.

— Що хотіла? — запитує, не відриваючись.

— А? Я хотіла… А в що це ти граєш?

— Рольова гра «World of Warcraft». Хочеш, навчу? Будемо в одній команді. Правда, у мене рівень уже високий, але я тебе підтягну.

Піддослідна стягує з себе одяг, залишаючись у костюмі Єви, й підсовує стілець.

— Спочатку ми створимо тобі персонажа. Ти гратимеш зі мною в альянсі…

День минає непомітно.

Катрина лягає спати в ліжко Тасіти, її так і не вигнали.

Піддослідна сидить за комп’ютером до ранку. Вона навіть не йде за черговою дозою алкоголю. Мене це вражає. Та я не знаю, чи радіти мені, чи починати панікувати. Те, що вона робить зараз, змушує мене турбуватися більше, ніж раніше. Спочатку вона замінює реальність алкоголем і сексом. Тепер же вона втікає від неї у віртуальний світ. Це не покращення, однозначно. Це регрес.

13.03

— Сьогодні не зможу. Так. Зайнята. Люблю вас.

Тася, не відриваючись від комп’ютера, відмовляється навідати батьків.

Занехаяна кімната тепер ще брудніша, ніж колись. Окрім пляшок на підлозі, тепер там ще й пил і попіл. У повітрі висить дим. Піддослідна, захоплена віртуальним світом, курить прямо в кімнаті. Клавіатура, стіл, монітор — усе вкрите шаром попелу.

Коханка десь пішла грати на головну вулицю міста, щоб заробити трохи грошенят. І, до речі, їй зовсім не заважає весь цей хаос, у якому доводиться жити. Вона не допомагає Тасіті. Вона руйнує її.

День знову непомітно минає за грою перед екраном.

Розривається мобільний. Стукіт у двері. Та її це не турбує. Вона не відчиняє двері, ігнорує телефон, знаючи, хто і що від неї хоче.

Сутеніє.

Тасіта знімає навушники, бере пляшку пива з підлоги. Вона гарно запаслася на час гри. Виходить на балкон, зачувши шум дощу.

Дівчина поволі закурює. Її плечі тремтять, але по куртку вона не повертається, ігноруючи недавню хворобу.

Пара крапель потрапляє на цигарку, і Тася відступає вглиб балкона. На душі кепсько. Щойно вона відривається від комп’ютера, її починають давити думки. Докуривши, вона не повертається в кімнату. Стоїть, мерзлякувато здригаючись, і п’є холодне пиво.

Її щось сильно турбує. На обличчя лягає тінь смутку. Здається, вона зараз заплаче.

— Я марную своє життя, — нарешті звертається до мене.

Не знаю, що мушу їй сказати. Вона сама все розуміє. Особливо про власні віртуальні досягнення.

Їй гидко від самої себе. Та змінити щось вона не в змозі.

Тому Тасіта закриває зараз обличчя руками, що тремтять не стільки від холоду, скільки від власного безсилля.

— Що я з собою роблю? Коли я останнього разу торкалася полотен?.. А книги? Чому я більше не думаю?.. Не хочу думати? Невже я настільки слабка?

Забагато «я». Їй було б значно краще, якби було «ми», а ще ліпше — «вони». Причина такого стану егоїзм, лінь і самозаглиблення.

Грюкають двері.

Катрина летить на підлогу, збита обіймами Тасіти.

— Ходімо в ліжко… — шепоче ослаблим п’яним голосом.

Дівчина з фіолетовим волоссям посміхається й гладить піддослідну по голові. Вона встигла прив’язатися до Тасіти. Вони з нею подібні. І стосунки між ними — це не кохання. Спорідненість.

Зрештою, Тасіта теж людина. Їй теж буває самотньо. Навіть частіше ніж іншим.

Її мучить совість. Допоки це відчуття ворушиться в ній, мені спокійніше. Допоки вона розуміє, що руйнує себе і свій талант, що грузне у твані бездіяльності. Допоки усвідомлює власну неспроможність встати на ноги, я спокійна.

14.03

Клацання мишки й клавіатури.

— Наступний!

— Я інженер за професією. Хотілося б працювати за спеціальністю. Але… Ви мене слухаєте? — Молодий хлопець насуплено дивиться з-під лоба на піддослідну, яка сидить у навушниках, втупившись в екран.

— Це моя робота. Слухаю, звісно.

— У мене немає досвіду роботи. Тому складно влаштуватися… — невпевнено продовжує юнак. — У вас знайдеться щось для мене?

— Залиште резюме й контактний телефон. Наступний!

До кімнати вкрадливо заходить Світлана Анатоліївна.

— Нарешті! Я вже думала, що ти й справді звільнилася! Як твоє самопочуття?

— У нормі.

— Чим ти там так захоплена? — Жінка обходить стіл і зазирає їй через плече. — Ти жартуєш?! Тобі нічим зайнятися?

— Я так релаксую, — відповідає.

— А алкоголь?

— Те, що я занурена в гру, ще не означає, що я не п’ю.

— Ага. Значить, тобі не краще? Усе ще переживаєш через нього?

— Зовсім ні. Уже не переживаю. Яка різниця, є він чи його немає. Я й при ньому пила. І без нього продовжую пити. Як була нікчемою, так і залишилася.

— Ти? Я завжди думала, що ти не така. Уважала тебе талановитою. Хоча й занадто гоноровою. Я, звісно, не люблю таких, але, як на мене, ти міцний горішок.

Тасіта клацає щось мишкою й знімає навушники. Дістає пиво з-під столу.

— Знаєш, я завжди сприймала робочий клас як привітних, люб’язних, доброзичливих людей. Між вами завжди існує якийсь особливий зв’язок. Ви схильні до взаємодовіри й взаємодопомоги. — Піддослідна відкручує кришечку. — Але й серед цієї верстви населення таких, як я, не люблять через відмінність. Ви терпіти не можете розвинених, освічених, талановитих людей. А знаєш, чому так?

— Чому ти…

— Я не закінчила думку. Потім суперечитимеш, — зупиняє обурення жінки Тасіта. — Ви вважаєте таких людей пихатими інтелігентиками, для яких ви приземлені смерди. Але ж ви самі… ви прирівнюєте будь-яку освічену людину до багатого мажора, ви ставите між ними знак рівності. Проте кожен з вас виховує своїх дітей, прагнучи вибитися якщо не в мажори, то хоча б в інтелігентики. Ви бажаєте своєму чаду «кращого життя», розуміючи, що освічена людина живе-таки краще. Чому ж ви глибоко зневажаєте тих, на кого рівняєте своїх дітей?

Світлана Анатоліївна ображено надимає губи. Тасіта п’є.

— Знаєш, ти справді пихата й гордовита. Твоє життя краще за моє. Але мене бісить, що ти цього не цінуєш.

Піддослідна хрюкає, похлинувшись пивом.

— Цінувати? Що? Те, що я через власний розвиток не можу обмежитися земними втіхами, такими як сім’я чи діти?

Жінка замовкає. Вона вже давно звикла до гучних слів дівчини. Саме тому співчуває їй, а не злиться.

— А талановиті люди й справді як більмо на оці. Ігнорують правила соціуму, живуть за власними законами. Але світ без мистецтва був би гіршим. Хтозна, чим це могло б закінчитися.

Тяжкий погляд затягнутих зморшками очей.

— Ти стаєш злішою. Ти ж не така насправді.

— Ти не настільки добре мене знаєш, щоб говорити про ці речі.

Допиває пиво й втуплюється пустими очима в екран. Монстри лізуть через горлянку.

15.03

Скипіла. Нарешті хоч якийсь вияв емоцій, окрім суму, болю, байдужості. Монстри таки дісталися її гострого нещадного язика й тепер стрибають на Катрину, заліплюючи мороком та образою її душу.

— Це все? Усе, що ти хотіла сказати. — Фіолетововолоса тремтить від стримуваних сліз та образи. — Я думала в нас почуття…

— Почуття? — Тася зводиться на ноги й виходить з-за робочого столу. — Дитинко, це просто секс! Очевидно, ти не помітила, що мені було дещо самотньо і я хотіла розважитися. Я прагнула втіхи й алкоголю. Ну, і ще трохи спорту.

З-за дверей обережно визирає Світлана Анатоліївна.

— Я думала, ми схожі. Але я не така. Я добра, а ти ні. — Дівчина стискає кулаки.

— Ти ідіотка, — уже спокійніше резюмує піддослідна й запалює цигарку. — Усе було очевидно від початку. Якби ти не переспала зі мною того дня, нічого б не було. Як можна стрибнути в ліжко на другий день знайомства й думати, що партнер ставиться до тебе серйозно? Секс у стосунках — це десерт. Його смакують після основної страви, тобто після того, як пізнають кохану людину. Це винагорода за увагу, турботу, підтримку, довіру. Ніхто не спить з тим, у кого закоханий, на першому ж побаченні.

— Ти!.. Ненавиджу…

Повз Світлану Анатоліївну, штовхаючи її, вилітає Катрина. Вона плаче. Вона ридає.

— Ем… привіт… — обережно заходить колежанка.

Тасіта задумливо киває їй на стілець і видихає хмаринку смердючого диму.

— Що це було?

— Це? Розрив з коханкою.

Жінка ніяково підбирає під себе ноги.

— Ти ж не лесбійка?

— Ні. Я бісексуалка.

— Це неприродно. Навіть… гидко.

— Гидко? — По тілу піддослідної струмом проходить роздратування. — Дурна! Люди не винні в тому, що закохуються в людину своєї статі! Вони не винні, що їм подобається одяг протилежної статі! Вони не винні, що інші…

— Це ненормально…

— А що таке норма? Що таке норма в цьому хворому світі?! Чому всі так уперто намагаються довести, що знають, якими мають бути норми?! Чому не можна вважати нормою одностатеві стосунки?! Адже це теж кохання! Адже я! Я! Я кохала!

Несподівано вона падає на коліна й ковтає монстрів. Заходиться плачем.

Світлана Анатоліївна опускається поряд й обіймає її.

— Мені так не вистачає її…

— Кого?

— Віри…

Про що вона? Про дівчину чи про те, чого й справді не має.

Молода вісімнадцятилітня Тасіта радісно стрибала по калюжах. То був особливий день. Місяць тому вона познайомилася з Вірою. Місяць тому вона почала добрішати й бачити щось прекрасне в людях й у світі навколо себе. Вона хотіла зробити щось особливе для коханої дівчини. Тому в рюкзаку торохтіла маленька запакована коробочка. Подарунок на день знайомства. Дівчина ще ніколи такого не відчувала. Вона знайшла свого найкращого друга. Вона знайшла того, кого хоче бачити поряд із собою. Того, з ким прагне розділити власне щастя.

Оминувши ліфт, Тася швидко почала підійматися сходами, перестрибуючи по дві, а то й три сходинки. Її серце шалено калатало від бігу. Вона так поспішала побачити обличчя коханої, коли та відкриє коробочку, що діставала подарунок ще на бігу.

Рішуче постукала в дерев’яні двері. Вони розчинилися майже миттєво.

І щаслива посмішка Тасіти поволі сповзла від здивування.

Перед нею стояла розпашіла Віра. Вона дивилася в підлогу, ніби боячись зустрітися поглядом з Тасітою. Її довге каштанове блискуче волосся пасмами спадало на голі груди. На груди, що виднілися з-під розстебнутої чоловічої сорочки.

Посмішка зовсім зникла з обличчя Тасіти.

— Дурна я… Пробач! — Упіймавши здивований погляд піддослідної, Віра сахнулася, спробувала зачинити двері.

Тася рвонулася вперед, упустивши подарунок на підлогу. У коробочці щось дзенькнуло, наче розбилося. Цієї миті дівчина обійняла Віру й упилася в її стиснуті вуста.

— Я зрозуміла. — Тася ніжно, трохи збуджено, відірвалася від м’яких губ. Потім прихилилася й поцілувала вже по-справжньому. Віра міцно здушила її в обіймах.

— Я кохаю тебе, — прошепотіла, заплющуючи очі.

— Як? Як можна змушувати людину йти проти себе?! — плаче Тасіта.

Світлана Анатоліївна починає розуміти те, про що ніколи не задумувалася раніше. Вона починає усвідомлювати, що любов людей нетрадиційної орієнтації може бути такою ж пристрасною й чуттєвою, як і в натуралів.

Повернувшись додому, у порожню брудну квартиру, Тася почувається самотньою, їй значно гірше, ніж раніше. Чому вона плакала?

Ледь знявши пальто й скинувши взуття, піддослідна сповзає по стіні на підлогу й одразу відкриває пляшку з портвейном. Зараз її не манить навіть темний екран. Хоча вона розуміє, що віртуальний світ допоможе зняти напруження й проковтне всі її думки. Геть усі.

Надривається телефон. Ми обидві знаємо, хто це.

Самота…

16.03

Пасивність змінюється депресією й агресією.

— Здуріла?! — Зірваним дахом піддослідна нависає над Анастасією Вікторівною. — П’яна? Я? Зміни країну, щоб не пила! Зміни людей, щоб я не бачила їхніх мук! Зміни колег, щоб почали робити щось дійсно корисне на цій роботі! Зміни мене! Щоб я стала такою ж забитою й заклопотаною! Зміни моє життя, щоб я не ниділа тут!

Завжди сувора, серйозна, ділова жінка знічено втискається в спинку крісла. Їй уперше доводиться слухати щось подібне. Уперше вона бачить гнів і страшенну втому в очах того, хто через силу схилив коліна.

— Зміни моїх друзів! Щоб повірили в себе й перестали пиячити! Зміни мою волю, щоб я почала лизати твій обвислий зад! Зміни хоч щось!

Анастасія Вікторівна потроху приходить до тями, до неї повертається звична рішучість. Вона навіть підводиться й відкриває свій рот, щоб щось сказати, але дзвінкий п’яний голос піддослідної не лишає їй жодного шансу. На секретарку рине невгамовний потік злості й бруду, який тривалий час стримувався дамбою свідомості.

— Не смій! Ти, бридка жабо! Не смій мені казати, що я маю робити! Не смій перевіряти! Я знаю свої обов’язки й виконую їх! Яка різниця, у якому стані? Яка тобі, у біса, різниця?! Ти хоч знаєш, що в мене сталося?! Ти хоч знаєш, хто я насправді?! Ні! Вас цікавить тільки моя моральність і працездатність! Я відмінна від тебе! Від вас! За це хочеш мене покарати?! За те, що не звільнилася раніше?! За те, що взагалі прийшла сюди працювати?!

Після останніх слів з її гортані виривається тяжкий стогін і вона осідає. Її очі навіжено бігають кімнатою, не помічаючи нічого. Утробний погляд.

— Думаю, немає потреби говорити, що вас звільнено, — холодно й гостро говорить жінка, упевнено підіймаючись з крісла.

— Не маєш права, — цідить крізь зуби дівчина. — Директор у відпустці. А ти не маєш таких повноважень. Ти — ніхто!

— Поки що. Та єдиний, хто тут не здатен контролювати свої емоції й працювати нормально, як всі люди, — це ти. Тебе звільнять, не сумнівайся. І тоді ти будеш ніким. Хоча й зараз ти — ніхто. Безликий раб. Мій раб.

Вона обсмикує поли свого піджака, рушає до дверей.

— Але я принаймні маю хоробрість сказати, що ти убога. Духовно. Я не прихиляю перед тобою голову. І не боюся тебе. Хоч ти соціальна потвора, вирощена в теплиці, здатна знищити всіх, навіть власну матір.

По спині Анастасії Вікторівни йде мороз. Це було правдою.

— Гей, підкурити не буде?

На Тасіту озираються троє хлопців.

— Що? Дивує зневага в чистому вигляді? Га? Потвори?

Руки хлопців стискаються в кулаки.

— Йди звідси! — говорить один з них.

— Заждіть, ви ж мені не підкурили. — Червоні губи розтягуються в задоволеній посмішці. Вона знає, чим може закінчитися така розмова. Вона навмисне провокує. Вона все ще зла й хоче спустити пар.

— Дівчатам курити шкідливо.

— Дурнолобим бути шкідливо. Усе інше — корисно. Так що, залишмо поза розмовою недоліки одне одного. — Запальничка зручно гріє кишеню піддослідної.

— Чеши, давай!

— Хей-хо! Я зустріла шляхетних панянок?! Які соромляться натовкти зустрічній пику?

— Ми баб не чіпаємо, — бурмоче один з них і підходить до Тасі.

У неї перед носом мигтить вогник.

Тася уважно дивиться на нього. Це не гопота, як вона спочатку подумала, це звичайні спортсмени. Хлопець із запальничкою гарний, високий на зріст і широкоплечий. У нього бузкові очі.

— Пофестивалимо?

— Він мовчки підкурює.

— Ходімо, проведу тебе додому.

— Гей?

— Щоб не нарвалась на якихось недоумків, — посміхається.

— Знаєш, спочатку мене покинула кохана дівчина, потім я пішла працювати на роботу, де хотілося наблювати на голову директору й застромити йому в дупу всі резюме разом із звітами. Але тоді я зустріла чоловіка, якому справді була не байдужа. Але й він мене покинув. А сьогодні мене звільнили. Давай шпіліндрикнемось?

Хлопець бере її під руку.

— Жар казав наглядати за тобою.

Дзвонить мобільний. Вони обоє знають, хто це.

17.03

Тасіта клацає мишкою з виглядом полководця. Вона веде віртуальний бій, відчуваючи гордість за несправжні перемоги. Відчуваючи значущість, власну міць у світі, якого не існує.

— Доброго дня.

Дівчина киває, не відриваючись від комп’ютера.

— Я хочу знайти роботу вчителя.

— Вчителя чого?

— Української мови та літератури.

У кабінет заходить Світлана Анатоліївна.

— Так? А хто вам найбільше подобається з авторів української літератури?

— Звісно, Коцюбинський!

— І що вам у нього до снаги?

— Він прекрасно зображував проблеми селянства того періоду, — захоплено говорить молодик.

— Якого «того періоду»? — Тася закриває гру й переводить на нього колючі очі.

— ХVІІ—ХVІІІ століття.

Піддослідна сміється.

— Ви маєте на увазі ХІХ — ХХ?

Хлопець замислено дивиться на неї.

— Може, й так. Не пам’ятаю.

— І ти ще збираєшся вчити дітей? Сам спершу вивчись як слід!

— Те, що в мене погана пам’ять на дати, ще не значить, що я поганий учитель. Ми ж перед кожним уроком ретельно готуємось.

Дівчина хижо посміхається. Жінка в дверях здригається й стає похмурою.

— А якщо запитають про щось, що виходить за рамки уроку? Що робитимеш?

Хлопець завмирає.

— Я взагалі-то вам гроші плачу за пошук роботи. А не за безглузді запитання. У мене диплом є.

Задумливе гмикання у відповідь.

— Усе з тобою ясно. Лишай копії. Пошукаємо щось для такого нездари.

Він гордовито жбурляє свою папку, яку досі притискав до грудей, їй на стіл і йде до дверей.

— До речі, Коцюбинський не так уже й часто зображував селянство. Він був імпресіоністом. Пошукай у словнику значення слова, — гукає йому навздогін дівчина.

Учитель-невдаха вилітає з кабінету, зачіпаючись плечем за Світлану Анатоліївну.

Жінка заходить. Тасіта дістає вино й робить декілька ковтків.

— Ти можеш не принижувати людей? І так ясно, що ти розумніша за них.

— Як же вони дізнаються про це, якщо я їх не принижуватиму, — хихотить. — Як ідіоту довести, що він ідіот? І знаєш, коли вони починають тебе ненавидіти, вони водночас проймаються до тебе повагою. Головне такої миті задавити інтелектом, щоб нездара почав злитися й усвідомлювати власну тупість або власне безсилля перед супротивником. Тоді він стає агресивним, як будь-яка обмежена особа.

— А навіщо йому знати, що ти розумна? — похмуро запитує жінка, забираючи пляшку з рук дівчини.

— А навіщо бути розумною, якщо цього ніхто не знає? Якщо ти не можеш продемонструвати власну вищість, принижуючи убогість?

— А хіба розумна людина не має поставитися з розумінням до людей, яких бог обділив розумом?

— Не плутай розум із мудрістю. Чим більше сіра речовина отримує інформації, тим більше людина бачить лайна й бруду. Хоч-не-хоч, а станеш циніком.

— Отже, ти принижуєш їх не через власну злість? А тому що так склалися обставини? — Зморшки на обличчі Світлани Анатоліївни розгладжуються.

— Чому ж не через злість? Через велику злість. Пам’ятаєш нашу попередню розмову? Я їм заздрю. Бо з обмеженим розумом, простіше жити.

Погляд піддослідної стає порожнім. Вона йде годувати своїх монстрів.

Біля виходу з офіса вона натикається на хлопця.

— Привіт. Ми з тобою вчора бачилися. — Учорашній проводжатий широко посміхається. — Мене звати Стас.

— Передумав? Вирішив усе ж погріти свого штуцера зі мною?

— Ні. Закохався. Проведу знову.

Тасіта вперше уважно дивиться на нього. Брита голова зі шрамом на скроні, веселі очі. Він не такий, як Жар. У його очах немає стільки добра.

— Такий, як ти, мені не згодиться. Дійду сама. Я достатньо твереза. Передавай… та ні. Нічого. Жарові нічого не варто знати.

18.03

— Діти? Ніколи не хотіла їх.

Світлана Анатоліївна гикає. Вона й не сподівалася іншої відповіді.

— Хоча… Я обожнюю їх. Вони мій ідол. Мій кумир. Кожен з них.

— Щось я не… Кумир?

— Ага… — Тася кладе ноги на стіл і смачно затягується цигаркою. Тепер їй нічого боятися. Тепер вона тут не працює. Правда, поки що це рішення сидить тільки в голові Анастасії Вікторівни.

Мені ж цікаво, навіщо вона прийшла на роботу.

— Чистота, хоробрість і безкомпромісність кожної дитини варті винагороди.

— Винагороди?

— Так. Маленькі діти добре розрізняють чорне й біле. Бачать, що хороше, а що погане. Для них немає сірих кольорів. Запитай у будь-якої дитини про алкоголь, цигарки, аборт або секс без любові. Усі вони скажуть, що це погано.

— Секс? Це погано?

— Секс — це прекрасно! Для закоханих, для майбутніх батьків. А те, як його сприймають і подають зараз, жахливо. Інтимні стосунки вкрили брудом. Вони стали продуктом споживання, який можна придбати за гроші. Як бачиш, те, що малеча без вагань відносить до «поганого», дорослі вважають добрим. Іноді життєво необхідним. Наприклад, алкоголь — безсумнівне зло. Але ж я так тішуся, коли ти приносиш мені пляшку коньяку. — Вона вертить у руках склянку з напоєм насиченого кольору.

Жінка гірко посміхається.

— Дорослі стають зіпсутими, розбещеними.

— Так. Ми, як прокисле молоко. З часом укриваємося пліснявою, шкідливою для себе й оточення. І мораль, яку ми сповідуємо, стає розмитою, досить умовною. У дітей такого не буває.

Коньяк повільно розтікається теплом по всьому тілу.

— Окрім того, діти хоробріші за дорослих. Вони не роздумують про смерть, захищаючись від сильнішого. А знайомлячись із людиною, не думають про зраду. Діти не бояться майбутнього, вони живуть сьогоденням. А те, що буде колись потім, вони сприймають як украй далеку веселу пригоду. І вони чекають її, наче власного дня народження. Ми, дорослі, боїмося думати про те, що нас чекає. Часто усвідомлюючи, що майбутнє залишиться таким же безрадісним і проблемним. Хоча… Як і діти, ми часто мріємо про прийдешнє.

Піддослідна опускає голову, переводячи погляд на екран, де стоїть на паузі гра.

— А ще вони частіше помічають прекрасне. Квітку, небо, сніг. А ми думаємо про одяг, гроші, переймаємось турботами. Нам не до монстрів під ліжком, принців чи дідів морозів. А ще діти нічого не бояться: лазити по деревах, падати, хворіти. Хіба ж це не викликає захоплення?

Обидві задумливо дивляться одна на одну.

— Привіт.

— А… Ти знову тут. — Тасіта й бровою не веде на молодого спортсмена. Лише зупиняється, щоб підкурити цигарку.

— Я настирливий. — Стас несподівано обіймає її ззаду.

— Чого прийшов? Мені здавалося, я ще вчора тобі сказала, що ти мені не потрібен.

— А я передумав. Давай станемо коханцями?

Дівчина завмирає. Їй гидко від нього. Від його обіймів, голосу, слів.

— Я теж передумала. Уже не хочу тебе. — Вона підносить кінчик запаленої цигарки до його обличчя. Хлопець сахається від несподіванки.

— І що сталося?

— Такий секс… — Тася підіймає голову й дивиться на вечірнє небо. — Такий секс — брудний.

— Що?

Тасіта сміється й махає рукою йому на прощання.

Вона приходила на роботу, щоб не залишитися наодинці з собою.

19.03

Розривається телефон. Ми обидві знаємо, хто це.

— Так?

Я неабияк дивуюся й тому майже не помічаю збентеження піддослідної. Вона й сама не думала, що відповість.

Здається, Жар теж не очікував відповіді. Тому зі слухавки чується лише сопіння, а далі тиша.

— Я слухаю? — Тася перевертається на дивані й підтягує до себе попільничку.

— Пробач, просто не очікував, що ти відповіси, — хрипко говорить хлопець.

— Я можу покласти назад слухавку, — пропонує чи то серйозно, чи то жартома, підпалює цигарку й перевертається знову на спину.

— Ні, не треба. Я так давно хотів тебе почути!

Тасіта гірко посміхається й видихає дим у стелю.

— Навіщо? Я думала, ми вже все з’ясували. Ти — брехун. Я — нікчема.

Ображене сопіння.

— Я говорив з Сашком.

«Із хлопцем, якому я врізала через дівчину з фіолетовим волоссям?»

— Зі Світланою Анатоліївною.

«З жінкою без майбутнього?»

— Зі Стасом.

«О-о-о-о, з цим хтивим спортсменом?»

— Ти переслідуєш мене? — Піддослідна болісно скулюється на дивані. — Навіщо?

— Я турбуюся…

Мовчанка.

— Тасю, послухай-но. Усі люди в цьому світі шукають свою половинку…

Дівчина скептично гмикає.

— Усі! — Жар говорить із притиском. — Усі шукають, але більшість не розуміє, що половинка — це віддзеркалення, протилежність того, хто шукає, що половинка складається з тих рис, яких не вистачає їм самим. Ти потрібна мені. Без тебе я — млявий позитивний суб’єкт. А ти? Ти без мене — жорстока, ображена на весь світ стерва.

Здавлений смішок.

— Але разом ми стаємо людьми. Коли двоє зближаються, вони притираються і їм передаються часточки одне одного. Не відкидай мене.

Тасіта курить. П’є пиво. Дивиться в стелю. Її щоками течуть сльози.

— Я спала з дівчиною.

— Я знаю.

— Я пропонувала переспати Стасу.

— Я знаю.

— Я знову перестала вірити в себе.

— Я знаю.

— Чому?..

— Тому що ти не можеш побороти морок. Тому що тобі самотньо. Тому що п’єш. Тому що моє почуття сильніше за все це. Тому що я вірю тобі і в тебе. І не кажи мені більше, що не варта світла. Усі дають слабину. Але не всі сходять на вершину. Ти — зійдеш. І не через мене. Не через когось іншого. А через те, що ти любиш життя. І не дозволиш собі змарнувати його так.

Цигарка гасне.

— Приїжджай до мене. І ні до кого іншого.

Жар знову подарував їй своє тепло.

20.03

Мама миє посуд. Тася сидить за її спиною, підібгавши ноги під себе.

— Ма’?

— Що?

— Ти колись кохала?

— Дурне запитання. — Мама по-доброму посміхається. — А як же я, по-твоєму, вийшла заміж за твого тата? У нас, звісно, не ідилія, але ми любимо одне одного навіть зараз.

— Статистика показує, що кохання триває максимум три роки. А далі воно перетворюється на звичку.

Доросла, але ще молода на вигляд жінка повертається до дівчини.

— Якась дурня, а не статистика. Кохання може бути вічним, якщо це кохання. Так, звісно, у багатьох сімейних парах стосунки тримаються на взаємоповазі або й гірше — взаємовигоді. І таких доволі багато. Але ж і справжнє кохання існує. Не дарма написано стільки книг на цю тему. Любов живе в кожному. У когось — до країни, у когось — до сім’ї та друзів. А у когось — до грошей. Але найсильніші почуття пробуджуються, по-перше, коли ти любиш іншу людину.

— А по-друге?

Мати знову посміхається.

— Коли в тебе народжується дитя. І це непохитна істина.

— А до країни? По-моєму, це почуття теж досить сильне.

— До країни… Почуття до Батьківщини вивищується над іншими. Адже за неї ми теж готові віддати життя, ми спалахуємо справедливим гнівом, коли її ображають. Назвімо це третьою справжньою любов’ю.

Піддослідна киває на знак згоди. Перед нею стоїть зелений чай. Вона вже відвикла від цього корисного ароматного напою.

— А яке воно, справжнє кохання?

— А ти не знаєш? Ти ж любила Валена. — На мить вона супить брови. — І оту дівчину…

— Так… Але якось не так. Не так, як мене любить Жар. Я не здатна на такі жертви й таку сліпу віру. Мені складно зрозуміти, як можна покинути те, чим захоплюєшся, тільки заради того, щоб бути поряд з іншою людиною. Я б так не змогла. Я б переживала через своє мистецтво. Хоча я й не часто малюю, але я б не змогла зовсім не малювати заради жодного з них. Виходить, я не кохала їх по-справжньому?

— Ти щойно назвала четвертий вид любові. Він відрізняється від інших, але не силою. Це любов до мистецтва. І це нормально, якщо людина має талант.

Тасіта морщить чоло на останній фразі матері.

— Так яке ж кохання справжнє?

Жінка задумливо спирається на стіл мокрими руками.

— Справжнє воно тоді, коли на світлинах ти шукаєш не себе, а іншу людину.

Дівчина сміється. Мати лишається серйозною.

— Ми всі егоїстичні, сонечко. Тому, розглядаючи світлини, шукаємо себе. Якщо ж ти шукаєш там іншу людину, це свідчить про закоханість. В любові ти відсуваєш власне его на другий план. Так буває з сім’єю й країною. Може бути й з мистецтвом.

— А якщо я естетично насолоджуюся виглядом інших людей, забуваючи про себе?

Жінка підходить до доньки й обіймає її.

— Значить, ти вже закохана. У мистецтво. Але знаєш, така любов абсолютно не заважає тобі покохати іншу людину.

Повертаючись брудними мокрими вулицями додому, Тася задумливо бурмоче:

— Так воно має бути. Але ж як здрібніло суспільство! Кохання на продаж… Не дивно, що в нього вірять усе менше й менше людей.

Тихенько сміється під ніс.

— Але ж і справді — «сама доброта». Він точно вірить і знає, що це таке.

Я бачила: вона страшенно хоче його почути. Але мобільний сьогодні мовчить. А Тасіта ще не готова робити перші кроки йому назустріч. Їй ще тяжко переступити через свою гординю й ощасливити іншу людину. Але, думаю, це мине. Спершу їй треба навчитися бути щасливою на самоті.

21.03

— Ти ще тут?

Тасіті нудно.

— Чому мене тут не має бути?

Анастасія Вікторівна кривить губи.

— Не хочу бути вдома. — Дівчина опускає погляд.

Жінка шкіриться.

— З батьками живеш?

— Ні.

— А чоловік, діти є?

— Навіщо? Щоб стати однією з вас? Ні… Я так не можу… Не хочу… — Тася дивиться на недороблений паперовий літачок.

— Он як? — Анастасія Вікторівна сідає на стілець і витягує ноги з туфель. — П’єш, палиш, не маєш сім’ї. Що ж у тебе є?

— Я.

Піддослідна дістає пляшку вина. Відкручує кришечку — її звільнено. Ковтає — її звільнено. Простягує жінці — її звільнено.

— І багато маєш із себе? — Анастасія Вікторівна заперечливо хитає головою, відмовляючись від вина.

— Стражденне щастя.

Секретарка дістає з сумочки цигарки й тягнеться до попільнички.

— Дивна ти. Нормальні люди мріють про подібну роботу. Тут майже нічого не потрібно робити. Тільки слухатися. Та й зовнішність у тебе нівроку — уже давно могла б бути заміжньою. Як ти так живеш?

— Я? — Тася підносить запальничку до її цигарки й підкурює сама. — Кажуть, що краще бути на самоті, ніж з кимось, хто тобі не імпонує. Але спробуйте-но тривалий час пожити хоч трохи в порожній квартирі. Коли чуєш тільки цокання годинника, кипіння чайника, дзижчання випадкової мухи і… більше нічого… Це душить. Душать голоси, що долинають з двору, сварки сусідів за стіною, солодкі зітхання поверхом вище…

— Що ж ти робиш тоді? Умикаєш телевізор? Музику? Радіо?

— П’ю. — Піддослідна прикладається до вина.

«Випий, якщо більше так не можеш. Наріжся, якщо не маєш когось, щоб зайнятися сексом. Наклюкайся, якщо навіть посваритися ні з ким. Налигайся, коли зрозумієш, що ти не здатен на тривалі стосунки. Виціди свої почуття. Висмокчи свою мрію. Упийся болем. Глитни з алкоголем невиплакані сльози. Проковтни своє майбутнє. А потім виблюй. Зроби гірше — і стане краще».

— Пити краще вдома, — радить Анастасія Вікторівна.

— Вдома? Мені там нудно. Я не знаю, чим себе зайняти. Дивитися серіали? Грати в комп’ютерні ігри? Напиватися до чортиків із знайомими? Переспати з кимось випадковим? Мені тоскно. Коли живеш таким насиченим життям, рано чи пізно починаєш нудитися. Я просто не знаю, чим себе зайняти.

— Коли працюєш, нудьга відступає.

— Буває. Якщо робота монотонна. Коли вона не приносить задоволення.

— Хіба тут твої думки не відступають від тебе? Коли немає часу нидіти?

— Ні. Так не буває, щоб на думки не вистачало часу. А коли поринаєш у роздуми, тебе просто нудить від того, що ти робиш, як живеш і про що думаєш…

Жінка мовчки гасить цигарку.

— Мені тебе жаль.

— Ха! — Піддослідна кривить обличчя в посмішці. — Це мали б бути мої слова.

— І ти все одно звільнена. — Анастасія Вікторівна підіймається. — Хоча в тебе вдосталь власних мук. Проте… ти повинна прийняти правила поведінки в суспільстві й дотримуватися їх.

Тасіта… Німа… Й не почута…

22.03

Несподівано. П’ята ранку. Тасіта розплющує очі.

— Морозива. — Їй страшенно хочеться морозива. Чому? Вона щось побачила уві сні. Те, чого я боялася, про що не хотіла знати й чути, коли вона починала говорити.

Сон минув. Піддослідна вдягається й виходить на темне подвір’я. Там ніч.

— Колись… — затягується цигаркою, ідучи кудись в невизначеному напрямку. — Уночі я ніколи не спала. Вален і та компанія… Ми гуляли до світанку на вулиці, навіть коли надворі йшов дощ чи сніг.

Вона простягає долоню в шкіряній рукавичці, ловлячи мокрі сніжинки.

— Колись… Усе було просто. Ніхто не зазирав у твоє минуле. Не було думок про роботу чи про короткочасність стосунків. Були лише ми зараз. На світанку. З гітарою. Портвейном. Хмільні, але не п’яні. Щасливі, але відкинуті суспільством. Ми вірили, що так буде завжди.

Вона звертає на вулицю, що веде до озера.

— Колись… Ми зневажали слово «кохання», але любили слово «свобода». Нам було холодно, але нас грів алкоголь. І ми тремтячими голосами співали старі добрі пісні під гітару, прикриваючи її від снігу.

Тасіта спускається до озера.

— Колись… Ми тішили одне одного байками про зустрічі з патрулем й спілкування зі служаками. Ми сміялися над давніми історіями, самі вплутувалися в нові. Ми не боялися нічого. Будь-яку погрозу ми сприймали як виклик.

Сльота під ногами. Талий сніг і земля, наче кваша. Тася не боїться забруднити ноги, упевнено крокує до озера.

— Колись… Я життя готова була віддати за кожного з них, сліпо вірячи, що нас ніщо не розлучить. Тому що нас в’язало щось більше за дружбу.

Біля озера видніється якась фігура в чорному пальті з капюшоном на голові. Незнайомець теж курить. І теж ловить рукою сніжинки. Наближається.

— Колись… Я любила тебе. Не за те, що ти хотів одружитися зі мною. Не через те, що був брутальний. Не через те, що любив мене. Ти був вільний…

Тасіта простягає руку. Порепані від холоду пальці намагаються торкнутися хлопця. Він повертається до неї обличчям і посміхається, і теж тягнеться до неї. Його усмішка безтурботна й щаслива від її присутності.

— Колись… ми ходили босими ногами по снігу. Ми сварилися й билися. Ми відштовхували й водночас прагнули одне одного. Ми разом співали «наші» пісні, плакали від щастя й не розлучалися ні на мить. Ти складав для мене пісні, я писала невмілі рими для тебе.

З-під капюшона вибивається чорне волосся. Посмішка стає ще ширшою.

— Ми творили й ніколи не були самотніми…

Піддослідна зачерпує холодною, аж прозорою, рукою фантома того, кого колись любила. І він зникає. Так само, як і колись.

— Колись… Я надривно плакала, прокидаючись уночі після нашого розриву. Коли мені снилося, що ми знову разом. Закохані, безтурботні й вільні… — Дівчина опускається на землю, кутаючись у шкіряний плащ. — Я так плакала…

Вона дістає ще одну цигарку.

— Колись… Це з усіма трапляється. Я виросла. А ти… ти залишився там, де й був. І більше не був вільним. Увесь час шукав себе й відмовлявся від того, що робило тебе тобою.

Вона тремтить. Від болю чи від спогадів — я не знаю. Але в ній зараз є щось таке, через що вона сяє так само яскраво, як тоді, коли малює. Тільки сяйво чомусь сумне.

— Знаєш, Валене… — обличчям котиться велика сльоза. — Я ніколи не розуміла тих, хто хотів бути поряд зі мною: дружити чи зустрічатися. Адже я не та людина, з якою можна розділити щастя чи біль. — Вона затягується. — Я розуміла лише тих, хто приходив, щоб випити, весело провести час, посміятися… Але не зближуватися, не лізти в душу й мозок. Тих, хто приходив відпочити. Я розуміла тільки їх. Але я рада, що ти був у мене…

Хоча… Думаю, зрештою ми б стали доволі сумною парою і наше життя оберталося б довкола одного яскравого спогаду. Моменту знайомства. Феєричного побачення. А подальші стосунки? Чи втримались би вони на цих спогадах? Років п’ять потому ми б сиділи й пригадували пройдешнє яскраве щастя, думаючи, що воно все ще тут. Чи ці спогади могли б зігрівати роками, уперто заступаючи буденність, яка поволі все ж ставала б сірою?

Вона зустрічає світанок. Повертаючись додому, Тася купує собі морозиво, яке колись взимку смакувала разом із Валеном.

— Добре, що ми розсталися.

Вона плаче. Сльози людини, приреченої на самоту.

23.03

Кокаїн, героїн, амфетаміни…

Тасі настільки погано, що вона починає думати про вирішення проблеми простим методом. Швидким методом. Тим, якого боїться соціум.

Її норми моралі стають збоченими. Неправильними. У них відсутня логіка. Але в житті за такими правилами немає й болю. Миттєво. Лише задоволення.

— Я стільки всього спробувала. Алкоголь. Цигарки. І не підсіла на них. Я не відчуваю залежності від роботи, сім’ї, друзів, сексу, кохання. І що таке справжня залежність?

Піддослідна вдягається. Її руки тремтять. Вона напружена й збуджена.

— Я хочу пізнати справжнє приниження. Хочу знати, що відчуваєш, коли власну гордість забуто. Як це — повзати на колінах?

Рипають двері. Брязкають ключі.

— Світ підсаджує нас на наркотики. Починає з незначних: кави, музики, друга дитинства, люблячих батьків з їхнім піклуванням. Далі бомбардує телебаченням, інтернетом, роботодавцями, грошима, коханою людиною… Це все можна назвати наркотиками.

Вона швидко крокує вулицею.

— Моє життя завжди було сповнене подій, пригод, алкоголю, сексу, цигарок, бійок. Але зараз це вже не торкає, не викликає жодних почуттів. Усе мені стало нецікавим, байдужим.

Нудно…

— Що ж може мене зворохобити? Вразити? Дати нові емоції?

Вона похапцем переходить безлюдну освітлену дорогу.

— Мене ж не зачіпає те, без чого інші не можуть жити. Без чого ж не зможу я?

Брудний під’їзд. Ліфт не працює. Дівчина швидко підіймається вгору.

— Де моя межа? Я давно вже не вірю в те, що знову горітиму, ставши до полотен. Але я хочу бути кращою, ніж є. Хочу відстояти своє право зверхності над іншими.

Вирваний дзвоник. Тасіта грюкає кулаком у двері.

— Я вільна робити це. Таке моє право. Реальність — лайно. І всі це знають. Але мало хто готовий від неї втікати.

У прочинених дверях стоїть худорлявий хлопець з голим торсом і цигаркою в зубах та посміхається.

— Ми звикли бути брудом. Як цього позбутися? Як спекатися болю, депресій, ненависті до всього і всіх?

Він відступає вбік. Від нього несе блювотиною.

Вона заходить до кімнати. Тут чимало людей, висить завіса цигаркового диму, запах перегару. Тася байдуже оглядає присутніх і йде на кухню. За нею слідом волочиться хлопець, тримаючись за стіну.

— Ти колись думав про свою волю? Наскільки ти вільний?

Він такий п’яний, що тільки посміхається у відповідь.

— Мені паршиво…

Хлопець лізе в шафку й дістає горілку.

— Є дещо краще… — Язик ліниво ворушиться в його роті. Хлопець губить цигарку, але не помічає цього. — Те, що треба…

— Цигарки, алкоголь, наркотики? — Вона відкручує кришечку й наливає собі у велику брудну склянку. — Що допоможе позбутися болю?

Він сідає навпроти й простягає їй кухоль з водою. Тася виплескує її геть і наливає хлопцеві, не звертаючи увагу на його стан. Швидко перекидає в себе склянку. Морщить обличчя й закурює. Їй давно не потрібно запивати такі міцні напої.

Хлопець мовчки дивиться на кухоль з горілкою. Але не п’є.

— Є вибір. Але й вибір не робить тебе вільним. Я маю вибір. Я можу зробити те, на що не здатен ніхто. У мене є дещо, з чим я не хочу розставатися.

Вона болісно дивиться на темне заляпане вікно.

— Моя гордість. Мій біль. Моя ненависть. Моя злість. Без них — я не буду собою. Я стану такою ж нікчемною, як і ти.

Мені стає страшно. Як ніколи. Я хвилююся, думаючи, що вона й справді хоче спробувати якийсь наркотик. Але ні. Вона шукає іншого. Їй потрібен хтось нікчемніший за неї. Вона не падає, а підіймається. Їй потрібно було побачити того, ким була вона останнім часом, щоб зрозуміти, чому потрібно вилізти з цього лайна.

24.03

Коли ж щось зміниться?

— Ти так часто говориш про своє майбутнє. Про те, що покинеш цю роботу. Мені навіть цікаво…

— Що цікаво?

У Тасі похмілля. Через відчай, біль, невизначеність, невпевненість вона випила забагато. Але вона не змінює традицій. Вона п’є й зараз. Коньяк.

— Коли ти поринеш у творчість. Чому ти все ще тут?

Тасіта закурює.

— Нещодавно мене про це запитували. До речі, я звільнена. Не знала?

— Ти?! — Жінка похлинається. — Що сталося?

— Я. — В очах двоїться. — Просто… Я відкидаю це місто. Я відштовхую цю країну. Я не приймаю планету. Я занадто інопланетна.

— З чого ти робиш такі висновки?

Піддослідна опускає голову й судомно стискає її пальцями.

— Мої сни… моя голова… — Вона підіймає скляні очі на співрозмовницю. — У них весело й страшно.

Вона мовчить. Вона боїться почути запитання.

— І що ж тобі сниться?

Тася не знає, що казати. Вона не знає, як донести описати власні видіння. Вона починає малювати.

Минає хвилина. Дві. П’ятнадцять.

— Ось…

На малюнку поле, вкрите травою. На ньому рівномірною спіраллю викладені трупи. Просто мертві люди. Нутрощі, кров, гній…

— Це те, що страшно. І те, що… Весело… Я часто згадую сни, коли вже не сплю. І… Коли згадую — це весело.

— Маячня. Ти все одно світла.

Дівчина роздратовано скидає стос паперів зі столу.

— Набридло! Скільки можна думати, що я хороша? Та стільки мороку, як у мені, не вмістить ніхто. Я навіть вигадую інший світ. Темний і брудний. Там, у ньому, люди шукають щастя, копирсаючись у власній свідомості, жаліючи себе. Майстерно насолоджуються болем. Упиваються своєю нікчемністю. Сучасному світові цього не вистачає, бо рідко з’являється справжня нагода пожаліти свою жалюгідну тушку. Тому люди вигадують проблеми. Виплітають із них сітку й заплутуються в ній. А якби світ був таким, як у моїй голові, людям не доводилося б вигадувати.

Світлана Анатоліївна несподівано обіймає Тасіту. Колежанка пахне алкоголем і дешевими парфумами, що також віддають спиртом.

— Ти про що? Світ і є таким. Просто ти цього не помічаєш.

Тасіта плаче.

Ні!

Це місто не сприймає її. Це планета відштовхує її. Це для них вона інопланетянка. Це суспільство відкидає її… А не вона їх.

25.03

Біль унизу живота. Почуття невизначеності. Самотності. Бажання повернути те, що давно залишилося в минулому.

«Зустрінемось?»

«Ти мені?»

«Так.»

Секундна тиша.

«За 30 хвилин буду в тебе».

Тася згинається. Паморочиться голова. Хміль. Емоційна нестабільність. Критичні дні.

Вона хоче бути такою, якою він її пам’ятав. Сильною. Гарною. Рішучою. Чесною. Вірною. Вона хоче повернути його. Хоче почати все заново.

Вона збирається, хапаючись за живіт. Йде, згинаючись від болю. І думає. Думає…

Холодний насмішкуватий погляд людини, яка колись була дорогою. Вигин густих брів виказує зверхність.

— Можна я тебе обійму?

Саша стенає плечима. Вона обіймає його. Він навіть не робить порух назустріч.

— Я здивований. Не думав, що ти мені напишеш.

— Дивно. Я вважала, що значу для тебе не менше, ніж ти для мене.

Він мовчить.

— Як твоя сучка?

Тасіта морщить обличчя. Не стільки від його слів, скільки від болю.

— Те, що я спала з нею… Це не… Вона не така. Вона думала, що в нас стосунки.

— І? — Він іронічно зводить брови.

— Я сказала, що між нами нічого не може бути. Вона плакала. А ще я сперечалася з колегою щодо орієнтації. І плакала сама. А що?

— Твої норми моралі. Ти не була такою, якою стала зараз.

— Знаю.

Вони йдуть поруч, кожен зважує наступні фрази розмови.

Вона думає про те, що має сказати, як повестися.

Заходять до кафе. Зимно. П’ють холодне пиво.

Тася розповідає йому. Про все. Що відчувала, що переживала, що було. Під час розмови він стає поступливішим. Він змушує її вибачатися. Він вивищується над нею. І тільки під кінець розмови вона розуміє, що йому насправді потрібно — усвідомлення власної зверхності. Він хоче, щоб вона догоджала йому.

Щоб слухала те, що вже чула, й робила вигляд, ніби чує вперше. Щоб виявила свою нікчемність, щоб жалілася на проблеми і щоб він відчув себе сильним і владним, допомагаючи їй. Щоб її нікчемність дорівнялася до його.

І, зрозумівши це, Тася говорить собі подумки: «Терпи! Не смій!». Вона стримує себе, щоб не почати насміхатися з його слів.

Вона розуміє, що не виявить власну слабкість задля того, щоб подобатися йому. Це її проблеми, її світ. І вона не впустить туди настільки обмежену людину. Розумну — тим паче. Її світ повний гнилі, страждань, болю. Але там вона вища істота. Там вона ще на щось здатна. І вона думає не про себе, а про те, що може зробити для інших за допомогою мистецтва. Про те, на що вона поклала життя. Про те, чим вона жила… Дихала…

26.03

— Усе. Я пожила вашим життям. Час пожити своїм.

Піддослідна стоїть перед дзеркалом і фарбує губи в яскравий червоний колір. Він палахкотить і переливається, коли вона говорить.

Пломінці вечірнього сонця ніжно ковзають по її волоссю. Нарешті тепло. Немає більше талого снігу. Люди вдягаються легше, дівчата оголюють ноги, хлопці знімають куртки.

На Тасіті шкіряний плащ і легка картата сорочка, розстібнута майже до мережаного ліфчика. На ногах легенькі чорні кеди.

На телефоні безліч пропущених дзвінків і повідомлень. Деякі з роботи. Деякі від Жара. Вона звикла отримувати від нього дзвінки й не відповідати на них.

Тасіта широко посміхається випадковим перехожим. Махає рукою патрульним, які зиркають на неї підозріло. Може, вона під кайфом? Не може ж людина отак просто йти й посміхатися…

— Я ж попрацювала. Як середньостатистична людина. На звичайній роботі. Спробувала налагодити стосунки з нормальним хлопцем, як проста дівчина. Я чіплялася за нього і навіть благала, щоб не їхав. І це теж було б звичайно для пересічної людини.

Ми переходимо міст, що веде в старенький парк, де часто збираються підлітки, й п’ємо дешеве вино.

— І відпочивала я вкрай ординарно: з випивкою й цигарками.

Лине безладна гра на гітарі. Тася підстрибом мчить туди. Панки? Металісти? Готи? Емо? Звичайні, без розумових закрутнів, підлітки?

Растамани…

— Привіт. — Криваві губи широко розпливаються в посмішці.

Дредасті веселі хлопці й дівчата підіймають кумедні голови вгору.

— Приві-і-іт! — Їй посміхаються так само широко й привітно.

— Можна приєднатися й послухати вашу музику?

— Звісно! Сідай. — Один з них поступається їй місцем. У хлопця чорні дреди до плечей і блакитні очі з розширеними зіницями.

— Класна чикса, — посміхається він їй. — Як звати?

— Марина, — безтурботно бреше.

— Ти схожа на панка. Чи металіста. Агресивна.

Тасіта подумки сміється. Час агресії цих субкультур давно минув. Та й вона ніколи не була прихильницею ярликів.

— О ні! Я вірю в Джа, — посміхаючись і стримуючи внутрішній регіт, говорить дівчина.

— А Джа вірить в тебе. — Обличчя присутніх блаженно розпливаються у відповідь на її слова.

Раста завжи подобалися дівчині. Вони добріші й світліші за інших. Своєрідні пацифісти, як хіпі. З травою та вірою в Джа, що зруйнує Вавилон.

На перший погляд в компанії ніхто ще не переступив двадцятилітній рубіж. Вони не п’ють. Це дещо засмучує Тасіту, але через певний час до неї підсідає той самий хлопець. Він простягає їй щось схоже на цигарку.

— З’єднаємося з Джа?

От пощастило! Таке рідко можна зустріти. Не просто растамани, а растафаріанці. Раста у вірі.

— І зникне Вавилон.

Тасіта притискає косяк до губ і майже одразу заходиться кашлем. Робить ще одну затяжку й передає ганджу по колу.

Через кілька хвилин тіло стає розслабленим. Їй не хочеться рухатися. Та вона й не може цього зробити. Обличчя розтягується у неконтрольованій усмішці. Тепло огортає тіло. У голові стає порожньо й солодко. За мить тепла хвиля торкається потилиці. Блаженство…

— Оце вже трохи по-моєму… — лопоче Тасіта й заплющує очі, опускаючи голову на плече доброго хлопця.

Ну… Це вже не депресія. Не покора обставинам. Це вже не чуже життя. Але ще й не її. Але мене тішить те, що вона вийшла на вулицю. Познайомилася з новими людьми, просто спілкується й не знущається над ними. Звісно, навряд чи вона ще раз зустрінеться з цими прихильниками Джа. Але її настрій сигналізує про значне покращення стану. Про самостійний вихід з темряви.

Мене навіть не надто турбує, що вона курила траву. Я впевнена, що піддослідна до цього не призвичаїться. Просто зараз так треба. Їй заманулося посидіти в компанії антидепресивних людей і викурити з ними ганджу? Ну то й нехай.

27.03

Довкола вогні. П’яний сміх. Гучна, неприємна Тасіті музика. Багато напівоголених тіл, які ледь торкаються одне одного в чуттєвому й еротичному танці. Їхні рухи майже неможливо побачити через вибухи тьмяних кольорових вогнів. Закличні вигуки ді-джея — єдине, що можна почути в цьому хаосі.

Тасіта хитає стегнами, наслідуючи звабливих «нормальних» дівчат, які звиваються біля хлопців.

Несподівано до неї, підтанцьовуючи, підходить бритоголовий хлопець і кричить їй в самісіньке вухо:

— Вип’ємо?!

Дівчина хитає головою на знак згоди, і вони просуваються до бару.

— Два віскі! — гукає барменові.

Риси обличчя хлопця настільки типові, що вона навіть не намагається роздивитися його лице. Їй подобається, що він не запитує, що вона питиме.

— Ти якась не така! — кричить їй, протягуючи склянку.

— Тобто?! — випиває за раз. Хлопець посміхається й показує бармену, щоб той налив ще одну, подвійну.

— Ти однозначно не звикла до такого!

— А що?! Маю якийсь невдатний вигляд?!

На ній коротка шкіряна спідниця, колготки в сітку й майка, з якої визирають мережива ліфчика.

Він сміється.

— Та ні, у тебе вбивчий вигляд! Але ти не схожа на звичайних кіз!

— Я неформалила колись! Ми, по суті, робили те ж, що й ви тут! Тільки пили на вулиці! І музика була жива! Але ж теж фізично й морально самознищувалися!

Хлопець на секунду завмирає.

— То ти ще й розумна!

Тася мало не похлинається віскі, пирхаючи зі сміху.

— Це погано?

— Може, факнемося! — Хлопець сумно дивиться на віскі.

Дівчина регочеться.

— Грубо! Але відверто! Я не хочу зараз сексу!

— А що ж тоді робиш тут?!

— Відпочиваю!

— Б***.

Він відходить, заплативши бармену. Але трохи згодом повертається.

— Мене звати Вєтал!

— Мені фіолетово! Тримай бабло — вище ніс! У тебе гарна фігура, тобі точно сьогодні хтось дасть! — сміється й біжить із зали.

Хлопець кидається за нею слідом, але губить її.

Цікаво, куди вона піде завтра?

28.03

Бар. Вона скучила за своєю хатньою робітницею, за своїм музикантом, за своїм спокоєм. Удома повний хаос. Після Жара там ніхто не прибирається. Їсти вона готує дуже рідко. Просто перебивається чимось час від часу.

Бар той, де він їй показував ефект ґави. Там, де вони часом зустрічалися. Там, де він інколи виступав.

Тасіта, як і тоді, п’є віскі, розглядаючи людей.

— Ем… Вибач… Ти знайома Жара?

Вона підіймає погляд. Перед нею стоїть гарненька чорнява дівчина з уплетеними у волосся расточками. У неї ніжні риси обличчя й великі карі очі.

— А що?

— Можна присісти?

Тася вагається. Вона сумнівається, що їй потрібна якась компанія.

— Я пригощу тебе, — сміється чорнявка. У неї дзвінкий милозвучний сміх. Вона, напевно, часто сміється й цим нагадує Тасі Жара. Мабуть, тому піддослідна погоджується. — Ти зустрічаєшся з ним? Я тебе бачила. Тоді, коли ти прийшла трохи п’яна й забрала нашого веселуна з собою. До речі, мене звати Марина.

На секунду піддослідна ніяковіє, згадуючи себе в той вечір. П’яну, брудну й оббльовану. Але швидко заспокоюється. Минулого не змінити. Її трохи смішить те, що дівчину звати так, як нещодавно вона назвалася сама.

— Я з ним сплю, — легко відповідає.

Марина зводить гарні рівні брови до купи.

— Тобто зустрічаєшся?

— Можна й так сказати… — Їй не хочеться пояснювати чи й просто розповідати про те, що було в них із Жаром.

— Цікаво… Ти не схожа на… — Вона бентежиться, не знаходячи влучного слово.

— На дівчину, яка б підходила йому? — всміхається Тася.

— Та ні, я зовсім не це хотіла сказати… — Піддослідна чомусь починає співчувати дівчині. Їй стає недобре через відчуття, що образила її.

— Та годі тобі… Я й сама знаю, що йому потрібен хтось кращий. Я багато п’ю, курю, втручаюся в бійки. Поряд зі мною однозначно не місце такій чудовій людині, як Жар.

— Ні! Що ти! — Вона махає руками, сором’язливо посміхаючись. — Я вже давно знаю Жара. Він не зв’язувався б із людиною, яка не варта його. Думаю, ти по-справжньому гарна.

Тасіта притискається губами до склянки. Виходить, не тільки вона вважає його таким хорошим. Особливим.

— Кажеш… Давно його знаєш?

— О! Так. Ми з ним зустрічалися.

Піддослідна завмирає. Зустрічались? Так… Справді, він же не мусив сидіти на самоті весь цей час, чекаючи на неї. Та вона якось про це не подумала. Вона взагалі не думала про його минуле. У нього ж, мабуть, є друзі. Звісно є! У такої класної людини їх не може не бути. І сім’я. Чи колишні однокашники… Він же мусив десь учитися? До речі, й гри на бонго? Вона раптом розуміє, що геть нічого не знає про Жара. Щось стискається в неї всередині.

— Он як…

— Але ти не подумай нічого. Це давно в минулому. Він мене покинув… — трохи сумно говорить Марина.

Покинув? Жар? Він же… Як так?

— А я досі його кохаю. Хоча в мене вже є інший хлопець. Дивись…

Вона дістає телефон і, трохи попорпавшись в ньому, знаходить світлину. На ній два щасливих безтурботних обличчя. Вони сміються в камеру. І мають по-справжньому щасливий вигляд.

Тасіті світ застить від гніву. Морок сунеться назовні. Вона ледь стримує крик і сльози від ненависті та обурення. А може, це просто ревнощі…

— Я просто хотіла сказати, щоб ти берегла його. Він чудовий. Таких не часто зустрінеш…

Піддослідна опановує сплеск тьми і ще раз дивиться на світлину. Не на Марину. На Жара. Його обличчя сяє.

— Мені… — здавлено цідить Тасіта. — Мені він так ніколи не посміхався…

Марина здивовано дивиться на дівчину.

Так. Навіть коли сміявся чи просто посміхався їй. Його посмішка була не такою. Крізь неї прозирав сум і якась хворобливість. І справді… Як він міг так щиро радіти з людиною, яка так поводилася. Яка не вміла насолоджуватися життям і бути щасливою…

Тасіта знову напилася.

29.03

Мигтіння світла. Утробне гарчання монстрів із шлунка й хрип опісля. Напівоголені розхристані хлопці навалюються п’яними спітнілими тілами одне на одного. Серед них Тасіта. На ній тільки ліфчик і джинси. Вона кричить і п’є майже одночасно.

Терорайзер.

На сцені невідомі їй гурти. Вони змінюються, але грають одну й ту ж пісню. Пісню тіла. Пісню волі. Пісню слему.

Знавіснілі й щасливі. Божевільні й байдужі до болю. Справжній біль чекає їх тільки після концерту. У кожного з них буде своя «тасіта». Німі. Непочуті.

— І щоб ви всі здохли! Немає ніякого «завтра»! — кричить піддослідна, присмоктуючись до двохлітрової пляшки з пивом, качаючись на руках молодих хлопців.

Потім поспіхом вибігає із зали, блює собі в руки. Волочиться до жіночого туалету, наштовхуючись на дівчаток-підлітків, які перебувають у такому ж стані, як вона. Схиляється над унітазом і випльовує разом із монстрами і свій жаль, і свій страх.

Вивалюється з кабінки. Підходить до дзеркала й умивається, розмазуючи чорні тіні і яскраву червону помаду. На неї дивиться її відображення. І абсолютно тверезі очі.

— Ні… — сміючись, відштовхнула її від себе Віра. — Спершу все ж зайдімо на кухню.

— Та що ж там таке? — Тасіта витерла фарбу з її обличчя. — Невже це не зможе зачекати?

— Я довго готувалася…

— До чого?

Віра таємниче посміхнулася й потягнула її за собою.

На столі стояли тюльпани, великий торт і три літри пива.

— Це ж… — Піддослідна здивовано завмерла на порозі.

— З Днем народження, кохана… — ніжно прошепотіла на вухо Віра, обіймаючи її ззаду. — Назавжди моя…

Тасі на очі навернулися сльози. Щасливі. Безтурботні.

— Я ж… Не… Моя… — обійняла й впилася в її губи. Кусала й похапцем розхристувала її халатик.

Щось стукнуло об підлогу. Закохані обернулися на звук.

— Ніка? Ти?.. — Доросла сувора жінка дивилася дикими злими очима на пару.

Дівчата різко відхилилися одна від одної.

— Мамо, ти все не так зрозуміла… Тасіта… Вона мені позує…

— Геть! Брудна суко! Що ти робиш з моєю дочкою?! — Верескнувши, жінка прожогом підскочила до Віри й щосили відважила ляпаса… Вірі… — Отака твоя вдячність?!

Вона занесла руку для наступного удару, але піддослідна спритно стала на перепоні. Удар вийшов такий сильний, що розсік Тасі губу. На біле простирадло почала крапати кров. Очі Тасіти шалено блищали.

— Не смійте чіпати мою Віру. Не смійте кривдити її!

Жінка опустила руку.

— Забирайся, шльондро. Не смій розбещувати мою дочку…. — прошипіла вона.

Тасіта розсміялася їй в обличчя, розтираючи кров по підборідді.

— Не вам судити наше кохання! Тому що ми… — завмерла на півслові, помітивши сльози на ніжних Віриних щічках. Помітила, що дівчина заперечливо хитала головою. — Скажи їй. Просто скажи…

Ухопила тремтячими руками обличчя Віри. Але та вирвалася й відштовхнула її.

— Тобі краще піти…

— Піти?.. Мені?..

Вірина мати вчепилася в її плече й виштовхнула голою за двері.

— Ви більше ніколи не побачитеся!

Гримнули двері. Тася стояла на майданчику в самому простирадлі, заляпаному кров’ю. Вона й не помітила, що, окрім крові, капають її сльози. Вона тремтіла, і з грудей виривався болісний стогін:

— Віро…

— Поцілуймося? — Гарненька неформалка з нерівномірно пофарбованим волоссям тягне Тасіту від дзеркала.

Тася її штовхає так сильно, що та відлітає під стіну й падає.

— Ти брудна. Ти не знаєш, що таке справжні почуття, — холодно каже, нависаючи над нею. — Коли це заради забави, щоб показати, що ти можеш з дівчатами… Та ти ніколи й не кохала. Не смій…

…«кривдити мою віру».

30.03

За вікном ллється дощ. У бокалі переливається червоне вино.

Піддослідна на сьогодні відмовляється від пошуків себе, залишаючись удома, щоб обдумати події останніх днів.

Дивно, але їй не погано. Депресії немає. Морок суцільно охопив душу, але не розростається далі. Вона сидить і думає вголос:

— Цікава штука досвід. Він робить щось неймовірне з нами. Перенасичує наш розум новою інформацією й емоціями, змінює нас, навчає. Думаю, це можна назвати психологічним ростом. Те, що робить із нами досвід.

Вона задумливо схиляє голову, мружачись на вино. Але не п’є.

— Кажуть… марно сподіватися, що дві подібні ситуації матимуть різний результат. Я так не думаю. Якщо людина має розум, розвиває власний духовний світ й інтелектуальні здібності, то, вдруге потрапивши в якусь складну ситуацію, вона все ж діятиме по-іншому.

Закурює. Тася спокійна. Не задоволена, не радісна, але й не сумна.

— Я за останні дні спробувала чимало нового. Звісно, дещо з цього вже траплялося в минулому, але дещо я дегустувала, немов свіже вино. Той концерт… слем. Я й раніше любила все це: алкоголь, первісні інстинкти, пробудження в тобі дикуна, відчуття щастя серед бідного болючого світу. І знаєш, мені подобалося дивитися на них. Тому що я розуміла: кожен з них травмований. Або просто «інакший». У більшості з них є власна «чорна діра», що поглинає душу. У когось це неповна сім’я, у інших — пережите насилля чи психологічні розлади.

Тасіта нарешті набирає в рот вина, але не ковтає, булькаючи ним у роті. На обличчі з’являються маленькі неглибокі зморшки.

— Для більшості з них це крапка. В якийсь момент розвитку вони застрягають у ній, у власній «чорній дірі». Але я, я не можу спинитися, я мушу йти далі, згадавши те, що так збурювало мою кров раніше, що змушувало мене сміятися тоді, коли боліла душа, що додавало віри в якнайкраще майбутнє. Ліпше, ніж учора чи сьогодні. А може, навіть завтра.

Притискається гарячим лобом до вікна.

— Потрапляючи в одну й ту ж ситуацію, можна сподіватися іншого результату, якщо ти сам здатен змінюватися внутрішньо. І рости. І підійматися. І навіть падати.

Я страшенно хочу її запитати, що ж обрала вона. Так довго падати й несподівано вдарити по гальмах — не кожен зможе. Але вона намагається це зробити. Уже зрозумівши, що падати легше, ніж підійматися вгору.

31.03

Сонце яскраво прозирає крізь велику темну хмару.

Тася сидить закутана в ковдру на балконі. Поряд із нею, притиснувшись до її плеча, сидить Катя. Хмільна й невдоволена.

— Чому ми тут п’ємо вино, а не в кімнаті? Там тепло…

— А тут видно небо.

— З вікна на кухні теж видно небо. — Катя щільніше загортається у свою ковдру.

— Там між нами й ним — скло. А тут воно стає ближчим.

Катя нічого не відповідає. Вона любить піддослідну, поважає, схиляється перед її розумом і талантом. Тому й не звертає увагу на дивні слова й поведінку подруги.

— Що з роботою?

Тасіта морщить ніс. Вона досі не відповідає на дзвінки з роботи. Навіть на дзвінки батьків, що вже знають про її звільнення. Але й вони не тривожаться з цього приводу. Не думають, що через таку поведінку дочки станеться щось непоправне. Вони добре знають Тасіту і вже не вперше спостерігають, як вона уникає спілкування. Її вчинки… що ж… вони нікому не зрозумілі. Це її життя. І вона живе так, як їй хочеться. Без допомоги. Без підтримки. Вона знаходить вихід, коли перед нею постає проблема. Майже завжди знаходила…

— Я звільнена. Яка різниця, коли я заберу документи? Це станеться тоді, коли я усвідомлю своє звільнення.

— А слова «Ти звільнена!» для тебе ще нічого не значать? — Катя сміється й тягнеться рукою за цигаркою.

— Звісно ні. Я сама вирішую, коли мені бути звільненою.

Знову незрозуміла фраза.

— А що в тебе з твоїм «ідеальним» хлопцем?

Тася посміхається, дивлячись на обрис сонця, захованого хмарами.

— Він усе ще дзвонить. Кожного дня. При цьому знає про все, що зі мною відбувається. Влаштував мені нагляд, шпигунські ігри. Через своїх друзів. Можливо, через моїх також.

— Мені він нічого не казав.

Дівчина ховає обличчя в ковдрі. Жар прекрасно розумів її ставлення до Каті. Він не вважав її другом піддослідної. Він знав, що Тасіта так розважається, спілкуючись із людьми, яких вона зневажає, щоб подумки посміятися з них.

— Він знає, що я йому зраджувала. Але навіть не сердиться.

— Ти йому зрадила?! Коли?

— Нещодавно. Декілька днів жила з симпатичною неформалкою.

— Дівчиною? — здивовано німіє.

Тася сіпає бровою.

— Ну… Я знала, що тобі й дівчата до смаку… — Катя поспішає обірвати недоречну тишу. — Але не думала, що це серйозно. І ти з нею…

— Трахалася? Так. Тільки для того й дозволила їй пожити в себе.

— І?..

— Жар не образився.

— Він занадто ідеальний… — сумно хитає головою дівчина.

— Не думаю… — Тася видихає чи то пару, чи то цигарковий дим. — Просто… це не так уже й важливо. Тобто, коли любиш, ти даєш коханому свободу. І він дає її так само тобі.

— Це трохи дико… — супиться подруга.

Піддослідна зводить очі на сонце, що саме вигулькнуло й осяяло її обличчя промінням.

— Так… але, коли любиш, то не користуєшся цією свободою.

— Так ти його не кохаєш…

Тасіта піднімає кутик рота вгору. Той, якого не може побачити Катя… Після Катрини в неї ніхто не з’являвся. Вона навіть відмовила другу Жара, Стасу. І зараз не потребувала нікого іншого.

Мобільний здригається від дзвінків, поставлений на німий режим. Телефонує Жар. Вона це знає, хоч і не дивиться на номер.

Вона чекає…

1.04

Безмежний простір, осяяний зірками міста.

Дороге аргентинське вино. Наскільки «дороге»? Ну… Дорожче за пакетне. У скляній пляшці, закорковане… Щоправда корок піддослідна завбачливо витягнула ще вдома.

Під ногами провалля. А в ньому, десь далеко внизу, дрібненькі машини, майже невидимі з такої відстані люди, темно-золота дорога з ліхтарів.

Шістнадцятий поверх. Тасіта опирається на сталеве іржаве поруччя, дивлячись не на світло внизу, а на темне небо, де в хмарах заховався місяць. Холодний сильний вітер тріпоче її розпущеним волоссям.

— Жити…

Сідає на чорний дах. Бере до рук скляний бокал і наливає вино. Робить маленький ковточок, насолоджуючись сухим, насиченим смаком. Знову опирається на поруччя й дивиться вгору.

— Люди поспішають жити. Намагаються втиснути ціле життя до одного дня. Поквапно їдять, не відчуваючи смак, біжать на зустрічі, не помічаючи вітер чи сонце. Похапцем закохуються. Гарячково займаються сексом: без квітів, побачень, нормального знайомства одне з одним. Усе якомога швидше…

Закурює.

— Смішно. У давні часи навпаки все протікало повільно. Трапези, женихання, сватання. І люди не боялися померти й чогось не встигнути. А зараз… Нам страшно згаяти й мить.

П’є.

— Чи, може, це не страх згаяти мить, а страх отримати вільний час? Може, люди насичують свій день, щоб не лишитися з собою сам на сам. Бо що робити самому? Читати? Творити? Займатися самоаналізом? Це ж так складно. Це важко.

Підіймається й знову опирається на поруччя, тримаючи цигарку й скляний бокал в одній руці, прибираючи волосся з обличчя іншою. Дивиться понад будинками, далі, за місто.

— А самогубці? Кажуть… важко переступити через інстинкт самозбереження. Зважитися на таке. Вірять, що то сміливий крок.

Переводить погляд на вулиці міста.

— Чи такий уже сміливий? Як на мене, жити набагато важче. Кожного дня брати на себе відповідальність, переживати біль, страждати. Наодинці. Бо розділити біль, як би хто не намагався, неможливо. Ти завжди лишаєшся сам на сам зі своїми проблемами й борешся з ними тільки ти. Ведеш бій у закутках власного серця. І в цьому тобі ніхто не допоможе. Крім тебе самого. І так, власне, і має бути. У стражданнях ти мусиш бути на самоті. Бо як же ти станеш сильнішим?

Знову підіймає голову на небо.

— Жити важче…

Широко посміхається несподіваному світлу зірки, що вигулькнула з-за хмари.

— Якщо вже й стояти на даху, то не для того, щоб стрибнути донизу. А для того, щоб стати ближчим до неба.

2.04

Сміх. Плач. Дощ.

Тася забилася в куток кімнати, обіймаючи недомальоване полотно. Те, яке почала малювати, коли поряд був Жар. Її руки судомно вчепилися за нього.

— Я намалюю… Я домалюю…

Біля ніг лежить порожня пляшка з-під вина.

Піддослідна дивиться в стелю й витирає сльози рукавом. І посміхається. Плаче й сміється водночас. Збожеволіла? Але звичні монстри на звичних місцях — наче не визирають назовні.

— Спогади — така цікава штука. Здається, нещодавно перед моїми очима стояла тільки одна людина. Завжди усміхнений, хижий, божевільний і жорстокий Вален. Тіло пам’ятало тільки його чоловічі руки на моїй спині, стегнах, грудях. Пам’ятало тонкі губи, що шепотіли слова вічного кохання. Я обожнювала його чорне волосся. Він був такий рідний, близький… Думалося: єдиний.

Хлипає й стискає картину ще міцніше. На мить здається, що полотно зараз трісне в її холодних блідих руках.

— Та потім цей спогад став тьмяним. На його місці з’явився інший. Я впивалася думками про ніжний, трохи лякливий усміх інших губ, що казали схожі, але зовсім не такі слова. Я згадувала тремтливі руки ніжної дівчинки на моїх щоках. І її довге каштанове волосся… Віра витіснила зі спогадів чорні таємничо-похмурі очі Валена. Її пружні груди затьмарили спогад про сильні розлогі чоловічі плечі. Вона, така м’яка й тендітна, зборола колишнього «єдиного». Її доброта майже розтопила злість, залишену Валеном. І я навіть почала забувати, як і чому любила того, хто зробив мене такою.

Вона повертає полотно до себе. Сидить на підлозі в кімнаті без світла й продовжує говорити.

— Та от минув час. І тепер у мене інші спогади. Про іншу людину. Добру, як і Віра, і сильну, як і Вален. З тонким, майже дівочим, станом. І постійним болісним усміхом на змарнілому обличчі. Турботливий, уважний і такий… терплячий.

Вона проводить рукою довкола себе, шукаючи пляшку. Але та вже порожня, як і душа моєї піддослідної.

— Чи замінив він ті спогади? Чи перекрив їх своєю відданою любов’ю? Я не та, заради кого йдуть на геройство. Я не та, кому роблять компліменти. Я не та, кому дарують квіти й увагу. Я не та, про кого мріють, лягаючи спати. Я та, кого бояться чоловіки. Тому що я самодостатня. Мені не потрібні ці дитячі казочки про принца. Бо я знаю, що реальність інша. У ній є бруд. Секс. Алкоголь. І пристрасть. Така, як була з тим чорним чоловіком і тією світлою дівчиною. Але її немає у нас із Жаром. Наші стосунки не можна назвати цим словом. Він намагається створити казку довкола мене й хоче, щоб я повірила в неї. Але ж я вже доросла. Цинічна і зла.

Вона встає з підлоги, щоб знайти ще випивку. Більше вина! Більше болю! Більше самознущання! Більше самопокартання! Менше віри!

Пий, маленьке дурне дівча. Ламай себе. Бійся себе. Зневажай себе. Може, тоді ти врешті зрозумієш, що та, яку любили Вален і Віра, зникла, її більше немає. Як немає й тієї, хто любила їх. Зате Жар любить тебе нинішню. Він не боїться твоєї сили й бачить твою слабкість. Пробачає й прагне тобі допомогти. І тоді ти почнеш чекати його так, як колись чекали тебе.

Тасіта вибігає під дощ без парасольки, навіть без шапки. Їй в обличчя летять великі прозорі краплі, стираючи сльози, але не посмішку.

— Але все це… Спогади про них… Їхні образи в мені… Це не я. Більше не я.

Вона сміється дощу, небу, похмурим навислим над нею хмарам, сірому після зими двору.

Кружляє, стрибає по калюжах. Брудна вода злітає довкола неї, обляпуючи блискучими краплями, що затікають їй під комір, просочуються у кросівки.

Несподівано дівчина біжить у напрямку протилежному від магазина, залишаючи позаду себе скаламучені калюжі. Куди вона так шалено мчить? Чому так весело сміється?

Минає одну зупинку, другу, третю… І жодного разу не зупиняється й не стишує біг. І сміється.

Урешті-решт вона стає перед похмурою будівлею. Озирається довкола, немов розбризкуючи веселку, і буденна сірість довкола кудись зникає від її погляду. І вже повільною впевненою ходою Тасіта заходить усередину.

— Мені потрібні фарби! Багато фарб!

Осяйна й рішуча.

3.04

— Це, як учитися знову ходити… Це, як уперше спробувати хороше вино. Це, як стати собою.

Тасіта задумливо облизує пензлик.

— Я відчуваю, як у мені щось іскриться й сипле барвами на полотно. Як у мені підіймається щось, що я не можу назвати монстрами. Це щось протилежне їм.

З насолодою торкається полотна.

— І в мені бринить музика. Моя. Але вона беззвучна не така, як раніше. Інша.

Різкі мазки. Швидкі зміни фарби.

— І життя… І воля… І душа…

Її обличчя серйозне і розслаблене водночас.

— І кохання…

Різнокольорові губи ледь ворушаться.

— Це, як Віра. Це, як Вален. Це, як Жар. Це, як я.

Відступає, розглядаючи намальоване.

— Знаєш, мені здається, ніби весь світ зник. Ніби зникло все і всі. І я навіть не впевнена, чи залишилась я. Я не пам’ятаю, яке сьогодні число. Місяць. Рік. День чи ніч. Я забула, хто я. Звичайний робітник чи митець? Я не усвідомлюю: це сон чи реальність? Я не відчуваю, це я чи… вони в мені? Люди, природа, стіни — усе в мені, а я в них.

Відходить від полотна, щоб трохи перепочити. На кухню. Курить цигарку.

— Мені дещо самотньо. Але не так сильно, щоб кликати когось до себе схожого на Катрину. А секс… Думки про нього… Та й розмови. Про літературу, музику, мистецтво. Я не потребую розмовляти про це. Мені інколи хочеться стати німою. І ні про що, ні про кого ніколи не говорити.

Кільця диму. Тася помічає, що звечоріло.

— Важливим є тільки розуміння. Звичайне взаєморозуміння. Слід знати й мовчати. Не говорити. Не обговорювати. Просто знати й мовчати.

Кутається в теплу кофту.

— Мудрі завжди мовчать.

Її картина наповнюється кольорами. Там не тільки чорні, білі та сірі барви. Там з’являється світло.

Сьогодні піддослідна жодного разу не підійшла до алкоголю.

4.04

Вирішує повернути себе світу. Сьогодні навідує батьків.

— Я звільнена.

Мати завмирає, стоячи біля плити.

— От і гаразд… Мені зовсім не подобалося, що ти там працюєш.

Тася посміхається. Добре, якщо твої рідні не засуджують твої вчинки. Нехай не розуміють, чому ти зробив так, але все ж намагаються ставитися з розумінням. І просто чудово, що є місце, куди ти завжди можеш прийти й відчути тепло.

— Я знову малюю.

Тепер посміхається мама.

— Я рада. Я цього чекала.

Піддослідна вмощується зручніше на стільці, підбирає ноги під себе. Чомусь згадує, як колись Жар так само клопотався біля плити, а вона йому щось розповідала. Він і справді нагадує їй мамцю.

— Часом мені стає страшно, що мої картини не зрозуміють. Адже моя манера малювати відрізняється від інших. І сюжети відмінні. Це може не сподобатися потенційним покупцям. Люди звикли до чогось усталеного.

— І ти боїшся бути непопулярною? Не стати відомою?

— Ні звісно, — хитає головою. — Хіба що трішки. Але з іншого боку, мені не потрібне визнання звичайних людей. Тих, які не можуть по-справжньому оцінити намальоване. Їхнє схвалення може бути навіть образливим. Мені потрібне визнання тих, кого я сама глибоко шаную.

— Новаторів часто не розуміють. Тому що для осмислення їхніх творів потрібен час. Не виключено, що ти станеш по- справжньому відомою тільки після смерті чи наприкінці життя, — зауважує мати. — Але ж ти в мене не з лякливих. І час для тебе не занадто важливий. Так у чому річ?

Тасіта дивиться на неї й думає, що її мама надзвичайно мудра жінка.

— Гарне питання… — посміхається. — Але ж мені треба якось жити… На щось жити. Про це я теж думаю. Але та робота мене пригнічує. Мені це не подобається. Я ніби втрачаю себе. Там не потрібна моя креативність.

— Ніде вона не потрібна. Але ж це не означає, що так буде завжди. Цьому світові потрібні відчайдухи. Такі, як ти. Я завжди була переконана, що на тебе чекає велике майбутнє.

— І не хвилювалася, що воно ніколи не наступить? Останні кілька років я зовсім не малювала. Пила. Зникала сама в собі.

— У всіх буває криза. Але я все одно вірила. — Вона дивиться на дочку. — Знаю, ти не віриш у Бога. Але саме Він допоміг мені відкинути ці сумніви.

Прощаючись із дочкою, вона говорить:

— Те, що ти почала малювати, ще не означає, що мої сподівання справдилися. Я маю бачити результат. Але я вірю, що й він не за горами.

— Неодмінно.

Додому — малювати.

5.04

— Щоб почати нове життя, потрібно покінчити з минулим.

Говорить мені піддослідна, зачиняючи двері батьківської квартири.

Вона розставляє крапки. Відкидає думки про минуле й колишніх, безжально видаляючи їхні сліди в собі. Вона перекриває емоції, що нагадують минулі події. Залишає тільки висновки від пережитого. Учиться засвоювати уроки минулого. А ще набирається досвіду. Стає сильнішою, розумнішою. Тасіта упевнено дивиться вперед.

— Має бути тільки те, що є зараз. Того, що було, не повернеш. І не варто жалкувати за своїми вчинками чи діями. То було там, де мене більше немає. Я — нова. І живу зараз. Є тільки майбутнє.

Калюжі стиха хлюпають під її спокійними кроками. Світить яскраве сонце, яке вона досі не любить, хоч сама так нагадує його: світла, добра, очищена. З рота, як завжди, стирчить цигарка, але цього разу вона перша за день. І монстри всередині неї сидять тихо й залякано. І морок у її серці потроху розсіюється у світлі сонячного проміння. Мабуть, тому й кроки її легкі й упевнені.

Тася переходить на той бік вулиці. Там стоїть «її в’язниця». А вона — утікачка.

Забігаючи сходами вгору, вона на мить завмирає, помітивши щось біле, що висить на карнизі під’їзду. Придивившись, вона пізнає паперовий літачок. Він викликає посмішку. Це її літачок. Вона колись зробила його. Тасіта це знає.

Забирає документи й розрахунок у відділі кадрів. Та все ж вирішує попрощатися з робочим місцем. Постукавши у двері свого колишнього кабінету, заходить.

— Ого! Я думала, що з тобою щось трапилося! Тебе так довго не було. — Перетнувши кімнату, Світлана Анатоліївна обіймає дівчину. — Привіт.

Тася здивовано киває їй.

— Ти тепер тут?

— Так… — опускає очі жінка. — Тебе дуже довго не було. Мене поставили на твоє місце.

— Поздоровляю. Мені здається, що ти цього хотіла, — посміхається. — Тепер ти можеш увесь час носити свої весняні туфлі.

— Ти… посміхаєшся? — Світлана Анатоліївна теж розтягує рожеві губи в посмішці. — Я не пам’ятаю, щоб ти так колись посміхалася.

— Усе змінюється. І я не виняток.

— Вип’ємо?

— Хіба що трішки.

Жінка дістає коньяк з-під столу. Звідти, де колись стояли пляшки піддослідної. Наливає склянки.

— Я бачила літачок на карнизі.

— А… так… — широко всміхається. — Коли я перейшла на це місце, шафа була забита ними. І я згадала: ти казала, що коли звільнишся, то запустиш їх усі. Мені було потрібне місце, але я довго чекала, а ти все не йшла. Я запустила їх сама. З верхнього поверху. Було гарно.

— Можу уявити, — сміється й робить ковток.

— І що ж ти робиш зараз?

— Те, що й обіцяла. Малюю. Змінююся. Стаю тією, ким хочу бути.

Світлана Анатоліївна сумно хитає головою.

— Мені самотньо без тебе.

— А мені добре… без тебе, — чесно говорить дівчина. — Наше спілкування було вимушеним. Ми ніколи не відчували прихильності одна до одної. Ми просто були жертвами обставин. Але ти піклувалася про мене. І я тобі вдячна.

— Ріжеш правду. Як завжди. Я сподівалася, що ми продовжимо спілкуватися, — сумовито дивиться жінка. — Нам усе-таки було добре разом.

— Говориш, як моя колишня, — сміється.

— Точно, — хихотить Світлана Анатоліївна. — З тобою дні минали так цікаво. Я весь час дізнавалася про щось нове. Тоді я змінила своє ставлення до багатьох речей. Ти теж про мене піклувалася. Правда, по-своєму.

— Можливо…

Вони замовкають, згадуючи час, проведений разом.

— О! І ще одне! Тут залишилася папка… — Світлана Анатоліївна підіймається й дістає її з шафи. — Я не знаю, що з нею робити…

«Її» папка. Заведена для особливих. Інакших.

— Точно… Якщо приходитимуть люди з цих резюме, посилай їх куди подалі. Це талановиті люди. Вони не мають працювати на звичайній роботі. Спробуй говорити їм щось на кшталт: «Ви маєте дар. Навіщо ж лізете з ним у трясовину побуту? Навіщо хочете згубити талант?».

— Такі, як ти…

— Інші. Може, й кращі. Але кожен з них особливий. Можеш просити, щоб вони показали, на що здатні. Ти вкрай здивуєшся, побачивши, які люди сюди приходять.

Жіночка невпевнено завмирає з папкою в руках. Потім притискає її до грудей і серйозно говорить.

— Це буде моя місія.

— Що?.. — ледве не давиться від сміху Тасіта.

— Я не вирізняюсь якимись талантами. Але я тебе послухала. Зараз я читаю різні книжки. І що більше читаю, то більше розумію тебе й те, що ти говорила. Я роблю висновки.

— Молодчинка, — киває.

— А ще я познайомилася з цікавим чоловіком. Розумним і привабливим. Ми багато говоримо про літературу. Ходимо до театру. Зі мною ще такого не було.

— А яка в нього зарплатня?

— Тобто?

— Раніше ти шукала чоловіка з хорошим стабільним заробітком.

— Я якось ще в нього не поцікавилась… — здивовано завмирає, усвідомивши, що її поведінка з чоловіками змінилась.

— Ти розумнішаєш. Це добре.

Вони знову мовчать.

— А твій хлопець? Жар?

— Усе ще виступає десь. Телефонує, але я поки що не хочу з ним говорити.

Допивши коньяк, вони прощаються.

— Я чекаю на нього.

— Що? — Брови жінки питально здіймаються.

— Жар. Я чекаю на нього. Ти ж хотіла знати, що між мною та ним.

— Ти теж розумнішаєш.

Посміхаються одна одній.

— І ще дещо… Зміни цю помаду на коричневу. З рожевою ти здаєшся старшою.

Жінка несвідомо торкається губ і серйозно хитає головою на знак згоди.

Коли Тасіта повертається до виходу, її погляд падає на щось блискуче на комірці Світлани Анатоліївни. Амулет, щоб не зурочили.

6.04

Картинна галерея.

Піддослідна шоковано стоїть перед полотном.

— Вам подобається? — До неї підходить худорлява дівчина з прозорим шарфом на шиї.

— Ну… Якби в мене були проблеми по Фройду… — Не відриваючи очей від картини, Тасіта гидливо поводить плечима. — Може, й сподобалося б…

— Тобто? — Дівчина поправляє масне волосся.

— А що, по-вашому, тут зображено?

— Стовп світла. Тут же підписано, — тицяє пальцем у надпис під картиною цінителька мистецтва. — По-моєму, чудовий вибір фарби. Так насичено й виразно…

— Ага… — Тася крутить головою. — Такий заокруглений на кінці. Нагадує трохи гриб. І оці яскраві кулі внизу… Це ж чоловічий член! Фалос!

— Ні! Не думаю, що…

— Погляньте. Оці яскраві лінії, що тягнуться по «стовпу» нічого вам не нагадують? Схожі на… жили, — перебиває.

Цінителька завмирає, придивляючись і починаючи усвідомлювати зображене. Смикає шарф.

— Знаєте, це і є проблема сучасного мистецтва.

— Члени? — Тремтячим голосом запитує Тасіту дівчина. Піддослідна не звертає уваги на її обличчя, скошене від обурення.

— Ні. Те, що сучасні псевдомитці у своїй творчості оголюють тіло, виставляють на показ власне сексуальне життя. І це стосується не тільки художнього мистецтва. Але така творчість не зворушує, не може доторкнутися душі. А фанати такого мають страшенний несмак, хоча й маскуються під інтелігенцію. Нове — не значить краще.

— Так можна й Рембрандта засудити за його «Данаю», — похмуро заперечує цінителька.

— Справді? Одного з найкращих художників, що втілив грецький міф у вигляді прекрасної оголеної жінки? З його неймовірною грою тіней і витонченим рухом пензля? Ви справді вважаєте, що цей «Стовп світла» можна рівняти з картиною великого митця, яка стала класикою? — насмішкувато запитує Тася.

— Якщо картини цієї художниці висять тут, то це вже щось значить, — заперечує співрозмовниця.

— А чого ви хотіли? Люди полюбляють споглядати лайно. Тому сучасні митці й створюють відповідний товар для відповідних «поціновувачів» мистецтва. Перегляньте телебачення — там такого задосить. Сучасна музика лякає кількістю оголених пазух і дуп. Але ж більшість сучасних співаків навіть голосу не мають. А їх усе одно слухають. Так само і з картинами. Таку мазанину можуть оцінити, а художницю (навіть не сумніваюся, що малювала баба) піднести до небес. Але мине років десять, двадцять… і її забудуть. Вона не стане класикою. Це так… одноденка.

— З чого ви робите такий висновок?! По-моєму, це новаторство! — обурене заперечення.

— Ха! Знаєте, є й справді особливі митці, які примудряються лайно перетворити на смачну інтелектуальну цукерочку. І їм доводиться це робити. На що тільки не підеш, щоб люди побачили істину. Але щодо цієї картини, то тут є тільки член. І сексуальна незадоволеність художниці. Це не мистецтво.

Тасіта розвертається і йде із зали. Так і не помітивши сльози, що виступають на очах у авторки «Стовпа».

— І що, по-твоєму, її ніхто не купить? — волає їй навздогін сучасний «талант».

— О ні! Я ж казала, що є «поціновувачі» й такого плювка в лице справжнього мистецтва. Не сумнівайтеся, ваші картини розхапають, як шкарпетки в день розпродажу.

Сухо й жорстоко. Зате правдиво. Піддослідна знає, що потрібно щось змінювати. Вона набирається сил і впевненості. Їй це знадобиться для власної виставки, яка неодмінно буде. Незабаром буде. І серед картин не буде посередності. Вона малює не для того, щоб подобатися, а для того, щоб стати вічною.

7.04

Вона не зупиняється ні на мить. Не дає собі навіть подумати про щось інше. Комп’ютер умикається лише для музики. Ніякого інтернету. Зрідка їсть, бо часто забуває за полотном про потреби свого організму.

З квартири зникли пляшки. Майже чисто. Не так, як за часів Жара, але все ж не смітник. Проте холодильник досі порожній.

— Привіт.

— Як приємно чути твій голос, — зітхає з полегшенням Жар.

— Я зараз зайнята.

— І що ти робиш?

— Малюю, — посміхається.

Вимикає телефон. Не зараз. Не тепер. Тася усвідомлює, що це має бути її внутрішній порух, а не чужий поштовх у спину. Вона має зробити все сама. Досягнути всього сама. Без допомоги й підтримки. Без слів підбадьорювання.

Часто згадує, з яким відчаєм хапалася за хлопця. Як обіцяла йому стати такою, якою він прагнув її побачити. Плакала за ним. Ненавиділа його за те, що покинув. І розуміла, чому він поїхав. І зневажала себе за спроби дертися по мотузці, яку вгору тягне Жар. Ні. Підкорювати гору треба по-іншому, вона має зійти на неї без страховки. І на вершині має стояти вона одна.

Під вечір робить звичну перерву з цигаркою на кухні.

— Якщо… Коли в мене все вийде, я не хочу дякувати комусь за віру в мене чи за допомогу в цьому. Я не хочу бути комусь зобов’язаною. Своїми рішеннями, діями, упертістю. Маю досягнути всього сама. Він сам так говорив, хоча й прагнув стати моєю підтримкою.

Ніжно проводить рукою по мобільному телефону.

— А потім ми прокладемо підвісну дорогу між нашими горами.

Уночі їй сняться жахи. Вона крутиться, скреготить зубами, стогне. Потім сідає на ліжку, хапається за голову. Її тіло тремтить.

Тася охоплює плечі й озирається в темряві.

— Ні… Я не повернусь… Не хочу знову стати нікчемною… Я не жалітиму більше себе… Ні! Цього більше не буде… не буде… — Божевільний шепіт наповнює оповиту тінями кімнату, вона перевертається на інший бік і натягує на себе ковдру. — Я стала собою… всі крапки розставлені… ніяких монстрів…

Тасіта закриває долонями обличчя, судомно стискаючись у грудочку.

8.04

Червона кривава рідина хлюпається у пляшці. П’яна Тасіта втомлено обперлася на коліно. Чорна завішана шторами кімната. Темрява всередині й ззовні маленької майже згаслої дурної дівчинки. А на вулиці сонце сяє так яскраво! Та його променям не пробитися в оселю.

— Не так легко… — шипить Тасіта, завалюючись набік. — Я думала буде легше.

Тихий болісний сміх.

Дзвінок у двері. Дзвінок на телефон.

Піддослідна обпирається спиною об стіну, штовхає ногами підлогу. Ніби намагається звестися.

— Напевно, потрібно було вилити все це… Щоб не повертатися.

Я простягаю до неї руку, щоб пожаліти. Але вона сахається мене, немов отруйної змії.

— Тільки не треба мене жаліти. І не варто думати, що я жалію себе, — хитає головою й перекидає пляшку догори дном, вливаючи в горло дешеве вино. — Це хвилинне. На один день. Не бійся. Я не повернусь. Не все відразу.

Повільно підіймається, тримаючись за стінку рукою. В очах їй трохи двоїться. Але ні сліз, ні суму в них немає. Біль є. Але без жалощів до себе.

— Пам’ятаєш? Колись ми говорили про монстрів у мені? Ті, що лізуть у хвилини відчаю й несуть біль і сльози? Я тепер знаю, хто вони. Тільки: тс-с-с-с! Нікому!

Підходить до полиці й намацує цигарки.

— Мені приснився сон… — закурює. — Раніше там були мерці. Їхні нутрощі. Часто в снах я вбивала їх. Не знаючи, хто вони: хто ці люди. Але мені страшенно подобалося їх убивати. Я насолоджувалася цим солодким відчуттям. Тим, що мені було страшно і… весело.

Видихає дим, опускаючись на підлогу.

— Так от. Мені наснився сон, що монстри вилізли з мене. Стало так легко й добре, хоча я й злякалася. Вони були по- справжньому страшні. І кожен з них мав моє обличчя.

Цмулить. Мовчить, збираючи п’яні думки докупи.

— І хоча вони були такі страшні, але я більше раділа, ніж боялася. Вони ж вийшли! Вийшли… так… але не пішли. Вони оточили мене й почали всотуватися в моє тіло. Обплітати його слизькими руками, лапами з кігтями. Вони терзали мене, лишаючи цілою.

Допила вино.

— І тепер я зрозуміла, у чому тут річ… Я розставила всі крапки. Я почала мріяти, думати, творити, повністю ігноруючи своє минуле. Воно пішло й не повернеться — це правда. Але й забувати його не треба. Тому що воно зі мною. І це воно зробило мене такою. Не варто викидати на смітник геть усе.

Закидає голову догори.

— Мої монстри — це я.

9.04

Слабкість минула — й моя піддослідна відновлює власну віру. Вона знову посміхається й малює. Немає звичайного похмілля. Її голова світла.

Тасіта відсуває штори. На вулиці періщить дощ.

— Хочу туди.

Швидко одягає свій улюблений шкіряний плащ і вискакує з під’їзду, тримаючи парасольку над головою.

Поквапливо ловить маршрутку, що їде на околицю міста. Весело посміхається промоклим пасажирам, які похмуро дивляться у вікно.

Виходить на кінцевій і, розкривши чорну чоловічу парасольку, поспіхом крокує трасою за місто. Під ногами весело хлюпають калюжі. Вона довго йде, близько години. Потім звертає з дороги на велику горбисту долину.

Тепер під ногами чвакає твань і йти стає важче.

Зрештою вона зупиняється на високій гірці, біля підніжжя якої росте кілька дерев. Краєвид неповторний, хоча довкола болото.

Перед нею розкинулися розлогі поля, над якими височіє безмежне високе небо, що саме прорвалося потоками води.

Її погляд спиняється на деревах унизу. Вона помічає, що з гори туди стікає брудний потічок.

— Цікаво. Хтось так робив? — зі сміхом говорить сама до себе, опускаючи розкриту парасольку на землю.

Ще раз дивиться вниз, сідає на шпиці, які відразу тріщать під її вагою.

— Чим не санчата? — Дощ заливає її лице.

Завмерши на мить і відчуваючи приплив адреналіну, що наповнює її всю, Тася відштовхується і з вереском летить униз.

Багнюка бризкає з-під неї й обдає весь одяг, усе обличчя й волосся, набивається в рот. Тася не припиняє радісно репетувати, швидко зісковзуючи вниз. Та на півдорозі парасолька повністю ламається й вислизає з-під неї. Тасіта котиться далі вже без неї. Вона боляче б’ється об каміння, що трапляється їй на дорозі. Уже й не кричить, стуливши рота. Тільки тихо сміється крізь стулені губи. Її спуск закінчується сильним ударом об дерево, їй добряче забиває дух.

Тася скулюється, тримаючись за ребра. Я хвилююся, думаючи, що вона щось зламала, але, здається, ні, усе обійшлося — вона сміється. Правда, з перервами, але дуже весело. Ледве сідає.

Щока зчесана. Губи розбиті до крові. До того ж вона вся в багні, а одяг у багатьох місцях порвався.

— Круто. — Вона підіймає голову до неба, усе ще тримаючись за ребра. — Відчуваєш себе живою.

І знову сміється.

— Зараз би сюди полотно…

10.04

Сашко тримає піддослідну за підборіддя.

— Побилася?

— Ага. З купою багнюки, камінням і деревом, — насмішкувато зводить брови дівчина, криво посміхаючись розбитими губами.

Хлопець здивовано поглядає на неї з-під лоба, закурює цигарку. Тасіта сидить перед ним на стільці, підібгавши під себе ноги. На ній тільки довга простора футболка, що сягає майже колін, а на колінах улюблений шкіряний плащ. Вона зшиває його докупи, ставлячи на нього латки.

— Я сплавилась на парасольці по потічку з багнюки й дощової води.

— Ти… що? — витріщається на неї Сашко.

— На парасольці по багнюці, — хапається за губу. Їй боляче сміятися. — З гірки. Унизу було дерево — воно мене й зупинило.

Він глибоко вдихає в себе дим.

— Чого я тільки від тебе не чув… Чим ти мене тільки не дивувала… І розповідями про Віру… І вихваляннями про свої бійки… Але й досі ти не перестаєш мене дивувати. Де це ти знайшла таку гірку? У парку?

— Ні… За містом. Там є дуже гарна долина.

— Ти що навмисно їхала кудись, щоб це зробити? Мене б це не здивувало…

— Та ні. Ідея спала на думку раптово. Уже там.

— Ти могла сильно поранитися. Зламати щось… — Він похитує головою. — До того ж це боляче. Ти б мала здогадатися, що так буде.

— Я знала, — спокійно заперечує Тася. — Але хотіла цього, бо коли тобі боляче чи коли ти хворієш, то саме тоді й починаєш найбільше цінувати життя. Усвідомлювати, як сильно ти його любиш. Ніхто не вміє так насолоджуватися життям, як людина, що знає про наближення смерті. Я навіть почала трохи розуміти мазохістів…

— Вони ж психічно хворі!

— Не знаю… Дивись, усі кажуть, що це нормально слухати інстинкт самозбереження. Нормально не втручатися в конфлікти, бійки. Нормально боятися ночі й того, що вона може принести з собою. Але ж ніхто не любить слабаків? Боягузів? Їх зневажають. Жінки оминають слабаків. Мені здається, що люди, які страшенно бояться болю й ніяк себе не випробовують, — це теж по-справжньому психічно хворі.

— Говориш таке… — похмурішає Сашко. — Як у гарячці.

— Дослухай. Я так думаю, тому що той, хто боїться болю, боїться жити й того, що в житті може статися. Такі люди зазвичай люблять стабільність і спокій. Їм потрібна звичайна робота. Ними не керують амбіції. Вони ніколи не ризикують. Але ж не такі люди творять історію.

— Ну… У твоїх словах є логіка, але вона якась… ніби перевернута догори дриґом. Це щось ненормальне…

— Але ж ти не можеш не погодитися?

— Я помічав, що дівчатам більше подобаються «погані» хлопці. Ризикові.

— Так що ж тоді нормально? Боятися болю чи шукати його? Йти добровільно на нього, намагаючись отримати те, що тобі потрібно. Нехай то буде слава, незалежність чи щось інше. Ван Ґоґ не дарма відрізав собі вухо…

— «Шрами прикрашають чоловіка». У цьому щось є, — киває.

— Я люблю життя. Люблю себе випробувати. Коли думка з парасолькою прийшла в мою голову, я вже не могла від неї просто так відмовитися. І зважати на багнюку, імовірність порвати одяг чи відчути біль. Я просто мала це зробити. І знаєш, що?

— Що?

— Це було весело. — Її губа тріскається від посмішки й заюшується кров’ю.

11.04

Ранок. Тася стоїть біля вікна з цигаркою й телефоном у руках, спостерігаючи за світанком.

— …так… слухаю. — Чутно, як хлопець солодко позіхає.

— Подивись у вікно.

— …Тася? — невпевнено запитує Жар, намагаючись прогнати від себе сон. — Це правда ти?..

— Ні. Спочатку встань і виглянь у вікно.

Чується шарудіння і ще декілька сонних позіхань.

— Так. Дивлюсь.

— Ти бачиш, як устає сонце?

— Ні. У мене вікна виходять в інший бік… А що?

— Просто… так гарно. — Тасіта затягується.

— Я не раз зустрічав світанок раніше…

— Я теж. Але він був не такий гарний, як зараз.

— Правда? А який же?

— Тоді мене не хвилювала його краса. Зазвичай я була п’яна і в чужій квартирі. Мене сушило. І поряд був хтось, кого я не вважала близьким. А якщо була кохана людина, то було не до світанків. А цей… він просто неймовірний.

— Чому?

— Сонце таке яскраве, але не сліпуче. Небо так і хочеться зобразити на полотні, хоча й розумієш, що таку красу не передати жодним малюнком і не спіймати жодною світлиною.

— Ти любиш небо…

— Але я не люблю сонце.

Мовчанка.

— Знаєш, що зараз бачу я? Я бачу безлюдну вулицю, якою зрідка проїжджають машини. Заспаного двірника. Декілька замерзлих від очікування тролейбуса людей на зупинці. І дерево, на якому з’явилися бруньки, що скоро вибухнуть зеленню листя. А небо… воно й тут рожеве.

Піддослідна всміхається.

— Ти не питаєш, чи я малюю.

— Я знаю, що малюєш.

Він знову замовкає.

— Я скучила за тобою.

— Я щасливий, що ти зателефонувала мені.

— Хочу знати про тебе більше. Коли повернешся, розповіси мені, хто такий Жар?

— Ти знаєш, хто я, — усміхається. — Я твоя хатня робітниця, яка грає на бонго. Я той, хто завжди підтримуватиме й повертатиметься до тебе. Той, хто любить тебе й твоє мистецтво. А минуле… Що ж, воно не має значення.

Тасіта відвертається від вікна.

— Має. Воно зробило нас такими, якими ми є. Це не багато, але вже щось.

— Тобі не сподобається моє минуле. Я був не таким.

— Я все одно хочу його знати.

— Я розповім. У мене немає від тебе секретів.

— Тому що я «та сама»?

Він сміється.

— Тому що я закоханий. І не важливо, чи ти «та сама». Ідеали ніколи не можуть задовольнити реальність. Ідеали нудні. Жінку, яку я колись собі наміряв в образі «єдиної», я б не зміг покохати зараз. Ти її повна протилежність.

— Ти так легко кажеш «кохаю».

— Тому що я колись стомився боятися й дозволив собі бути щирим і чесним із собою. На відміну від тебе.

— Від мене? — здивовано завмирає.

— Від тебе. Ти ж давно закохана в мене. Хоча я й не чув твого зізнання. Боїшся чогось. Може, й мене. Але я все розумію. Сильним людям часто буває складно визнати й висловити свої почуття.

— Якби кохала, то не спала б з іншими, поки тебе немає. Не думав?

— Думав. Я багато розмірковував про це. Не можу сказати, що не злився, не почувався зрадженим чи ображеним. Я навіть напився тоді. Адже я не такий уже й особливий. Людина. Як і всі. Сумнівався у твоїх почуттях до мене. Лякався цих думок. Якоїсь миті навіть хотілося тобі помститися своєю зрадою. Але не зробив цього. Потім ненавидів себе за такі думки. Потім знову зважував, переживав. Але пересилив себе. Поговоривши з тобою, зрозумів, що ти все ж любиш мене, і заспокоївся. Тепер гадаю, цього більше не буде.

— Хочеш володарювати мною?

— Хочу. Хочу казати: «моя Тасіта… моя дівчинка». Це природно. І я ревнуватиму тебе завжди. Тому що я знаю, яка ти і який я. І зажди хвилюватимусь, що твою красу помітив ще хтось, окрім мене. Людське серце мінливе. Зараз я… а далі можу бути вже не я. І це завжди буде моєю гризотою. Але це не означає, що я прагнутиму тебе обмежити. Це означає лиш те, що ти дорога мені. І заради тебе я завжди готовий звернути гори. Тому що це ти.

Дівчина мимохіть посміхається. Їй приємні ці слова.

— Мені час малювати. До мене прийшло натхнення.

— Я скоро повертаюсь.

— Що ж… Тут буде твоя…

12.04

Утомившись малювати, Тася вирішує піти в бар і випити звичного віскі. Але щойно переступає поріг, помічає за столиком Валена. Він сидить з гарною стрункою дівчиною. Вони туляться одне до одного й пошепки розмовляють про щось, тримаючись за руки. І посміхаються.

Їй хочеться піти геть, але вона пересилює себе.

— І чого це я злякалася? — бурчить собі під ніс і заходить.

Ігноруючи пару за столиком біля дверей, вона прослизає всередину зали.

Підходить офіціантка.

— Подвійне віскі. — Тасіта замовляє, не відкриваючи меню.

Хлопець урешті помічає її. І сказавши щось дівчині, злегка торкається її губ і підходить до піддослідної.

— Не сподівався тебе тут побачити, — посміхається їй, сідаючи навпроти.

— Я тебе не запрошувала присісти, — відводить погляд Тасіта.

— Ти мене колись і у своє життя не запрошувала, — єхидно зауважує він. — Але ж це мене не зупинило.

Офіціантка приносить віскі.

— Чого тобі?

— Чому ти завжди так зі мною розмовляєш?

— Звичка. Завжди здавалося, що якщо я буду ласкавішою, то ти залишишся в моєму житті.

— Не тепер. У мене є дівчина. Вона кохає мене.

— А ти? — швидко запитує піддослідна, зиркнувши на нього з-під лоба.

— Ну… Вона мені подобається, і я не хочу руйнувати наші стосунки. Це вже багато.

Вона мовчки пригублює бокал.

— Як ти? — тихо запитує він.

— Вже краще. Багато малюю. Мало п’ю.

— Я бачу.

— Часом можу розслабитися.

— Як твій хлопець?

— Подорожує. Виступає в клубах і на вулицях, — уже спокійніше відповідає Тася.

— А ти?

— Що я?

— Кохаєш його?

— Це тебе не стосується, — одразу наїжачується.

Вален розводить руками й сміється.

— Ет, абсолютно дружнє запитання. Але вже нехай. Піду до Анки. — Він підводиться. — От! Тільки хотів сказати про те, що ти завжди думала про себе…

Тасіта запитально здіймає брови.

— Що ти не та дівчина, якій дарують квіти, про яку мріють і заради якої здійснюють подвиги. Я просто хотів сказати, що ти саме така. Звичайна дівчина не здатна так збурити чоловіче серце. Та, яку легко вкласти в ліжко. Яка закохається в тебе після першого ж компліменту. Тебе ж потрібно завойовувати. Брати приступом, як фортецю, щоб здобути твоє серце. Саме такі дівчата збурюють чоловічу уяву й торкаються наших сердець.

Устає.

— Валене! — гукає йому Тасіта. Він озирається. — Я ніколи не зможу забути чоловіка, який кохав мене так, що розбудив у мені любов. Для кого я була цілим світом, не будучи ним навіть для себе. Я все пам’ятаю. І ти в моєму серці. Але вже у спогадах.

Він обертається, болісно скрививши лице.

— Зустріч із тобою завжди буде для мене стресом.

13.04

— Ні-ні! Сьогодні ти мене не звабиш, сонячна днино. — Тася тицяє пензлик до рота, усміхається. — Ти не витягнеш мене шукати пригод і насолоджуватися твоїм теплом.

Зі сміхом витягує пензлик і, вмочивши його у фарбу, гарним різким рухом обляпує стіну за своєю спиною. На ній лишається яскравий жовтий слід.

— Я маю малювати тут, добровільно прийнявши ув’язнення. — Вона вмочує пензлик в іншу фарбу — і на стіні з’являються ще й фіолетові бризки. — Ні-ні! Сьогодні в мене душа літає в небі й без тебе, моя весняна добра днино!

І знову повертається до картини.

Час, вимушено проведений в закритому приміщенні, може бути цілком виправданим, наприклад, коли читаєш книжку, малюєш в альбомі чи на полотні. І коли не відволікаєшся на телебачення, радіо, інтернет. Читаючи, ти пізнаєш глибини самого себе, розвиваєшся, думаєш і починаєш бачити світ далеко за стінами, що оточують тебе. І краще розуміти його красу.

Однак іноді люди відверто марнують час. Обплетені мережею дротів, вони занурюються у віртуальний світ і застрягають удома, хоча їм дозволено вільно пересуватися. Адже навколо них цілий світ. Ці «домашні в’язні» нагадують Тасі людину, яка замість свіжого овочевого салату навіщось їсть гниле яблуко.

Але ж і вона, Тасіта, — «домашній в’язень». Проте це не надовго.

— Я вільна, — говорить мені ввечері, — виринати зі світу штучних фарб у світ справжніх.

Сонце вже сідає за обрій, коли Тася заходить до парку.

Вона зупиняється посеред доріжки й вдихає вечірнє повітря. Воно пахне весною. Потім задерши голову, задивляється на галузки дерев, освітлені ліхтарями.

— Які кольори!

Спогади й мрії поєднуються в ціле.

— Як гарно бачити й відчувати запахи! Раніше я сприймала все якось по-іншому. Зараз, коли більше немає моїх монстрів, навіть кольори стають яскравішими. Мені більше не хочеться плакати. Я більше не ненавиджу людей. І мрії стають такими близькими, ніби до них можна доторкнутися. Тільки простягни руку — і зловиш своє щастя.

Вона сідає на лаву.

— Знаєш, коли я була нещасною, увесь світ був мені щось винен. Хотілося просто напитися й нічого не робити. Потай я мріяла про своє щастя, але боялася його.

Тася торкається дерева.

— Але зараз мені вже краще. Хоча все ще страшно, — тулиться до стовбура всім тілом. — Зараз є майбутнє. Таке, яким я хочу створити його для себе.

14.04

Завішені від світла вікна. Свічка біля полотна, від якої мерехтять химерні тіні на стінах.

Губи піддослідної скривлені болем, перемазані кров’ю й фарбою.

Перед нею стоїть інше полотно. Не те, яке вона малювала протягом останніх тижнів.

На картині переважають чорні й сірі кольори. Здається, що з полотна ось-ось виповзе щось. Темне й страшне. Схоже на те, що колись було в Тасіті.

— Інший вихід… — шепочуть губи. — Завжди є інший вихід.

Вона малює якось по-іншому. Рвучко, гарячково. Не так, як зазвичай.

— Є інший вихід для болю…

Похмура й страшна своєю реалістичністю картина відбивається в її потемнілих очах.

— Не алкоголь, не наркотики, не бійки…

Як зачарована, Тася опускає пензлик в чорну фарбу знову й знову.

Так триває доволі довго. Аж поки приходить ніч. Тасіта кидає малювати і йде на кухню.

На її обличчі значне полегшення.

— Отак-то… — безсило посміхається, витираючи губи рушником.

Тулиться до вікна, вдивляючись у темряву вулиці.

— Коли твоя голова й руки зайняті чимось важливим, чимось, що для тебе є найголовнішим, ти враз утрачаєш почуття страху перед болем чи відчаєм. Ти зливаєшся з власними внутрішніми відчуттями. І морок, якщо він є в тобі, не зникає, але перероджується в щось інше. Сьогодні він перетворився в порухи пензля. І я змінилася. Про що я думала, коли малювала? Спершу я розхвилювалася, адже в моїй душі знову з’явилися чорні кольори. Я запитувала себе: «Невже це повернення назад?». І сама собі відповідала: «Ні. Просто я змінююся». Тепер глибока депресія, внутрішній біль, страх перед світом — це для мене тільки слова. І вони більше нічого не значать. Мене жодним чином це вже не обходить. Звісно, не все так легко, як здається. Але вже по-іншому.

Присідає на підвіконня.

— Я впевнена в собі, тому не поверну назад. І думаю, з часом навіть такі болісні сплески чорного натхнення врешті минуть.

Запалює цигарку.

— Ці кольори… вони виринули з моїх минулих розчарувань. Але це аж ніяк не означає, що я повернулася назад.

Хмари диму заповнюють маленьку кухню.

— Я нагадую собі людину, яка тривалий час лежала зі зламаними ногами. Хіба ж легко їй буде встати й одразу піти після одужання? Звісно, перші кроки викличуть біль. Не вистачатиме візка й милиць. І тут головне не зламатися, а йти пересилюючи біль. Я не хочу повертатися до візка. Але й ходжу я ще зовсім невпевнено. Мені ще болять кістки, що донедавна були переламаними.

15.04

Вона вже прокинулася. Лежить кілька хвилин, намагаючись хоч щось відчути.

Немає ненависті до ранку. Немає бажання цмулити цигарки чи дудлити пиво. Не хочеться бачити друзів чи проводити час зі знайомими.

Тася просто лежить і відчуває пустку всередині себе. Усе видається сірим і не цікавим. Довкола неї стоять склеєні полотна і її нові малюнки. Вони — її порухи душі. Її життя. Її повітря. Те, що колись доводило її до сказу. Але зараз навіть картини не викликають жодних емоцій.

Немає звичайного мороку, ненависті, злості, болю. Але немає й бажань.

Нічого немає. Нічого, що тішить. Нічого, що засмучує. Є тільки вона. Та, яка так любить життя. Та, яка ніколи б з ним не розпрощалася. Чому ж вона так тримається за цей пломінець? Невже це просто страх перед самогубством? Ні. Насправді, є щось інше.

Її життя вкрай логічне.

— Але ж якщо я з’явилася на світ, значить навіщось тут потрібна. Адже нічого не буває просто так. Навіть, якщо я геть інша, відрізняюся від свого оточення, значить, для чогось це вкрай потрібно. Я створена з певною метою. Саме така, яка є.

Ось що це! Це віра у власне призначення. Це вона проникає крізь її байдужість. Ніхто не народжується просто так. Усі приходять у цей світ для чогось. Щоб світ розвивався так, як задумано кимось вищим. Саме тому у світі існує місце для кожного. Навіть для неї.

Тасіта мляво встає з ліжка і йде вмиватися до ванної. Стоїть коло дзеркала, розглядаючи себе. Потім з великою неохотою йде до мольберта.

Хтось дзвонить у двері. У Тасі випадає пензлик з рук. Вона несподівано швидко біжить до дверей, передчуваючи щось хороше.

— Сьогодні ми їстимемо піцу. Я не встиг зайти… — Жар не встигає договорити. Тасіта притискається до нього всім тілом, обіймає й цілує.

— Із поверненням… — шепоче, відсторонюючись і посміхаючись.

— Я вдома. — Він теж сонячно усміхається їй назустріч і заходить до квартири.

І це теж не просто так. Більше не буде просто так.

16.04

— Значить, я дуже вчасно поїхав на заробіток.

Тасіта з Жаром лежать оголені на дивані. Вони так і не знайшли сили вдягнутися після вчорашньої зустрічі. Щойно хлопець зайшов до квартири, одяг було відкинуто геть. Увечері вони навіть не поговорили, жадібно накинувшись одне на одного.

— Так… Я тепер вільна птаха. — Тася втомлено посміхається, кутаючись у ковдру.

— Я бачу… Ти багато працювала. — Він ніжно гладить рукою її волосся, дивлячись на нові полотна та ескізи. — Мені дуже подобається.

Піддослідна широко позіхає.

— Як ти з’їздив?

— Добре. Відвідав майже всі міста України. Можеш поки що не шукати нової роботи. Нам вистачить на декілька місяців.

— Моя хатня робітниця, коханець і спонсор, — сміється. — Ні… так не буде. У мене ще є гроші. Але тепер я витрачу їх з розумом.

— Правда? І на що ж?

— Поки що не скажу. — Він супить брови. — У мене є плани. Мрії. І натхнення. Я не хочу знову працювати там, де моя душа волає про порятунок. Хочу займатися тим, що подобається.

— Малюванням?

— Малюванням… прогулянками, книгами, тобою…

Жар нахиляється й цілує її в чоло.

— Ти більше не тікатимеш від мене?

— Не тікатиму… — засинаючи, відповідає Тасіта.

— Не дивитимешся більше на інших чоловіків і жінок?

— Як на гарні картинки.

— Що?

— Дивитимусь на них, як на образи для картин. Але не спатиму більше ні з ким…

— Обіцяєш?

— Невже тебе це так турбує? Мені добре тут… з тобою. А після фіолетововолосої хотілося бігцем прийняти душ і напитися. Утекти якнайдалі одразу після сексу. З тобою такого не буває. — Вона заплющує очі, віддаючись солодкій втомі й сну.

— А як буває зі мною?

— Від тебе не хочеться йти. Хочеться обіймати тебе… завжди…

Вона засинає.

Жар довго дивиться на її спокійне щасливе обличчя, думаючи, що за час його відсутності вона дуже змінилася. Він відчуває неймовірну ніжність і потаємну образу одночасно.

— Ти все ж уже була моєю, коли зрадила, — тяжко зітхає. — Але я змушений тобі повірити. Інакше я тебе втрачу. Ти не та пташка, яку можна замкнути в клітці.

Потім підводиться з дивана й потягується. Збирає волосся в пучок.

— До праці, — по-доброму посміхається.

На нього чекають ганчірка й віник.

17.04

Розквітлі дерева. На вулиці так тепло й сонячно, ніби природа посміхається й радіє разом із невгамовними закоханими.

— А в тебе не так уже й багато речей… — Тася запалює цигарку, опускаючись на лавку коло під’їзду. Поряд стоять напхані речами пакети й два бега. — Цікаво було побачити твоє житло.

— Я там не довго жив, бо часто кочував. — Жар витирає піт з лоба й сідає поруч.

Вони щойно привезли речі з його помешкання. Ще вранці Тася вирішила, що вони мають жити разом. Усе одно Жар проводить у неї весь вільний час і вдень і вночі.

— Чому ти не живеш із батьками?

— Вони розлучилися, коли я був зовсім маленьким. Суд залишив мене матері. Але ми з нею ніколи не ладнали. Тож я жив у різних друзів десь років з п’ятнадцяти. Потім у гуртожитках із сусідами. Останнім часом заробив грошенят, тож я винайняв окрему кімнату. Потрібен був простір для творчого процесу.

— Не ладнали? — Дівчина здивовано дивиться на нього.

— Так. Мама хотіла, щоб я вступив до університету й здобув освіту, а я тоді був геть не готовий до цього.

— Займався музикою?

— Пив. Курив траву. Читав Ніцше і вважав себе великим філософом.

— Ти?! — У Тасі цигарка випадає з рук. Вона швидко дістає іншу й тицяє її до рота. Жар спокійно спостерігає за її діями.

— Так… Я ж казав тобі, що був не таким, як зараз.

— Складно повірити… — хитає головою піддослідна.

— Ага.

Вони мовчки дивляться одне на одного й сміються.

— А зараз? Як ти спілкуєшся з мамою? І з батьком?

— Тато зник одразу після суду. Я так і не бачив його. Але думаю, він любив мене. Адже намагався отримати опікунство. А мати… Вона вийшла заміж. Знаю лише, що в мене десь є братик. Йому зараз має бути років шість. Бачив його одного разу. Не схожий ні на мене, ні на маму. А може, й схожий… не знаю. Випадково бачив їх разом у парку.

Він сумно всміхається:

— Вони мали щасливий вигляд.

Тасіта прихиляється до нього спиною.

— Не хотів з нею поговорити?

— Спочатку хотів, а потім подумав: «Навіщо? Вона ж мною не цікавиться». Навіть трохи злився. Потім стало байдуже. А зараз… Я навіть радий за неї. Вона не була поганою мамою. Швидше, я був поганим сином. Не вийшло зі мною, то може, хоч малий виросте в нормальних умовах. До того ж…

Жар стискає Тасіту в обіймах.

— У мене тепер нова сім’я.

Дівчина сполохано починає видиратися з його рук.

— Стоп! Ніяка не сім’я! Просто ми живемо разом і спимо!

Він сміється.

— Спокійно. Я ж тобі не пропоную зараз виходити заміж. До того ж із тебе вийде жахлива дружина.

— Це ще чому? — смішно настовбурчується.

— Готувати не вмієш, прибирати не любиш, дітей не хочеш. А заміжжя боїшся, як самого пекла. П’єш. Про цигарки взагалі мовчу…

— То що ж ти робиш поряд з такою, як я? — відвертається ображена.

— Насолоджуюся теплом твого усміху й розважаюся твоїми вибриками.

Тепер так. Тася й не помічає, що її паніка переходить в образу. Може, вона нарешті вирішила, що бути з кимось це не так уже й погано? Відчувати себе потрібною й піклуватися про когось іншого. Не бути самотньою. Не відрікатися почуттів. Не відштовхувати від себе людей.

Це майже одужання.

18.04

На підлозі розкидані малюнки: аркуші з зошитів, блокнотів, альбомів, серветки, папки — усе, на чому тільки можна було малювати. Перед ними сидить Жар у спортивних штанях. Він втомлений прибиранням й зараз відверто насолоджується відпочинком. Уже вечір.

Тасіта, зручно вмостившись на дивані, розглядає його худорляву скрючену над її випадковими нарисами спину й курить. У нього сильно виділяються хребет і лопатки. Волосся зібране на потилиці в тугий маленький пучок.

— Було б непогано домовитися, що ти більше не куриш в кімнаті, — говорить, не обертаючись, хлопець. — У мене таке відчуття, ніби я живу з сорокалітнім дядьком.

Вона усміхається і, схилившись з дивана, видихає дим йому в потилицю.

— Може, так і є. Хоча… Як на сорокалітнього дядька, у мене дуже гарні цицьки.

— Ага. А ще варто хоча б інколи вдягатися. Якщо ми живемо разом, потрібно зважати на бажання одне одного.

— Тоді зважай на мої. Я хочу курити в ліжку.

Він зітхає й перекладає декілька аркушів з одного боку в інший.

— Що? Хочеш щось сказати? — Дівчина сміючись зіскакує, відкидає ковдру і, ставши на коліна, обіймає хлопця однією рукою. На дівчині нічого немає.

— Я знав, на що йду. — З виглядом великомученика Жар цілує руку Тасіти. — Думаю, колись ти сама захочеш зробити мені приємне й послухаєшся.

Вони разом живуть лише кілька днів, але відчуття ніби так триває вічність.

— Жар?

— М-м-м? — Він не підіймає голови від її малюнків.

— Ти обіцяв мені якось розповісти про своє минуле.

— Хіба я не зробив цього вчора? — Його спина трохи напружується. — Я ж розповів про розлучення батьків і моє хуліганське минуле.

— Хуліганське? Ти говорив, що просто був поганим сином, — сміється. — Але мені складно уявити тебе якимось гопником.

Жар мовчить.

— Чи у твоєму житті справді було щось подібне? — Дівчина здивовано перехиляється через його плече, намагаючись зазирнути в очі.

Його погляд відчужений.

— Я був підлітком. І доволі безголовим. Агресивним і злим на всіх і все. До того ж утрапив до не надто хорошої компанії. Ти маєш зрозуміти: я себе в жодному разі не виправдовую…

Шістнадцятилітній Жар стояв на зупинці з парою бритоголових хлопців. З його рота стирчала цигарка без фільтра, а в руці була пляшка портвейну. Його голова була виголена, як і в решти парубків.

Вечоріло.

— Ти хоч би за прикидом повернувся… — сказав один зі здорованів.

— Не хочу бачити ту ідіотку. — Хлопець мляво стежив за перехожими. — До того ж… Прикид можна взяти й деінде.

Жар кивнув головою на афроамериканця, який зайшов до провулку.

— Мені подобається його шкіряна куртка.

Хлопці перекинулися смішком і пішли назирці за перехожим.

Почувся здавлений крик. Хрип.

— Сидів би у своїй Африці, мавпо. Приперся сюди до нормальних людей відбирати наші робочі місця… — просичав Жар, б’ючи бідолаху в живіт.

Його обличчя викривилося жорстокою гримасою.

Хлопці стягнули з чорношкірого хлопця куртку й сміючись кинулися навтьоки.

— Круто ти його… — поплескав Жара по плечі один із хлопців.

— Виродки… Треба вбивати їх усіх… — Молодий Жар сплюнув на землю й раптом помітив кров на кеді. Червону кров. Його почало нудити.

— Ти… Був расистом? — Тасіта шоковано дивиться на Жара, ніби вперше бачить.

— Не зовсім. Я був просто злий. Мені зрештою було байдуже, кого бити. Над ким знущатися. Але переважно це все ж були люди іншої національності. Мої колишні друзі були скінхедами. І їхня ненависть передавалася й мені.

— Ти ж не просто бив… Ти відбирав.

— Я жив на вулиці. Коли пішов з дому, то не взяв ані одягу, ані грошей — жодних речей. То було спонтанне рішення. Я був неповнолітнім, і мене не надто охоче брали на роботу. А «друзі» вирішували такі питання по-своєму.

Жар і Тасіта не дивляться одне на одного.

— Це жахливо… — нарешті видушує з себе дівчина й притискається до Жара.

— Ти обіймаєш мене, знаючи, яким я був. Я вдячний, але інколи мені здається, що я не заслуговую такого ставлення. Пам’ятаєш, ти говорила, що я занадто хороший. Мені страшенно хочеться, щоб це було правдою… — Він поривчасто обіймає її маленьке ніжне оголене тіло.

— Ти ж змінився… Це чутно у твоїй музиці, словах. Ти подобрішав, — на її очі набігають сльози.

— Поплач і за мене…

Вони сплять, міцно притиснувшись одне до одного. Тася плаче навіть уві сні. Їй так шкода його й боляче від того, що він колись накоїв. Вони стають ще ближчими. Їхні стосунки міцнішають.

Вони ділять свій біль між собою. Тепер це взаємна підтримка. Не тільки піддослідна потребує його. Виявляється, він потребує її не менше.

19.04

Порожня квартира. Мляво похитується фіранка від прочинених дверей на балкон.

На підлозі балкона сидять Жар і Тасіта, загорнуті в ковдру. Вона обіймає його. Вони дивляться на небо. Йде дощ.

— Слухай-но, нещодавно я сиділа тут, на балконі, зі своєю подругою Катею. І говорила про тебе, про наші стосунки. Катя тоді сказала, що я тебе не люблю.

Хлопець мовчки стискає її руку, з-під ковдри визирають тільки його очі.

— Я тоді подумала, що це не так. Але я ж насправді не знаю, яким має бути кохання. Мані здається, що має бути серцебиття й тремтіння в руках. Як у тебе, коли ти мене обіймаєш. Це як наркотичне сп’яніння від присутності того, кого любиш. Адже ж так? Але вчора… Вчора я тремтіла по-справжньому. Ти налякав мене. Я навіть уявити не могла, що ти міг бути таким.

— Я попереджав, що тобі це не сподобається. — Він сумно опускає голову.

Піддослідна дістає руку з-під ковдри й запалює цигарку.

— Всі роблять помилки. Особливо в такому віці. Обирають хибний шлях. А потім шкодують за скоєним усе життя. Але, думаю, ти свій гріх анулював. Я ніколи не зустрічала такої доброї й світлої людини, як ти. — Вона цілує його в чоло. — Ти був для мене наче святий. А тепер я бачу: ти людина. До того ж дуже сильна. Не кожен зможе так змінитися після того, що було в тебе. Як ти зумів усе перебороти?

Він сідає і несподівано яскраво посміхається.

— У моєму житті теж була людина… Особлива людина. Краща за мене в мільярди разів.

— Дівчина? — Тася ревниво сіпає бровою.

Жар сміється.

— Його звали Роб.

Злива затопила вулиці. Навіть на машинах, що зрідка проїжджали головною вулицею міста, двірники не справлялися з дощем. Багато мерехтливих вогників від світлофорів і поодиноких тролейбусів губилися в темряві ночі.

З провулку між будинками витікали потоки брудної води, змішуючись із кров’ю.

Під іржавою подертою крівлею лежав бритоголовий хлопець. Він зовсім не рухався. Було не зрозуміло, чи він ще дихає, чи він ще на цьому світі. Це був Жар. З його обличчя стікали великі краплі дощу, змішуючись зі сльозами й кров’ю, що повільно сповзали на щоку з величезної рани на голові. Він навіть стогнати не міг.

Над ним схилилася темна фігура в капюшоні. Чоловік був у білій байці. Він торкнувся хлопця й той слабко ворухнувся.

— Не… чіпай… іди собі… — простогнав, не маючи сил навіть відсахнутися від чоловіка.

Але перехожий мовчки взяв його руку й закинув її собі на плече. Його байка майже миттєво вкрилася червоними плямами.

— Не в лікарню… мені не можна…

Їхні очі зустрілися.

— Тільки не ти… я краще здохну.

На Жара дивилися великі карі очі з темношкірого обличчя.

Чоловік посміхався. Його білі зуби були останнім, що запам’ятав Жар перед тим, як знепритомніти.

— Тебе врятував негр? — здивовано запитує Тасіта.

— Так. — Хлопець дивиться на небо. — Така от іронія долі.

— І що було далі? Ти ж не міг отак відразу змінити своє ставлення?

— Звісно, не міг, — сумно посміхається Жар. — У мене було відчуття, що це диявол мене врятував. Я не знав, чи радіти, чи боятися. Я їх тоді ненавидів. Не розумів. А їхня кров така ж червона. А душа… добра. Добріша, ніж моя. Звісно, не у всіх. Але ж немає націй, де люди були б виключно добрі чи тільки злі. Скрізь знаходяться свої покидьки. Я був виродком своєї країни, а він… був янголом своєї.

Дикі, повні ненависті очі дивилися на чорношкірого чоловіка з кінця порожньої кімнати. Жар забився в куток, судомно стискаючи вицвілу ковдру.

— Випусти мене, суко!

Чоловік підвів на нього погляд й посміхнувся доброю білозубою посмішкою. Він був дуже худий і сутулий, одягнений у яскраву кольорову футболку й темні широкі джинси. А ще в нього були довгі дреди, зібрані хвостиком за спиною. Вони сягали майже поперека.

— Йди. Якщо можеш, — чистою українською мовою сказав він.

Жар спробував піднятися, але одразу ж сповз по стіні. А потім почав відчайдушно повзти до дверей, пересилюючи страшенний біль у руках і ногах. Його шлях перетнув чоловік, і хлопець уперся носом у його босі ноги.

— Куди ти підеш? Хіба тобі є куди йти? Я можу тебе відвести.

— Іди в ж***! — Жар відчайдушно вкусив його за ступню.

Чоловік присів, не зважаючи на біль, і торкнувся перемотаної голови. Засміявся.

Хлопець ображено відхилився й знесилено перевернувся на спину.

— Я живу небагато. З їжі в мене є тільки консерви. Але для тебе я купив сьогодні кашу, поки ти лежав непритомний. Розділиш зі мною трапезу? — засміявся, коли побачив огиду на Жаровому обличчі. — Я можу зробити тобі окремо. Щоб ти не торкався того, що їм я.

— Я не їстиму.

Чоловік знову розсміявся й пішов готувати. Жар усе ж поїв те, що йому принесли. Він сидів у кутку кімнати.

Під вечір чорношкірий запалив свічки й сів у позу лотоса навпроти хлопця. У його руках було бонго.

— Тобі подобається регі?

Жар насуплено мовчав.

— Це музика світла. Я тобі покажу.

І він почав вибивати ритм долонями, тихенько підспівуючи собі. Жар ніколи не чув цієї мови, але вона видалася йому дуже гарною й милозвучною. Він відчув, що напруження зникло й сон напливає на нього.

— Ти! Як тебе звати?

— Роб, — посміхнувся, зупиняючись. — А тебе?

— Яке це має значення. Грай…

— Ти його вкусив?! — Піддослідна душиться сміхом. — Ти вкусив свого рятівника?!

— Я був безсилий, а ненависть переповнювала мою душу. Це єдине, що я міг зробити. — Жар теж усміхається. — Соромно стає за себе, коли пригадую.

— Довго ти в нього пробув? — запитує Тася.

— Я з ним жив трохи менше року. Роб жив у підвалі. І тільки потім я зрозумів, чого йому коштувало утримувати мене ті кілька місяців, поки я не почав нормально рухатися. Заробітку практично ніякого він не мав. Він узагалі мало про себе розповідав. Більше розпитував мене. Я знав тільки, що він збирає гроші, щоб поїхати на Ямайку. Він ви′ходив мене й поселив в моїй душі добро. Я змінювався поступово. Тільки через певний час зміг його сердечно обійняти й подякувати за порятунок. Ніколи не думав, що можна бути таким бідним, жити на чужині, де тебе ненавидять, і залишатися таким добрим. Потім я ще одного разу зірвався на бійку й усе.

— Як це сталося?

— Я зустрів своїх колишніх «друзів», і вони почали ображати негрів. Я був навіть зліший, ніж до цього. Сильно побив їх. Роб довго сварився на мене за це. Але я спокійно стерпів його нотації. Він став тією людиною, яку я хотів захистити. Він став мені братом. Ріднішим за будь-кого.

— …бонго? Це теж від нього?

— Так. Роб не надто добре грав і ще гірше співав. Але він робив це так емоційно, що його музика видавалася світлом з небес.

— Я рада, що він тобі зустрівся. — Тасіта ніжно обіймає Жара. — Завдяки йому в мене є ти. Справжній ти.

— Так… Я достобіса везучий перець.

20.04

Хвиля. Цього разу не депресії, не зневіри. Це щось світле й чисте. Тася в сльозах…

— Скільки я накоїла помилок… Скільки завдала болю. Чому не собі? Чому тим, кого любила? — Тасіта рвучко гасить цигарку. На очі набігають сльози. — Навіщо дозволила себе любити? Чому не виправила те, що могла…

Жар обіймає її.

— Припини себе картати. Пробач собі все, що сталося.

Піддослідна схлипує.

— Стільки страждань… Я знущалася над Валеном. Я не пішла наперекір суспільству, щоб визволити Віру. Я не підпускала тебе до себе, хоча ти любиш мене зараз…

Сльози починають крапати на сорочку хлопця.

— Ти не навмисно. Довкола тебе була жорстокість, і ти сама стала такою ж. Але ж це лиш зовні… Усередині ти добра…

— Мене це не виправдовує. Як і тебе, коли ти бив людей ні за що.

— І ти завдала собі більше болю, ніж решті.

— Собі пробачити неможливо… Я знаю, що могла якось уплинути й нічого не зробила… Я… мабуть… бачила в них силу, якої не було… І сподівалась на те, що вони зроблять правильний вибір. Але ж вони не я.

— Так, припини картати себе! — Жар із силою термосить її. — Ти покладала на них сподівання, а вони їх не виправдали. Не ти винна — вони!

— Я! Вони закохалися в мене — бездушну, холодну, байдужу… Ти сам знаєш… Ти це мав відчути. А я… коли було потрібно, нічого не зробила. Так і відпустила від себе Валена, з яким ходила босоніж по снігу. Так і відвернулася від Віри, яка на моїх очах утратила прихильність власної матері. І нічого не зробила.

— Дещо маєш робити не ти. Кожна людина має усвідомити, що це потрібно саме їй. Ти ж дала їм усе, що могла дати. А те, що вони не скористалися цим… це не твоя провина.

— Пробачте… — Тася стискає Жара в обіймах, ридає. — Пробачте мені всі, хто любив мене… бездушну, жорстоку… Пробачте мені! Пробачте мені такій безвідповідальній… такій холодній… Пробачте, що не зробила більше…

Вони стоять і вперше курять разом, дивлячись на захід сонця.

— Зрештою… Якщо людина не захоче, то нічого й не зміниться… Кожен має сам усвідомити наскільки важливим є те, що він робить… про що думає… Не тільки ти робиш перші кроки… Кожен робить це самостійно. І я кажу зараз не про твоїх колишніх… Про всіх. Кожному слід навчитися бути собою й не боятися… Йти проти думки більшості, як цього не зробила Віра. І йти за покликом серця, як цього не зробив Вален.

10.07

Легкий приємний звук бонго, що лунає з-під дерева на одній з людних вулиць міста. Стоїть страшенна спека. Спокій яскравого сонячного дня не порушує навіть подув вітру.

— Жаре! Куди ти заховався? — Легка зваблива сонячна дівчина нахиляється над хлопцем, який сидить на землі. — Сьогодні багато людей. Тобі треба бути поряд.

Він підводить на неї очі й посміхається так, що душа аж щемить від радості. Ця посмішка без болю й суму. Без темних думок. Без жалів.

— Тобі теж варто посидіти трохи в тіні. Дуже спекотно…

— Я не можу. Щойно купили мою картину. Не хочу далеко відходити. Мені це так подобається!

Тасіта зі сміхом відкидає волосся назад. Вона зовсім не схожа на себе. Така світла й радісна. В її одязі більше немає темних кольорів, а в душі — монстрів.

Посеред вулиці на покривалах стоять її картини. Одна краща за іншу. Вони стоять у тіні придорожніх дерев, але все одно сяють.

Жар простягає до неї руку й торкається волосся.

— Ти так змінилася…

Дівчина, більше не піддослідна, ласкаво гладить його руку.

— Просто я щаслива.

— Але ж ти все ще п’єш. І куриш.

Вона повертається до нього спиною, дивиться на свої творіння.

— Так. Але я більше не впиваюсь. Я насолоджуюсь смаком. Я більше не вбиваю себе. Тепер я просто смакую те, що роблю і як роблю. Для мене це стало чимось більшим. Я більше не хочу просто так займатися з кимось сексом. Тепер у мене є єдиний коханий чоловік й улюблена робота. Тепер я по-справжньому дихаю. Я справді живу.

До її картин підходить якась жіночка, і Тася поспішає до неї.

Жар спостерігає за тим, як вона щось весело розповідає їй, показує на малюнки й сміється. У його грудях щось солодко зітхає з полегшенням.

— Просто… Тепер ти — це ти. І ти завжди житимеш так, як хочеш. І робитимеш, що хочеш. Тепер ти це можеш, тому що більше не боїшся. І ти вільна. Навіть від мене. Для тебе єдиний володар — це мистецтво. Ти щаслива тому, що робиш те, про що завжди мріяла. На своїх умовах і за своїми правилами. Я щасливий, що вчасно зайняв місце у твоєму серці.

Він опускає голову й починає тихенько відбивати добрий веселий мотив на бонго, підспівуючи собі під ніс.

А Тася… Вона більше не знає суму. І навіть якщо він приходить до неї, вона більше не впадає у відчай. Для неї це своєрідний рушій. Вона стала сильною й дозволила собі бути щасливою. А я… Я маю піти.

Чуже місто… Незнайомі люди… Люди, які ще тільки мають стати щасливими.

Примітки

1

Гамельнський щуролов — персонаж німецької легенди доби середньовіччя, музи′ка, дудар. За допомогою магії допоміг місту Гамельн позбутися пацюків. Однак магістрат не видав музиці обіцяну винагороду, тож чарівник вивів з міста усіх дітей і втопив так само, як напередодні гризунів. (Прим. ред.)

Content

Гук Юлія Німа

Юлія Гук. Німа

5.01

6.01

7.01

8.01

9.01

10.01

11.01

12.01

13.01

14.01

15.01

16.01

17.01

18.01

19.01

20.01

21.01

22.01

23.01

24.01

25.01

26.01

27.01

28.01

29.01

30.01

31.01

1.02

2.02

3.02

4.02

5.02

6.02

7.02

8.02

9.02

10.02

11.02

12.02

13.02

14.02

15.02

16.02

17.02

18.02

19.02

20.02

21.02

22.02

23.02

24.02

25.02

26.02

27.02

28.02

1.03

2.03

3.03

4.03

5.03

6.03

7.03

8.03

9.03

10.03

11.03

12.03

13.03

14.03

15.03

16.03

17.03

18.03

19.03

20.03

21.03

22.03

23.03

24.03

25.03

26.03

27.03

28.03

29.03

30.03

31.03

1.04

2.04

3.04

4.04

5.04

6.04

7.04

9.04

10.04

11.04

12.04

13.04

14.04

15.04

16.04

17.04

18.04

19.04

20.04

10.07

Примітки