Максим Беспалов

Ліхіе дев’яності.

Кузня кадрів Дніпропетровськ

Вступ

У Дніпропетровську дев’яностих років XX століття ширилася приказка, яку, як кажуть, вигадав популярний на той час місцевий шоумен — Микола Півненко: «Дніпропетровськ — це, звісно, не перше місто в Україні, але й не друге». Цей парадоксальний вислів вдало схоплював популярне уявлення містян про себе. Мешканці ще зовсім недавно «закритого» Дніпропетровська тепер вважали себе володарями України. Нашими земляками були президент Леонід Кучма, прем’єр-міністр Павло Лазаренко, висхідна зірка політики Юлія Тимошенко і великі бізнесмени. Звісно, більшість дніпропетровців не мала жодного зиску від них, але гордість ще радянського штибу за земляків гріла душі, змушувала вважати себе значимими.

Якщо описати Дніпропетровськ дев’яностих років кількома словами, то це буде «кузня кадрів». Властиво, за мету я поставив собі розповісти історію міста в той бурхливий період передусім через приватні історії людей. Парадоксально, але під час роботи над текстом виявилося, що мої численні консультанти практично не можуть пригадати якихось визначних подій з означеного десятиліття. Зате кожен викликав у пам’яті ті чи інші персоналії, які відіграли значну роль у житті Дніпропетровська та України. Тому людський фактор багато в чому визначив структуру книги.

У «Кузні кадрів» я цілих чотири глави відвів розповідям про дніпропетровців. Звісно, серед героїв видання є відомі на всю Україну політики та бізнесмени: Кучма, Лазаренко, Тимошенко, Тігіпко, Коломойський. Але це тільки частина колективного портрету дніпропетровців того періоду. Я свідомо відвів не менше місця історіям людей, імена яких не з’являлися на перших шпальтах газет. Якісь з цих розповідей від першої особи є типовими для того часу, якісь — ні. Проте, на мій погляд, кожного з них можна вважати належним своєму часові. Наприкінці вісімдесятих-початку дев’яностих вони мали більш-менш однакові умови, але кожен з них «фінішував» по-різному. Ян Валєтов полишив КБ (конструкторське бюро) і подався у бізнес, Інна Беспалова (моя мама) залишилась у КБ, а згодом почала торгувати на базарі, Віктор Борщенко, повернувшись з армії, став діячем дніпропетровської контркультури та відомим у місті телеведучим, а Оксана Балазанова, так само працівниця КБ та гравець в інтелектуальні ігри, перейшла звідти на роботу в провідну дніпропетровську газету. Завданням номер один у цьому разі було бажання розповісти про різні пласти міського життя в дев’яності роки, власне: бізнес, контркультуру, пресу, стагнацію радянського наукового та промислового потенціалу і, звісно, ринки. Дніпропетровським ринкам, точніше, базарам, також присвячений окремий розділ книги.

Є тут і глава, у якій йдеться про деіндустріалізацію та нову індустріалізацію. Дніпропетровськ за радянських часів був одним із найбільших у СРСР промислових центрів, а тому розпад традиційних економічних та виробничих зв’язків серйозно вдарив по місту, змусив його змінюватися, шукати нові шляхи і можливості, нові точки для зростання. Для когось це скінчилося успіхом, а для когось — занепадом без місця в історії.

Розуміючи, що читач, імовірно, практично не знає, чим був у минулому Катеринослав-Дніпропетровськ, я взяв на себе сміливість коротко розповісти у першому розділі книги про історію міста і регіону, зокрема про протистояння та співіснування у ньому трьох типів свідомості: імперської, радянської та патріотичної. Донедавна вони були представлені в Дніпропетровську приблизно однаково, формуючи культурний ландшафт, внутрішню політику і, врешті-решт, повсякденність міста. Цей розділ також буде цікаво прочитати самим дніпрянам, адже найпопулярнішою книгою про історію нашого міста досі є «Город на трех холмах» Михайла Шатрова, виданою ще в 1966 році, і тому заангажованою радянською ідеологією.

Окреме питання, яке постало переді мною в процесі написання книги, який саме період вважати «ліхіми дев’яностими». Математичний підхід з часом відпав, адже якщо говорити про якийсь історичний період зі спільними рисами та тенденціями, який прийнято називати дев’яностими, то 1990-1999 — лише його частина. Під час спілкування з респондентами-героями книги, я звернув увагу, що вони всі почали свою розповідь з 1986 року. Саме він став точкою відліку для зміни епох. До влади в Радянському Союзі прийшов новий лідер, почалася Перебудова, гласність, економічні реформи. Це й стало початком тих самих «дев’яностих», хоч фактично це були глибокі вісімдесяті.

Також не можна сказати, що «ліхіє дев’яності» скінчилися рівно 31 грудня 1999 року, хоча для Росії ця сентенція, напевно, істинна. У них тоді остаточно скінчилася епоха Єльцина, якому на зміну прийшов Путін. В Україні період дев’яностих трохи розтягнувся. Хтось навіть каже, що вони повертаються, а хтось, що вони й не закінчувалися, що ми вже третій десяток років живемо в тій епосі. Вона тільки була трохи припорошена грошима та відносною стабільністю нульових.

На мою думку, епоха дев’яностих закінчилась у нашій країні з революційними подіями 2014 року, адже «дев’яності» — це тенденції, персонали, закони, поняття. Помаранчева революція суттєво розбалансувала всі ці важелі всередині держави, зруйнувавши частково ту систему, яку будували в перше українське незалежне десятиліття. Цю справу довершила Революція гідності. Зважаючи на це, у своїй розповіді про Дніпропетровськ я в розумній мірі вилазив за межі означеного десятиліття.

У дев’яностому році мені виповнилося сім років, я тільки пішов у школу, ще радянську, з Леніним над дошкою у навчальному класі. У двотисячному я вступив в університет. Перед читачем розгорнено історію мого дорослішання і, водночас, історію дорослішання цілого міста. Не першого в Україні, але вже й не другого. На сторінках книги знайшлося місце визначним подіям і ключовим персоналіям Дніпропетровська дев’яностих років, наприклад, зсуву на житловому масиві Тополя-1, діяльності епатажного бізнесмена Геннадія Балашова, фестивалю «Червона рута-1999», космічному проекту «Морський старт» тощо.

Усе, що не потрапило в тематичні розділи, я зібрав у «Глосарії» — невеличкій енциклопедії Дніпропетровська дев’яностих. Заздалегідь прошу пробачення у тих, хто не знайшов свого імені на сторінках твору, але вважає себе гідним у ньому бути.

Я присвячую цей текст своїм близьким, своїм батькам. Розмови з ними, життя з ними стали основою для мого розуміння дев’яностих років XX століття.

Я також дякую усім моїм консультантам, респондентам та взагалі — героям цієї книги. Без кожного з цих людей життя у Дніпропетровську було би трохи інакшим. Історію творять люди. Кожна людина робить свій маленький чи великий внесок. Разом ми місто, разом ми народ, разом ми його минуле, сьогодення та майбутнє.

Дніпропетровськ імперський, радянський і патріотичний

Офіційною датою заснування Дніпропетровська є 1776 рік, коли за наказом імператриці Катерини II на річці Самара за кілька кілометрів від русла Дніпра було закладено місто Катеринослав. Лише за два роки до того був підписаний Кючюк-Кайнарджийський мирний договір, за яким до складу Російської імперії відходили великі території Нижнього Придніпров’я, Приазов’я та Причорномор’я. Османська загроза перестала існувати, тому зникла необхідність у козацтві, яке її стримувало. Третього серпня 1775 року російські війська зруйнували останню Запорізьку Січ, Підпільненську.

У 1776 було засновано Катеринослав. Населений пункт зростав швидко — туди приїжджали торговці, промисловці, чиновницький люд. Але розташування міста було не з кращих — широкі розливи Самари щороку затоплювали вулиці, люди часто хворіли на малярію та інші неприємні захворювання. Враховуючи ці фактори, Імперія вирішила перенести Катеринослав на нове місце — круте праве узбережжя Дніпра.

Роботи з перебазуваня населеного пункту почалися у 1784 році, а в 1787 на місце приїхала сама Катерина II з почтом, а також добрим другом — імператором Священної Римської імперії Йосипом II. Розпорядником візиту був фаворит цариці Ґріґорій Потьомкін, генерал-губернатор Новоросійської губернії, центром якої мав стати Катеринослав.

Плани були величезні. За легендою, Катерина II марила, щоб назване її іменем місто стало новою столицею Російської імперії. Вона вважала себе рівною Пьотру І, а може — навіть кращим за нього державцем, і тому Катеринослав мав затьмарити собою Санкт-Петербург. Головною будівлею нового міста повинен був стати величезний собор, найбільший у світі. Навколо нього мали з’явитися квартали житлової та адміністративної забудови, університет, консерваторія, десятки заводів і фабрик. Деякі промислові підприємства дворяни нового міста примусово перевозили разом із працівниками з інших своїх володінь.

Організаторський талант єкатеринового фаворита не поспівав за громаддям його планів. З’явилися проблеми з фінансуванням та, як зараз кажуть, нецільовим використанням бюджетних коштів. Згідно з історичними анекдотами, через метушню і брак нормальної організації дійшло до того, що університетських професорів у місто завезли, а сам університет не збудували.

Смерть Ґріґорія Потьомкіна у 1791 році перекреслила реалізацію планів. Третя столиця Російської імперії, якою бачила Катеринослав його хрещена матір, на початок XIX століття була маленьким провінційним містечком на кілька тисяч людей. Гігантська церква, яка мала затьмарити розмірами Собор Святого Петра у Римі, залишилася на рівні фундаменту. Із величезного палацу Потьомкіна звели тільки стіни. Життя вирувало лише поблизу берега, де ще до заснування Катеринослава цілком успішно багато десятиліть існувало козацьке містечко Половиця. Нове місто просто поглинуло це поселення, прирісши до нього кількома зведеними імперськими будівниками вулицями. Також у 1795 році до Катеринослава примусово приєднали Новий Кодак, населений пункт з ярмарком і двома тисячами мешканців, який навіть був центром Новокодацької паланки у складі Війська Запорозького. До прикладу, у 1793 році населення Катеринослава налічувало приблизно 900 людей.

Центр сучасного Дніпропетровська й досі стоїть на місці Половиці, повторюючи сітку вулиць козацького містечка. В офіційній версії про це довго не згадували, історія Катеринослава мала починатися з приходу в Придніпров’я Російської Імперії.

Першу половину XIX століття Катеринослав жив без якихось реальних перспектив. Місто без підтримки зі столиці зростало малими темпами. Наприклад, у 1840 році в ньому мешкало дванадцять із половиною тисяч людей, а в 1863 — трохи менше двадцяти. Лише губернський статус виділяв його на фоні інших містечок Північного Причорномор’я.

Історія Катеринослава круто змінилася завдяки одній людині — Олександру Полю, місцевому дворянину, дрібному чиновнику, який у 1866 році з власної ініціативи проводив детальне дослідження Криворізького регіону. Він знайшов там поклади залізної руди та першим почав видобувати її задля промислових потреб. Його наслідували російські та іноземні компанії.

У той самий час на кілька сотень кілометрів на схід іноземні спеціалісти почали промисловий видобуток іншої корисної копалини. Вугілля Донбасу та залізо Криворіжжя зустрілися в Катеринославі, який лежав посередині між цими регіонами. Так почався промисловий бум — невдала «південна столиця Російської імперії» швидко перетворилася на один з найбільших виробничих центрів усієї країни. Цьому знову ж таки посприяв Олександр Поль — у 1881 році він домігся від Санкт-Петербурга рішення про побудову в Катеринославі залізниці. Вона з’єднала регіон з імперським центром, а також — рештою країни.

За внесок Поля в розвиток Катеринославщини дворянські збори розглядали можливість встановити Олександру монумент ще за життя. Нині в Дніпропетровську стоїть пам’ятник, на його честь також названа одна з центральних вулиць міста: із 2016 колишній проспект Кірова має ім’я Олександра Поля.

Після відкриття залізничної колії Катеринослав почав розвиватися шаленими темпами. У 1885 році кількість населення міста налічувало 47 тисяч осіб, у 1910 — 180 тисяч!

Місто стрімко розросталося. На колишніх пустирях виростали нові вулиці, металургійні заводи та десятки інших промислових об’єктів. У Катеринослав з’їжджалися люди з усієї Російської імперії, стікався іноземний капітал та прибували фахівці. Видатний історик Дмитро Яворницький називає місто тих часів «українським Манчестером».

Перепис населення 1897 року, який враховував лише мову спілкування, свідчить, що в Катеринославі наприкінці XIX століття жило приблизно 42 відсотки росіян, 16 відсотків українців і 35,5 відсотка євреїв. Кажуть, що до встановлення радянської влади у місті функціонувало чи то 38, чи то 44 синагоги — юдейських молитовних будинків було більше, ніж православних церков.

За перші півтори декади XX століття Катеринослав суттєво поліпшився. Приплив капіталу, збагачення різних верств населення та поява міцного середнього класу рухали регіон уперед. Центр міста забудували сотнями нових житлових та адміністративних будинків, тим, що потім назвали катеринославським стилем червоної цегли.

Цей стрімкий розвиток перервала спочатку Перша світова, а потім громадянська війна. Починаючи з 1917 року, Катеринослав, як і вся інша територія України, опинився в самому центрі протистояння між кількома політичними режимами та арміями. Влада в місті змінювалася чи не частіше, ніж у Києві. «Український Манчестер» по декілька разів займали сили УНР, Червоні війська та Біла армія. За згадками очевидців, нерідко бували такі випадки, що в різних частинах міста стояли різні війська, а кордон проходив прямо по вулицях.

За гетьманату в Катеринославі стояли австрійці. Цей етап запам’ятався нетривалим перейменуванням міста у Січеслав, створенням університету, про який мріяв ще Ґріґорій Потьомкін, а також брукуванням центрального проспекту. Австрійська бруківка ще досі лежить у деяких місцях головної транспортної артерії Дніпропетровська, столітні камені тримаються краще, ніж новий асфальт.

Двічі у місто заходив зі своїми військами Махно. Восени 1919 року анархісти навіть проголосили створення власної республіки з центром у Катеринославі, але їхня влада тривала недовго.

Є історичний анекдот про спробу махновців розграбувати історичний музей, директором якого був Дмитро Яворницький. Славетний історик тоді рушив на аудієнцію до лідера повстанців, під час якої звертався до нього «батько» та розповів про важливість збереження козацької спадщини. Махно був настільки вражений зустріччю, що сам відправився на екскурсію до музею, потримав у руках історичну шаблю, а потім власноруч підписав наказ про сувору заборону чіпати будь-що з колекції та особисто Яворницького.

Побутує анекдот про катеринославський візит російського імператора Ніколая II, під час якого той завітав до музею. Дмитро Іванович провів царю екскурсію по своїх володіннях українською мовою. Це був небачено сміливий вчинок. Почесні городяни міста, що були присутні при події, очікували гніву державця та розжалування Яворницького, проте Ніколай II спокійно вислухав лекцію історика та навіть написав у книзі відгуків, що візит йому сподобався.

Взагалі, Яворницький був найвеличнішою постаттю Катеринослава наприкінці ХІХ — початку XX століття. Його значення визнавали всі сучасники. Він виконував свою роботу при царі, у бурхливі дні громадянської війни, а потім і при комуністах. До своєї смерті в 1940 році Дмитро Яворницький активно вивчав історію Придніпров’я, а також зберігав і популяризував козацьку спадщину.

У 1926 році Катеринослав отримав нову назву, ставши Дніпропетровськом. Таким чином радянська влада увіковічила ще за життя Григорія Петровського, видатного комуніста, який керував місцевим революційним рухом ще під час Революції 1905 року. У двадцятих він був головою Всеукраїнського центрального виконавчого комітету, фактично очільником УРСР.

При тому за документами місто перейменували у «Дніпропетровське» (російською мовою «Днепропетровский»), але така форма не прижилася.

Цікаво, що у двадцятих роках був проект перетворення Дніпропетровська у курортне місто. Зоною будинків відпочинку та санаторіїв мали стати Монастирський острів та коса на нинішньому житловому масиві Перемога. З центральної частини міста до них мала пройти трамвайна лінія. Цей неординарний проект залишився лише на папері — промислова міць була потрібна Країні рад куди більше, а статус всесоюзної здравниці дістався Криму.

Перший артилерійський обстріл Дніпропетровська з боку німецьких військ відбувся 19 серпня 1941 року. Тоді ж передова колона гітлерівців потрапила у так званий вогняний мішок, пастку, у якій було знищено 99 танків Вермахту. Але вже 25 числа німці зайняли місто та навіть прорвалися на лівий берег по чомусь не знищеному Червоною армією під час відступу понтонному мосту.

Окупація Дніпропетровська тривала понад два роки, до 25 жовтня 1943. У той час Дніпропетровськ став центром ОУНівського руху в Центральній та Східній Україні. Але, звісно, значно більшу роль у місті мали радянські партизани. Під німецькою окупацією ще нещодавно один із найбільших промислових центрів усього СРСР перебував у зовсім кепському стані. Металургійні заводи стояли із застиглим прямо у мартенівських печах металом, по всьому Дніпропетровську працював лише один більш-менш великий об’єкт — фабрика з виробництва мармеладу.

Витіснення з міста німецьких військ призвело до сильної руйнації Дніпропетровська. Суттєво постраждала його центральна частина, де було втрачено величезну кількість історично та архітектурно знакових будівель. Знищеною виявилася більшість об’єктів, які залишилися від Катеринослава в період його максимального розквіту. Щоб відновити втрачений житловий та адміністративний фонд, радянська влада затіяла масштабну реконструкцію центрального проспекту, який протягом десяти років забудовувався величними «сталінками» із вежами, шпилями, барельєфами та скульптурними групами.

Ще до кінця війни, у 1944 році на околиці Дніпропетровська було розпочато будівництво промислового об’єкта, який змінить життя міста не менше, ніж перший металургійний завод. ПМЗ (ЮМЗ або Южмаш російською) спочатку планували звичайним машинобудівним підприємством, проте політичний курс країни в той час потребував не тільки автомобілів і тракторів, а й ракет. У 1951 році Південний машинобудівний завод вирішили перекваліфікувати. Відтепер доля об’єкта була пов’язана з космосом.

Серійне виробництво ракет на ПМЗ почалося вже на початку п’ятдесятих років. Завод став настільки важливим у створенні оборонного потенціалу СРСР, що в 1959 році Дніпропетровськ отримав закритий для іноземців статус. Звісно, ніхто не обніс величезним парканом цілий обласний центр, ніхто не зупиняв автомобілі на в’їзді до міста. Але відтоді мешканці інших країн не могли навіть придбати квиток на літак, потяг або автобус до Дніпропетровська. Кумедно, але на деяких радянських мапах, на яких були зображені навіть набагато менші населені пункти, наше місто відсутнє. Закритий статус призвів, наприклад, до того, що капітану місцевої команди КВН для виступу в ефірі центрального телеканалу довелося змінити прізвище. Його батьком був Михайло Янгель, головний конструктор ракет на Південмаші.

Закритий статус позбавив містян можливості бачити іноземних студентів. Але постачання деяких дефіцитних у Радянському Союзі продуктів у Дніпропетровську було дещо краще, ніж в сусідніх містах. Хоча за тими ж бананами або пристойним взуттям дніпропетровцям, як і багатьом іншим провінціалам, доводилося їздити аж у Москву.

Повоєнна історія Дніпропетровська — це історія стрімкого розвитку. Будували нові заводи, житлові масиви, об’єкти інфраструктури. Місто, де за німців працювала лише одна фабрика солодощів, знову стало одним із найважливіших промислових центрів СРСР. Окрім ПМЗ, на мапі Дніпропетровська з’явилися такі промислові гіганти, як ДМЗ, Радіозавод, Придніпровська ГЕС, Шинний завод і Завод важких пресів.

На нове виробництво приїжджали працівники з усього Союзу, проте був і великий приплив населення із сусідніх сіл. Як і в багатьох інших регіонах України, у Дніпропетровській області міста були острівками російської мови у величезному морі україномовної сільської місцевості. Після Другої світової етнічний склад Дніпропетровська змінився. Євреїв стало набагато менше, зате суттєво збільшилася кількість українців. Звісно, місто не українізували. Головною мовою СРСР лишалася російська, усю ділову активність вели нею. Використання української не вдома, а навіть на вулиці вважалося прикметою або низького соціального статусу людини, або її активної національної позиції, що могло призвести до проблем.

Сільські хлопці, переїжджаючи в Дніпропетровськ, швидко переходили на ламану, а потім і цілком пристойну російську. Кількість україномовних шкіл у місті постійно зменшувалася, а україномовних учнів у російськомовних школах навіть на перервах змушували розмовляти «правильно».

Справжній розквіт Дніпропетровська випав на період правління Брежнєва. Колишній керівник міста та області, Леонід Ілліч, ставився до своєї малої батьківщини з певним пієтетом — часто приїжджав сюди, схвалював будівництво знакових, але затратних для бюджету будівель.

За часи Брежнєва був даний старт для зведення на березі Дніпра величезного готелю «Парус» майже на тисячу номерів, почалася робота над проектуванням метрополітену. На колишніх околицях міста виросли масштабні мікрорайони Тополя, Перемога, Комунар (тепер ж/м Покровський), Червоний Камінь, Парус, Сонячний.

У 1977 році до міста приєднали кілька сусідніх сіл та селищ, і Дніпропетровськ нарешті отримав статус мільйонника. Це дозволило отримувати можливості, недоступні меншим населеним пунктам: будівництво згаданого метро, до прикладу.

Поселення навколо Дніпропетровська злилися з містом в єдину агломерацію: зрослися з обласним центром Дніпродзержинськ, Підгородне, Новомосковськ, Кіровське та десятки інших селищ і сіл. Загальна кількість населення цього мегаполіса перевалила за півтора мільйона.

Останні десятиліття існування Радянського Союзу серед архітекторів міста особливо виділявся Павло Нірінберг. Завдяки йому були побудовані такі впізнавані об’єкти, як Цирк, міськвиконком, Будинок книги, два радянських хмарочоси (29 та 32 поверхи) на житловому масиві Перемога-4, літній театр у парку Шевченка.

Часи Брежнєва призвели до виникнення явища, яке зараз називають «дніпропетровський клан». Виходець із нашого міста підтягував земляків на керівні посади в СРСР та УРСР (наприклад, дніпропетровцем був Перший Секретар ЦК КПУ Володимир Щербицький).

Ще за часів Російської імперії деяким місцевим талантам вдавалося виходити на перші ролі в державі. Наприклад, за часів Катерини II канцлером Уряду був Олександр Безбородько, виходець із козацького роду, який мав землі, зокрема, неподалік від Катеринослава (село Безбородьково в нинішньому Солонянському районі). За Ніколая II головою Другої та Третьої Державної Думи був Михайло Родзянко, член відомого на Катеринославщині дворянського роду, який дав світу ще одного депутата ДД, керівників Білого руху та церковних діячів. Проте лише за Брежнєва дніпропетровське земляцтво стало цілеспрямовано акумулювати в своїх руках владу. Тоді казали, що історія Росії знає три періоди: допетровський, післяпетровський та дніпропетровський. Ця регіональна клановість не зникла й після розпаду Радянського Союзу. У незалежній Україні вона розцвіла буйним квітом у більших масштабах.

Перестройка принесла Дніпропетровську, насамперед, економічні, а не політичні зміни. Прийняття Закону «Про індивідуальну трудову діяльність» призвело до появи величезної кількості малих підприємств, зокрема через легалізацію цеховиків, торговців та інших представників підпільного радянського бізнесу. Серед перших дніпропетровських ділових людей була, наприклад, родина Тимошенків — чоловік Олександр і жінка Юлія. За легендою, вони починали свою діяльність із відеосалону: невеличкого приміщення з відеомагнітофоном і кількома десятками стільців. Зазвичай у таких закладах показували низькопробні американські бойовики та еротичні фільми. Особливу популярність здобуло кіно «Грецька смоківниця» — про сексуальні пригоди молодої німкені під час канікул.

У 1987 році Дніпропетровськ нарешті позбавили статусу закритого для іноземців міста. Це привело перших іноземних інвесторів і студентів із арабських, африканських та азіатських країн. Нарешті зміг грати на домашньому стадіоні «Метеор» у матчах європейських кубків футбольний клуб «Дніпро». До того він змушений був виїжджати в сусідній Кривий Ріг. Наприклад, у березні 1985 року там відбулася гра 1/4 фіналу Кубку європейських чемпіонів проти французької команди «Бордо».

Наприкінці вісімдесятих у Дніпропетровську став набирати силу патріотичний рух, почали зароджуватися нові козацькі організації. У 1989-1990 роках демократи приходили на мітинги біля фонтану на Театральному бульварі, де збирали по кілька сотень симпатиків.

Переважну більшість мешканців Дніпропетровська в той час політика цікавила лише тією мірою, щоб дивитися ввечері новини та спочатку хвалити Горбачова, а потім — його лаяти. Місто тоді було практично повністю російським за мовою та радянським за характером. Цю радянськість містяни випинали аж до початку нульових років. Тому широкої підтримки патріотичні сили в Дніпропетровську не набули. Пам’ятаю, що десь із дев’яностого року на одній із опор огорожі на набережній біля Палацу піонерів хизувалося намальоване чорною фарбою слово «РУХ», у якому остання літера була стилізована під нацистську свастику. Переважно так місто металургів сприймало українську патріотичну ідею.

16 липня 1991 року рухівці підняли на флагштоку перед театром Шевченка жовто-синій прапор. Перелякана місцева влада на чолі з Валерієм Пустовойтенком, тодішнім міським головою, наказала зняти провокативний символ, а міліція вночі розігнала захисників стяга. Через місяць із лишком той таки Пустовойтенко буде разом із членами Руху підіймати прапор над міським виконкомом.

Криза Радянського Союзу була очевидна всім, проте ніхто не знав, як вплинути на ситуацію. Під час Серпневого путчу дніпропетровське суспільство не проявило себе жодним чином. Мені не вдалося знайти будь-яких згадок про події тих гарячих днів у рідному місті. Особисто я тоді був із мамою в дитячому таборі на Арабатській стрілці. 19 серпня мені минуло вісім років. Пам’ятаю, як мама попросила мене помовчати, щоб нормально послухати радіо, по якому говорили щось про хворобу Горбачова та якийсь надзвичайний стан.

— Це ж війна! Як ми будемо додому добиратися?

Проте війна не почалася. Ситуація вирішилася силами москвичів, які знесли ГКЧП. Ми поїхали на море за Радянського Союзу, а повернулися за незалежної України. Першого грудня 1991 року переважна більшість дніпропетровців проголосувала на Референдумі за незалежність, як у березні голосувала за збереження УРСР у складі СРСР.

Не можна сказати, що на таке волевиявлення вплинули якісь патріотичні мотивації. Мешканці Дніпропетровська голосували здебільшого «як сказали». Ніхто всерйоз не замислювався, до чого призведе незалежність України. Здавалося, буде те ж саме, що й було, тільки під іншою назвою. У реальне розлучення з Росією ніхто не вірив, адже більшість асоціювала себе з росіянами принаймні культурно та історично. Ми були третьою столицею імперії, промисловим гігантом, батьківщиною Брежнєва! Це наше справжнє місце, справжнє призначення, нам судилося бути провінцією України!

Дніпропетровськ боявся націоналізму. Ще з радянських часів у місті ширилися страшилки про «фашистів із Західної України», і з прийняттям незалежності вони, підігріті російськими ЗМІ та комуністичними політиками, лише посилювалися. На початку дев’яностих років мало хто в Дніпрі знав українську мову та історію на пристойному рівні, мало хто дивився українські телеканали (тим паче нормального телебачення у нас тоді не було, шароварщина радянського штибу).

— Ты представляешь? Продавщица в магазине не хотела меня обслуживать из-за русского языка, — розповідав після походу за продуктами мій батько, виходець із Воронезької області. — Требовала, чтобы я обращался к ней на украинском.

Примусове «насадження» української мови здавалося тоді головною проблемою міста; ще ширше — Південного Сходу України. У 1991 році «націоналістом» на тлі Кравчука призначили Чорновола, у 1994 від цієї риторики постраждав уже і сам Кравчук. У протистоянні з «червоним директором» Кучмою колишній головний радянський ідеолог УРСР став «западенським фашистом». У дев’яностих люди голосували за мову, а не за економіку та якісь там політичні програми.

Дев’яності роки стали для місцевих націонал-демократів періодом утрат і поразок. Вони мріяли, що настане незалежність, і Дніпропетровськ сам і швидко перейде на українську мову, адже більшість мешканців міста були російськомовними максимум у другому поколінні. Практичне втілення ідеї розчарувало. Несміливі, точкові спроби українізувати регіон спричинили потужний громадський спротив.

Згодом Дніпропетровськ прийме мову держави як рідну. Станеться це завдяки появі цікавого україномовного контенту на телебаченні. Вороже ставлення різко зміниться на позитивне спочатку завдяки неймовірному перекладу телесеріалу «Альф», а потім телевізійним програмам, новинам, українському дубляжу фільмів. У другій половині дев’яностих серед дніпропетровців можна було нерідко почути розмову в стилі: «Я вчера кино по ящику смотрел и только под конец понял, что оно на украинском. Представляешь?» Звісно, у побуті городяни послуговуються переважно російською чи місцевим суржиком, але в офіційній сфері легко переходять на українську. Це популярно, це модно, люди перестали сприймати мову як щось сільське чи націоналістичне. Українська стала нормою.

Не піддалася швидкій українізації й православна церква. Дніпропетровська область не мала шансів стати своїм регіоном для Київського патріархату. Священики УПЦ здебільшого автокефалію не прийняли. Навіть ті панотці, хто підтримував незалежність, мали сумніви у легітимності нової церкви та залишились у підпорядкуванні Московського патріархату.

— А хто це такі? — я вказав мамі на кілька десятків людей зі свічками на подвір’ї Преображенської церкви. Тоді більшість дніпропетровців наново стали вірянами та почали ходити в храми раз на рік — святити паски.

— Це сатаністи! — відповіла якась набожна жіночка у хустці, яка перебувала поруч.

Тепер я розумію, що це були прибічники Київського патріархату або Автокефальної церкви. Вони тоді не мали власних приміщень, тому збиралися на території наявних церков, аби провести свої служіння та продемонструвати власне існування. Згодом дніпропетровські віряни УПЦ КП створять власний собор у приміщенні колишнього кінотеатру на віддаленому житловому масиві, а їхніми церквами стануть приватні квартири та офіси.

Агітуючи за незалежність, патріотичні сили наполягали, що промислові потужності України рівні французьким, а Радянський Союз висмоктує з «житниці Європи» усі соки, забираючи їх в центр і розподіляючи серед інших республік. У нас є власне машинобудування, електроніка, металургія, хімія, сільське господарство. Варто лише від’єднатися від Москви, і ми станемо жити, як у Парижі. Тим паче, нарешті стало можливим вести власний бізнес.

Звісно, ці солодкі мрії не враховували плановість економіки СРСР та щільно переплетені економічні зв’язки між республіками. Проте куди більшим прорахуванням у цьому очікуванні dolce vita тут і зараз була відсутність багатьох поколінь професійних ринкових управлінців. Держава не змогла впоратися з радянським промисловим спадком. Заводи та фабрики закривалися або були приватизовані. Найчастіше новими власниками підприємств ставало їхнє старе керівництво, ті самі «червоні директори». Виховані в традиціях плану, рознарядки, а також відсутності конкуренції, більшість із них банально прохукала свої активи, перетворивши їх на пасиви. Хтось зміг переставити виробництво на ринкові рейки, але величезний відсоток горе-керівників у кращому разі перетворили заводи на склади, а в гіршому — розпродали обладнання за безцінь за кордон чи навіть розпилили станки на металобрухт. Моментальна вигода, відсутність бодай задатків стратегічного бачення.

Політики нової України так само не були здатні прийняти виклики часу. «Професійні патріоти», вихідці з радянської інтелігенції, як і діячі УНР, у своїй діяльності віддавали перевагу передусім гуманітарним питанням. Колишні комуністи, які становили більшість у Верховній Раді, могли лише красти та вставляти палиці в колеса несміливих реформ.

Економіка почала занепадати. Заводи закривалися. Радянські заощадження знецінилися. Наявних пенсій та зарплат не вистачало навіть на їжу. Але дніпропетровці, як і загалом українці, і далі вірили у світле майбутнє. Перші економічні негаразди здавалися тимчасовими. У нас-бо економіка, як у Франції! Треба трохи почекати, поки все не повернеться на свої місця. Був 1992 рік, історія «ліхіх дев’яностих» лише розпочиналася, Україна проголосила свою незалежність, але тільки почала її розбудовувати.

Базар

Слово «ринок» у Дніпропетровську дев’яностих мало два значення. На ще нещодавно радянські простори нарешті приходила ринкова економіка — свобода підприємництва, вільний доступ до конвертованої валюти, іноземних товарів різної якості, комерційних операцій та справ із іноземними партнерами. Усе, що кілька років тому каралося за всією суворістю радянського закону, тепер було легально — ба більше, віталося та заохочувалося на державному й суспільному рівнях.

Слова «торгаш» і «спекулянт» майже вийшли із масового вжитку і були замінені на звучну назву «бізнесмен». Тоді бізнесменами стали всі. Це й директори заводів, які збували продукцію підприємств чи навіть збували самі підприємства на металобрухт. Це й сміливі чєлнокі (човники), які їздили в інші міста та навіть держави на закупи товарів широкого вжитку для продажу вдома з високою націнкою. Популярними стали чартерні авіарейси у різні міста Туреччини, звідки човники везли одяг, взуття, побутову хімію. Особливо популярним турецьким товаром стали дубльонки (зимові куртки з дубленої шкіри). Це й вуличні міняйли, перегонники уживаних автомобілів із Європи, власники торговельних кіосків і пунктів прокату відеокасет. У бізнес пришли люди із золотими руками, які кидали здані на метал заводи й фабрики та починали власну нехитру справу, будучи завжди готовими щось полагодити, зварити, зшити, приготувати, переробити. Рекетири також вважали себе бізнесменами, вони ж надавали допомогу особливого характеру, а це вже сфера послуг. Нові економічні умови створювали нові професії.

Але, звісно, головними учасниками нового українського ринку були ринкові торговці. Власне, усе місто: усі вулиці, парки та сквери, стадіони та виставкові комплекси, підземні переходи та платформи електричок у дев’яностих перетворилися на величезний базар, у якому працевлаштувалися десятки тисяч містян, бізнесменів першого демократичного поклику. Замість ринкової економіки ми отримали базарну.

Ще за дореволюційних часів у Катеринославі існував базар «Озерка». Цю назву він отримав від заболоченої місцевості, що була на його місці до кінця XIX століття. Потім воду через тимчасовий канал спустили в озеро у Технічному саду, нинішньому парку Глоби. Звільнений простір неподалік від залізничного вокзалу засипали землею, вирівняли та перетворили на базар.

За радянської влади там розташувався колгоспний ринок, куди звозили свою продукцію державні господарства, а також приватні городники з усієї області. Тоді був побудований великий капітальний павільйон-ангар, а також криті ряди на подвір’ї. Це був найбільший торговельний майданчик Дніпропетровська.

У дев’яностих «Озерка» розрослася в кілька разів. Наявні ряди ущільнили, торговці викупили всі навколишні технічні та промислові будівлі, звели багато нових. Колись просторий ринок перетворився на лабіринт тісних торгівельних вуличок, де можна було купити що завгодно.

Скоро ці межі стали для «Озерки» замалими. Крок за кроком вона захопила сусідні вулиці. Торговельні точки, павільйони та лотки унеможливили рух приватного транспорту та пішоходів вулицями Боброва, Пастера та Чичеріна (тепер вул. Надії Алексєєнко). Базаром став провулок Калініна. Особливо гротескною здавалася торгівля на вулиці Філософській.

Базар вилився на широчезну вулицю Шмідта, захопивши її тротуари з обох боків. Єдиний масив торговельних точок дістався до привокзальної площі Петровського. Ще за часів СРСР місцеві жартівники відзначили, що комуністичний вождь із величезного пам’ятника вказує рукою саме на «Озерку», запрошуючи гостей міста сходити на закупи. У перші роки незалежності вже нікуди не треба було спеціально йти. Ринок сам «підійшов» до вокзалу й узяв згаданий постамент у полон.

У якийсь момент навіть цього виявилося замало. Ринок з’явився прямо на центральному проспекті. Торговельні столики, палатки та ларьки давно стояли на тротуарах уздовж червоної лінії проспекту Карла Маркса (тепер пр-т Дмитра Яворницького), проте згодом на базар перетворився навіть зелений бульвар з трамвайною колією, який розділяв різні боки магістралі. У цьому місці «Озерка» поєднувалася через вулиці Пастера та Вокзальну з вуличним ринком на площі Островського.

Що продавали? Та все! Селяни везли на «Озерку» продукти власного виробництва, стереотипні вихідці з Кавказу реалізували цитрусові, банани та ананаси, торгівці-човники пропонували купити дешевий товар із Китаю та Туреччини, хтось ніс на продаж шоколадні батончики та газовані напої сумнівної якості, від яких язик набував яскраво-помаранчевого кольору.

Парфумерія, одяг, взуття, їжа, всілякі різні дрібниці — усе це впереміш продавалося на вулицях того торговельного міста. Тисячі людей несли на реалізацію особистий скарб: одяг, книжки, посуд, антикваріат, телевізори та магнітофони, дитячі речі... Завжди знаходився хтось, хто це купував, адже тепер з’явилася змога придбати щось нове.

До рекордних розмірів ринок розростався на вихідних, коли торговцями на ньому ставали звичайні громадяни, зайняті з понеділка по п’ятницю на виробництвах, в освіті та науковій діяльності. Жалюгідна зарплатня гнала їх продавати залишки власних речей або якісь дрібниці (які вони спромоглися купити десь трохи дешевше, щоб заробити зайву копійчину).

Як приклад можу навести власного батька, який до самого кінця дев’яностих працював на космічному гіганті, Південному машинобудівному заводі. У будні він робив ракети, ввечері повертався додому, сідав за машинку та строчив пальта. Викройками та лейбами його забезпечувала моя бабуся, що працювала на швейному підприємстві «Мрія» (колишня фабрика імені Володарського). День за днем, тиждень за тижнем, місяць за місяцем протягом кількох років я засинав під гуркіт машинки, мріючи, щоб колись це скінчилося, і в нашої родини був спокійний, тихий вечір.

Щосуботи та неділі батько ніс зроблене за тиждень пальто на ринок. Він так набив руку, що його продукція могла конкурувати з фабричною. Тато стояв по кілька годин з єдиним своїм товаром, сподіваючись, що хтось зверне на нього увагу та придбає собі зимовий одяг. Ціна була сталою — сто доларів. Це була суттєва надбавка до заводської платні, яка тоді, у перші роки дев’яностих, становила десять доларів. Важко сказати, що тримало цих чоловіків на заводі. Напевно, вони вірили, що зовсім скоро все стане краще, що вони знову, як і в радянські часи, зможуть на офіційно зароблені гроші годувати родину, їздити влітку по профспілковій путівці на море та щомісяця відкладати трохи на машину чи холодильник. Проте ситуація ліпшою не ставала, і вони звільнялися один за одним, залишаючи свої ракети заради хоч якоїсь надії на сите життя.

Час від часу я ходив на базар працювати разом із батьком. Він тримав пальто власного виробництва з етикетками фабрики «Мрія» або взагалі її французьких партнерів, а я розкладав на газетку чи поліетиленовий кульок свої дитячі книжки та іграшкових солдатиків. Ще був популярний набір монстрів — пластикових гібридів людини з різними тваринами. Якийсь час я їх збирав, а потім вирішив продавати, щоб заробляти кишенькові гроші. Це, напевно, мало дуже зворушливий вигляд, тому що кілька разів люди, побачивши мене, просто давали гроші, аби я тільки залишив свої іграшки при собі.

Зараз я гуляю містом та інколи згадую ті веселі часи, коли капітальні торговельні ряди та вбога стихійна торгівля розміщувалися абсолютно всюди, де була горизонтальна поверхня.

Але головним базаром міста в дев’яностих була не «Озерка», а «Металург». Його ще називали «Туча», «Толкучка» та навіть «Толчок». Він зріс на території стадіону в самому центрі міста. Колись на цій арені грав футбольний клуб «Дніпро», але на той час там відбувалися лише матчі любительських та дитячо-юнацьких команд.

Оце був базар! До побудови стадіону на цьому місці знаходився центральний цвинтар, але в дев’яностих саме там вирувало життя!

Людина, яка приходила у вихідний день на «Металург», зазвичай проходила два кола. Верхнє, мале, — безпосередньо уздовж трибун, із нього було добре видно футбольне поле. Нижнє коло, велике, колись виконувало роль бульвару на території стадіону. Його спланували так, щоб приймати одночасно до тридцяти тисяч футбольних уболівальників, але за часів базару за один тільки день через нього могло пройти до ста тисяч містян.

Взагалі, відвідування «Тучі» було однією з найбільш популярних розваг у Дніпропетровську дев’яностих. Атракції починалися за кількасот метрів від території стадіону, за кілька кварталів від нього. Ти проходив через кола пекла: через бабусь з курячими тушками та шкарпетками житомирської фабрики, через торговців фруктами, через гори сміття, кавалькади вантажників із возиками, торговельні намети посеред проїжджої частини, і тільки потім нарешті заходив на територію ринку.

Але там ставало ще більше людей. Зупинитися біля товару було дуже складно — натовп ніс тебе далі. Це можна порівняти з епізодом ісламського паломництва Хадж, коли мільйон прочан збирається в Мецці на подвір’ї мечеті та ходить колами навкруги Кааби, із новим витком наближаючись до неї на кілька метрів.

Цікаво, що в перший період існування «Металурга» вхід на ринок був платний. Відвідувачам потрібно було вистояти у черзі до колишніх кас стадіону та придбати перепустку на бланках спортивних змагань. Це був, як мені здається, єдиний в світі базар, де гроші треба платити навіть за те, щоб просто подивитися на речі.

Великий продуктовий ринок виріс прямо на центральній площі, безбожно її спотворивши. Простір за Центральним універмагом і магазином «Дитячий світ» перетворився на розсадник бруду, а також цілодобовий притулок для безхатьків і дивного вигляду чоловіків у шкіряних куртках.

Минуло багато років, але я досі не можу забути характерне для того часу видовище, свідком якого став. На тротуарі між закинутим старим будинком та зворотнім боком базарних ларьків на «ложі» з картону та лахміття сидів безхатько та голив своє обличчя бритвою з тупим лезом. Він дивився в уламок дзеркала, водив рукою вздовж щоки та зовсім не звертав уваги на струмки крові, які лилися з нього через численну кількість порізів і подряпин від давно непридатного леза. Той безпритульний став для мене символом Дніпропетровська в «ліхіє дев’яності».

Продуктовий ринок зайняв проїжджу частину вулиці Миронова (тепер вул. Європейська), ряди столів та наметів вишикувалися уздовж трамвайних колій, заходили у деякі подвір’я, оточили фонтан (який тоді ще був).

Десь на тротуарі на вулиці Центральній стояли бабусі з паленою горілкою. Вони отоварювали стражденних чоловіків — наливали їм 50 грамів та давали закусити половинкою солоного огірка. Не пам’ятаю, звідки я це знаю, але така порція на кінець дев’яностих коштувала дві гривні.

Лише у кількох сотнях метрів від тієї клоаки існувало зовсім інше базарне життя. Спочатку в сквері за театром імені Шевченка, а потім на великому бульварі перед ним виріс книжковий ринок, легендарна дніпропетровська «Книжка».

Це був не просто базар, а цілий культурний осередок — місце зустрічей та тусовок дніпропетровської молоді. Усі тамтешні завсідники, як продавці, так і тусовщики, переважно, знали одне одного. Як і багато моїх знайомих, я часто приходив на «Книжку» просто погуляти: роздивитися друковані товари та компакт-диски з музикою і комп’ютерними іграми, перекинутися кількома словами зі знайомими, адже там постійно хтось вештався, випити з ними пива та просидіти на лавочках до дев’ятої години вечора, поки не відходив останній тролейбус на мій житловий масив.

У перші роки дев’яностих головними та найбільш престижними точками продажу дрібних і навіть побутових товарів стали кіоски, у Дніпропетровську їх частіше називали ларьками. Подібні конструкції існували ще в Радянському Союзі; тоді через них продавали, переважно, газети (легендарна мережа «Союзпечать»), тютюн, якісь дрібниці, одяг. Але після здобуття Україною незалежності такого типу торгівля стала в Дніпропетровську основною.

У той час, коли полиці в магазинах спустіли, у ларьках можна було придбати що завгодно. Одна торговельна точка могла збувати одночасно їжу, одяг, побутову хімію, дитячі іграшки, електроніку, газети та все інше, на що могла накинути оком людина з грошима.

При цьому популярність ларьків і довіра до них була настільки велика, що покупці готові були переплачувати в кілька разів, аби тільки придбати товар саме в приватному кіоску, а не тоді ще в державному магазині. Десь у другому або третьому класі (1992 чи 1993 рік) я особисто був свідком того, як кілька комерсантів скупляла в універмазі сотні банок газованки та переносили їх власноруч у ларьок в двадцяти метрах від входу до магазину, проте там вода вже коштувала втричі дорожче. Ціни тоді утворювалися не ринком, а тим, за скільки продавець хотів збути товар. Будь-яка пропозиція врешті знаходила зацікавленого.

Влаштуватися працювати в ларьок було почесною справою. У ті часи моя троюрідна сестра Аня отримала це місце — і вся родина її вітала. Казали: «Не важливо, що зарплатня маленька. Головне, що в кіоску дозволяється продавати також свої товари». Так і заробляли.

Завдяки новій роботі сестра швидко облаштувала сімейне життя. Один із покупців запобігав її уваги, запросив на побачення, а скоро і запропонував вийти заміж. Хлопець виявився успішним, як на початок дев’яностих, бізнесменом — товаришував із серйозними людьми, займався рекетом, вирішував справи. Аня відчувала себе королевою, жила заможно, навіть у Єгипет їздила. А потім її чоловік загинув за трагічних обставин. Типова історія.

Звісно, ларьки нікуди не поділися й до наших днів. У тому ж Дніпропетровську і в 2016 році можна нарахувати кілька тисяч кіосків або, як їх зараз називають, «малих архітектурних форм». Але нині їх значимість у місті тяжіє до нуля, обсяги, порівняно з супермаркетами та великими торговельними центрами, зовсім мізерні. А в дев’яності ларьок був королем торговельної справи. Нині це може звучати як небилиця, але в перші роки незалежності можна було навіть побачити на місцевому телебаченні рекламу, що закликала отоварюватися у кіосках.

У різних частинах Дніпропетровська виростали ларькові містечка. Наприклад, кіоски в кілька рядів ялинкою вишикувалися на площі перед центральним залізничним вокзалом, зайнявши більшу частину теперішнього паркувального майданчика. Зараз від тих масштабів та різноманіття майже нічого не залишилося. Лише поодинокі об’єкти догнивають, покинуті десь на вулицях. Єдиним прикладом «типового архітектурного середовища» дев’яностих років, який зберігся в місті і далі виконує свою первісну функцію, можна назвати масив однотипних кіосків на розі центрального проспекту та вулиці Вознесенської (колишня вулиця Леніна).

Окремо слід розповісти про дніпропетровський торговельний феномен, який проіснував у місті протягом більшої частини дев’яностих. Його автором є молодий бізнесмен Геннадій Балашов, нині скандаліст, авантюрист, лідер партії «5.10».

Згідно з його офіційною біографією, Балашов ще наприкінці вісімдесятих років був одним із перших легальних бізнесменів міста. У 1991 році він заснував компанію «Москва». Ця фірма взяла в оренду підземні переходи в різних районах, вичистила їх, відремонтувала та перетворила на перші міські торговельні центри.

Там, де раніше було брудно, темно та страшно, де грабували та ґвалтували, з’явилися тисячі торгових точок. Один із переходів взагалі перетворився на центр торгівлі прикрасами та ювелірними виробами. І це у привокзальному районі — нагорі волоцюги та кримінальний елемент, а під землею царство коштовних виробів, золота та срібла.

Магазини отримали назву «Москва», «Нова Москва», «Золотий базар». Такий неймінг Балашов пояснював специфікою мислення радянської людини. Багато десятиліть люди з усієї імперії їздили на закупи до Москви — тільки там можна було придбати весь спектр дефіцитних товарів: ковбаси, сири, одяг і взуття, електроніка, меблі. Навіть після розпаду СРСР люди з нових республік і далі штурмували колишню столицю — там речі були все ж дешевші. На цій різниці в цінах заробили стартовий капітал перші дніпропетровські комерсанти, зокрема власник «Москви». Подейкують, що навіть Ігор Коломойський починав власну справу, їздячи в Москву за комп’ютерами та продаючи їх місцевим бізнесменам.

Балашов вирішив зробити назву міста брендом. Відтепер не потрібно було їхати в Москву, щоб отримати якісні товари — усе це продавалося в підземних торгівельних центрах Дніпропетровська. Ба більше, бізнесмен активно розкручував всій бізнес за межами міста та регіону. Наприклад, я бачив рекламу магазинів «Москва» та «Нова Москва» в газетах Запорізької області. І люди їхали. Поїздами, автобусами, автомобілями, річковим транспортом вони діставалися до Дніпропетровська, щоб пройтися по магазинчиках у підземних переходах.

Багато містян навідувалося туди, щоб просто подивитися на товари. Наприклад, ми з друзями зависали в «Москві» біля точки з продажем ігрових приставок і картриджів для них. Ціни на товар були божевільні, вищі за ринкові, проте дивитися на мрію було захопливо. Люди приїжджали в торговельні центри на вихідних, нехтуючи походами в кіно, театр або на дитячий майданчик — іноземні товари в магазинах здавалися цікавішими.

Хоча це були не магазини, а, радше, облагороджені ларьки в критій галереї. Ширяться легенди, ніби в тих балашовських переходах були також дитячі куточки, зоо-зони та екзотичні дерева у вазонах, але моя пам’ять того не зберегла, а достовірних свідчень знайти не вдалося.

Згодом компанія «Москва» побудувала на житловому масиві Сонячний власний автосалон. Будівля, прикрашена скляними пірамідами на даху, стала архітектурним прозрінням для мешканців Дніпропетровська. Люди спеціально приїздили туди, щоб подивитися на небачені раніше форми та матеріали. Поруч із автосалоном зусиллями Балашова реконструювали та доповнили футуристичний радянський дитячий майданчик. Туди також притягли старий річковий катер, у якому облаштували павільйон для безкоштовних сеансів з американськими мультфільмами.

У якийсь момент Геннадій Балашов став найвідомішою людиною Дніпропетровська. Він мав власну програму на телебаченні, де розповідав про своє бачення світу, політики та економіки. У березні 1998 я був присутній на його зустрічі як кандидата в депутати Верховної Ради з людьми біля ринку Кодак на житловому масиві Перемога-4. Там уже два роки працювали мої батьки реалізаторами парфумерії. Обидва на той момент були звільнені: батько — із заводу, мати — з конструкторського бюро.

Балашов справляв враження солідної, успішної людини. Я навіть тишком-нишком помацав його спину, бажаючи доторкнутися до живої дніпропетровської легенди. Згодом він переміг на виборах і переїхав до Києва.

У 1998 році його торговельної імперії вже майже не існувало. Бажаючи збільшити обсяги власного бізнесу, він почав вкладатися в різні авантюрні проекти. Наприклад, Балашов проголосив свою компанію відкритим акціонерним товариством, запропонувавши всім охочим вкладати фінанси, а потім отримувати дивіденди. Проте колишні надпопулярні торговельні центри в переходах уже не приносили стільки грошей — люди почали ходити за речами в спеціальні магазини та на базари.

Звісно, інвестори зосталися з поламаним возом. Акціонерне товариство швидко загнулося, а Балашов став фігурантом кримінальних справ та отримав масу позовів від людей, які довірили йому гроші. У Дніпропетровську з таким бекґраундом щось зробити вже було складно, і бізнесмен-авантюрист перебазувався у столицю, ставши депутатом Верховної Ради та лідером кишенькової партії «За красиву Україну».

Базарний дух занепав у Дніпропетровську у перші роки нового тисячоліття, внаслідок зростання економіки і збільшення доходів людей. Нарешті широке коло українців почало замислюватися над умовами, у яких воно витрачає гроші.

У нульових роках з вулиць міста почали зникати Наливайки з дешевим, але паленим алкоголем. Люди пішли в кафе та ресторани. Відвідувати базари та купувати на вулиці з рук стало не модно, навіть ганебно. Натомість у Дніпропетровську почали з’являтися великі торговельні центри — спочатку «Дафі» на Підстанції, потім «Мост-Сіті» у самому центрі, «Караван» на Лівобережному-3.

На межі століть почала зменшуватися у розмірах «Озерка». Її щупальця зникли з кількох сусідніх вулиць, із бульвару на проспекті Карла Маркса. У 2002 році комунальні служби демонтували відгалуження ринку на Привокзальній площі. Це стало гучним скандалом. Торговці активно протестували, судилися, проте правда була не на їхньому боці. Базар згорнули та перенесли в облагороджене місце.

Ринок на стадіоні «Металург» дожив до 2005 року. Звісно, на той час його пік популярності давно минув. Проте хтось-таки і далі ходив туди за речами. Знесли легендарне місце заради футболу. Україна вже планувала провести Євро-2012, і Дніпропетровську стала потрібна нова сучасна футбольна арена. Завод імені Петровського, якому належала територія «Металурга», передав її у власність ФК «Дніпро», щоб клуб побудував собі красень-стадіон на тридцять дві тисячі глядачів.

Тисячі торговців були категорично проти. Вони протестували під стінами міської ради і перекривали рух транспорту на центральних вулицях.

— Базар футболу не завадить! — пам’ятаю, сказав хтось із працівників ринку на камеру місцевих журналістів. Люди застрягли у дев’яностих, не звернувши увагу, наскільки змінився за останні роки світ.

Базар знесли, і у вересні 2008 відбулося урочисте відкриття стадіону «Дніпро-Арена». Щоправда, право на проведення матчів Євро-2012 Дніпропетровськ так і не отримав через неквапливість РНБО скасовувати заборону на приватизацію компанії «Дніпроавіа»; це перетворило повітряний простір міста в зачинену браму.

Втратив своє колишнє значення книжковий ринок. Театральний бульвар, на якому він був розташований, зазнав реконструкції, стихійну торгівлю спробували підпорядкувати, загнати під дах. Замість простих наметів, орендар території побудував пристойні торговельні місця, але вломив за них височезну ціну: більшість продавців одразу з’їхала. Хтось відкрив власні магазини, а частина колективно орендувала велике приміщення в торговому центрі неподалік від старого книжкового ринку. Дух «Книжки» зник, тусовка з бульвару — також. Ларьки залишились, але в новій подобі. Старі кіоски деінде функціонують, проте дедалі популярніші стають їхні варіації, які більше схожі на невеличкі магазини та кафе. Там продають м’ясні вироби, свіжу випічку, готову їжу, побутову хімію тощо. П’ятнадцять років тому мати свій ларьок було статусним — такі люди здавалися володарями міста.

Балашовські переходи, які у дев’яностих роках на якийсь час стали центром тяжіння дніпропетровців та мешканців сусідніх районів і областей, знову перетворилися на звичайні переходи: темні, брудні, смердючі. Лише «Золотий базар» на Старомостовій площі (колишня площа Островського) і далі торгує ювелірною, шкіряними виробами та туберкульозом.

Базари збереглися, але торгові центри затискають їх зусібіч. Колись щовихідних все місто виходило на базар продавати або купувати. Тепер у суботу та неділю неможливо проштовхнутися в магазинах та на фут-кортах торговельно-розважальних комплексів.

Деіндустріалізація та нова індустріалізація

Агітуючи за незалежність у 1990-1991 роках, представники патріотичних сил не втомлювалися говорити, що економічна міць УРСР дорівнює французькій, а тому варто лише позбутися російського ярма, і українці миттєво стануть такими ж заможними. На папері усе здавалося логічним та багатонадійним, проте в реальності нова держава зіштовхнулася з серйозними економічними проблемами.

Перші роки розвитку малого бізнесу, перші іноземні інвестиції, перші успіхи створили хибне враження, ніби Україна, справді, зможе в найкоротші терміни перетворитися на успішну капіталістичну країну, другу Францію.

Проте виявилося, що приголомшливі показники промислової потужності радянської держави мають хоч якесь значення тільки в СРСР, причому, винятково у струнких статистичних викладках, тиражованих газетою «Правда». У капіталістичному світі, який не знає планової економіки, нікому не цікава кількість випущених металічних втулок або керамічної плитки, якщо виробництво цього товару не підкріплено реальним попитом, економічною доцільністю, ідеальною логістикою та професійним управлінням. В Україні, як і в інших колишніх радянських республіках, із усім цим були гігантські проблеми.

В умовах величезної взаємної інтеграції радянських республік у виробництво та збут продукції, в умовах знищення державного замовлення, плану та роздутих оборонних витрат, незалежність виявилася для економіки України катастрофою. Проте ще більшою бідою стала для неї повальна відсутність професійних управлінців, які би могли перелаштуватися на конструктивний капіталістичний лад.

Дніпропетровськ у перші роки незалежності мав ті самі проблеми, що й більшість інших пострадянських міст. Розпад планової економіки та економічної єдності радянських республік став болісним ударом: колись гігантські, відомі від Карпат до Камчатки заводи банкрутували та розвалювалися. Дніпропетровськ як великий радянський промисловий центр мав станом на 1991 рік приблизно дві сотні заводів і фабрик, зокрема таких промислових велетнів, як Південмаш (ракети і трактори), Дніпропетровський машинобудівний завод, Дніпропетровський металургійний завод імені Петровського, Завод важких пресів, Дніпропетровський шинний завод, Дніпропетровський коксохімічний завод і Нижньодніпровський металургійний завод імені Карла Лібкнехта. Будь-яке з цих підприємств могло би стати містобудівним у населених пунктах на кілька десятків тисяч мешканців. Що ж до Дніпропетровська, то всі об’єкти зосередилися в місті.

Проте на початку дев’яностих кожен з цих заводів був на межі. Особливо скрутна ситуація ще з другої половини вісімдесятих років склалася на легендарному ПМЗ. Закінчення «гонки озброєнь» між СРСР та США спричинило різке зменшення державних замовлень на Південмаші. Створення ракет для мирного освоєння космосу було лише побічним виробництвом до розробки та побудови носіїв атомних боєголовок. Ракета зі зловісною назвою «Сатана» (Р-38М) виявилася майже непотрібною в новій політичній ситуації. Різко впав і попит на трактори — сільське господарство або використовувало до кінця вже наявні ресурси, або закуповувало сільськогосподарську техніку за кордоном.

У першій половині дев’яностих на Південному машинобудівному заводі почалися страйки. Зарплатня на одному з найкращих в світі ракетних заводів становила 10 доларів, але й ті гроші виплачували з великими затримками. Чоловіки не мали коштів, щоб прогодувати родину; тисячі людей звільнялися.

ПМЗ спробував подолати кризу завдяки переходу на виробництво продукції для мирних потреб. У його цехах, серед іншого, створювали тролейбуси і трамваї, контейнери для зберігання радіоактивних і токсичних відходів, деталі для літаків. У 1995 році Південмаш та конструкторське бюро «Південне» стали одними із засновників міжнародної космічної програми «Морський старт», ціль якої полягає у комерційних запусках ракет з плавальної платформи у Тихому океані неподалік від лінії екватора.

У 1995 році на Південмаші було розроблено та вироблено перший в історії України власний космічний апарат — супутник «Січ-1».

Знайшлося застосування також знятим із військової експлуатації ракетам «Сатана». ПМЗ почав переробляти їх для мирного комерційного використання. Перший запуск, який відбувся в рамках програми «Дніпро», стався 21 квітня 1999 року.

Звісно, Південмаш станом на 2000 рік — це лише бліда копія того величного оборонного підприємства, яким ПМЗ був за двадцять років до того. Проте завод, на відміну від інших великих промислових об’єктів Дніпра, вижив у перше десятиліття незалежності та зміг перейти на нові умови та принципи діяльності.

У мене в пам’яті чомусь залишився такий спогад із дитинства. Приблизно восени 1991-го або навесні 1992-го наша класна керівничка казала: «Дивно, що не всі здали гроші у фонд класу, адже сьогодні вже восьме число: зарплати на підприємствах видані». Через кілька місяців подібна репліка вже не буде нести жодного сенсу, бо почнуться масові затримки платні, зупинення та закриття заводів і фабрик.

У дев’яності роки в місті не стало десятків, якщо не сотень радянських промислових підприємств та об’єктів їх обслуговування. Серед них можна згадати Завод медичного обладнання, Домобудівний комбінат, тютюнову фабрику, хлібні та цегельні заводи. Власники промислових об’єктів банально не знали, як змусити їх працювати в умовах відкритого ринку. Коли талановиті, розумні люди шукали нові шляхи і ринки збуту, коли вони модернізували виробництво, пересічні начальники знайшли простіший спосіб заробити гроші — розпродати за безцінь дороге обладнання, запустити в цехи орендарів чи взагалі продати приміщення тим, хто вміє працювати, проте не має власних стін.

Наприклад, перетворився на розважально-офісний центр дніпропетровський радіозавод «Весна», який нещодавно був одним із провідних виробників телевізорів у Радянському Союзі. На початку дев’яностих він безуспішно намагався осучаснити продукцію, зробити її конкурентоспроможною на фоні іноземної побутової техніки, яка заполонила Україну. Єдиний вид діяльності, який тепер веде цей колишній промисловий гігант, — здача приміщень в оренду.

Проте у дев’яностих роках у Дніпропетровську з’явився інший виробник телевізорів та побутової техніки: холодильників та пральних машин. Ним стала корпорація «Rainford». Почавши у 1992 році з продажу продуктів харчування, дніпропетровська компанія почала швидко зростати. У неї з’явилися мережа власних супермаркетів («Rainford», «Партнер», «Корзинка»), заводи з виробництва алкогольних (горілка «Карат») та безалкогольних напоїв (мінералка «Bon Boisson»), молочної продукції, шоколаду («Alpen Gold», «Millennium»), туристична компанія, торговельні центри. У 1998 році була заснована компанія «Rainford Electronics», яка спочатку збирала телевізори та холодильники за ліцензією компанії «Samsung», а потім вже побутову техніку під власним брендом. Однак криза 2008 року майже знищила корпорацію. Магазини «Rainford» стали однією із цілої низки великих мереж супермаркетів, що з’явилися у Дніпропетровську в дев’яності, серед яких зокрема «АТБ» і «ПІК».

З означених мереж до наших днів дожив лише «АТБ-Маркет». Цей бренд був створений у 1993 році на базі шістьох гастрономів компанії «Агротехбізнес». З кожним роком мережа збільшувалася. Протягом дев’яностих це були, загалом, пострадянські продуктові магазини, а вже супермаркетами торговельні точки «АТБ» стали на початку нульових. Тоді з’явився єдиний фірмовий стиль та концепція дискаунтера[1]; асортимент супермаркетів обмежується лише найбільш ходовими товарами.

На початку дев’яностих у Дніпропетровську почали з’являтися і перші приватні магазини. Державні точки роздрібної торгівлі переживали кризу: вибір товарів був обмежений, якість обслуговування страждала, а логістика лишала бажати кращого. Тому забезпечення населення міста всім необхідним швидко перейняли на себе приватні торговельні структури.

Різноманіття товарів по-справжньому вражало. Але водночас більшість була засмучена фактом, що вся ця краса була для них недоступна: багато дніпропетровців ходило в нові магазини лише для того, щоб помилуватися вітринами. Особливо популярними були валютні магазини, наприклад, «ValSas» на набережній Перемоги в приміщенні їдальні Інституту фізкультури. Кажуть, що ця назва поєднала в собі імена власників точки: Валерія (або Валентина) та Олександра.

Місцеві бізнес-кола опановували нові види діяльності; особливо популярною стала банківська справа. Завдяки їй місто наприкінці десятиліття перетворилося на фінансову столицю України.

Головним банком Дніпропетровська, а потім і України, став «Приватбанк». Він був заснований у березні 1992 року колишнім комсомольцем Сергієм Тігіпко та групою місцевих бізнесменів у складі Коломойського, Боголюбова, Милославського та Мартинова. У перші роки існування банк займався, передусім, обслуговуванням безготівкових розрахунків, зокрема, на потребу бізнесу засновників. Нова фінансова структура була оперативною та інноваційною, вона використовувала у своїй діяльності кращий іноземний досвід та нові технології. Це привабило представників приватного капіталу, які належно оцінили швидкість та зручність роботи з «Приватбанком».

Починаючи з 1995 року, «ПриватБанк» став одним із перших в Україні реєстраторів цінних паперів, що дозволило бізнес-групі «Приват» зайнятися приватизацією. У другій половині десятиліття банк почав займатися розвитком мережі філіалів по всій державі, вирішивши, що вкладені в нерухомість гроші стануть чудовою інвестицією. З 1996 року фінансова структура почала випускати та обслуговувати картки VISA. Згодом «Приват» стане найбільшим українським гравцем на цьому ринку, контролюючи близько 70% усіх кредиток у країні.

Найбільшим банком України «Приват-Банк» став завдяки своїй гнучкості, інноваційності, агресивній стратегії продажів і бажанню керівників постійно розвиватися. Ця структура однією з перших у державі перейшла на електронний документообіг та е-банкінг.

У якийсь момент «ПриватБанк» став для Дніпропетровська містобудівним підприємством, адже десятки тисяч працювали або безпосередньо там, або в структурах і на підприємствах, підконтрольних Коломойському та його партнерам. Приватівськими стали найбільші заводи регіону, футбольний клуб «Дніпро», один із найпопулярніших у Дніпропетровську телеканалів, фабрики з виробництва соків і мінеральних вод, центр водних видів спорту, готелі тощо.

І це тільки одна дніпропетровська банківська структура. Також місцеве коріння мають «Кредит-Дніпро», «ТАС» (наступне дітище Сергія Тігіпка), «Новий», «Український кредитний банк», «Класикбанк», «Радабанк» і «Земельний капітал».

Важка промисловість Дніпропетровська у дев’яності переживала системну кризу, проте в країні нарешті вийшов з підпілля малий бізнес. Люди, яких за радянських часів називали цеховиками та переслідували законом, тепер організовували легальні підприємства. Основними сферами діяльності малого та середнього виробничого бізнесу стали легка промисловість, виробництво харчових продуктів, меблів і сфера послуг.

Маленькі виробничі цехи виростали в порожніх приміщеннях збанкрутілих заводів, а часто прямо в квартирах і підвалах. Тоді в ЗМІ побутував справжній культ ділових людей. З кожної праски лунало, що будь-яка людина може стати мільйонером, якщо знайде для себе потенційно успішне заняття. Люди на кшталт російського підприємця Владіміра Довганя навіть пропонували всім охочим готовий бізнес (у цьому разі домашнє виробництво хліба та піци). Проте це працювало рідко.

У буремне десятиліття маленькі фабрики та цехи в Дніпропетровську з’являлися та зникали ледь не щодня. Усі пробували щось виготовляти; чиясь ініціатива згодом виростала у невеличке стабільне виробництво, а чиясь — горіла, і горе-підприємець уже шукав щастя у новій сфері. Це був період великих можливостей, ентузіазму та віри у майбутнє. Повноцінний ринок товарів тільки починав своє існування, більшість ніш була абсолютно незаповненою, а регулятивних законів майже не існувало (держава не навчилася ефективно заважати підприємцям).

Результатом першого десятиліття української незалежності в Дніпропетровську стали два різноспрямованих процеси. З одного боку, у місті відбулася помітна деіндустріалізація в сфері важкої та високотехнологічної промисловості. Попри те, що більшість великих заводів вижила, обсяги їхнього виробництва помітно зменшилися. Перестали існувати та випускати колись відому на всю країну продукцію десятки середніх підприємств, таких, як уже згаданий концерн «Весна». Властиво, це розхитало промислову міць Дніпропетровська. Науково-дослідницькі інститути в умовах деіндустріалізації стали практично зайвими: вони скорочували персонал, закривалися і здавали приміщення в оренду, намагаючись вижити.

З іншого боку, з’явилася сила-силенна створених із нуля підприємств малих та середніх масштабів. У нульових роках частина з них (завод акумуляторів «ІСТА» та фабрика морозива «Мушкетер»), перетворилися на лідерів ринку в державі. Це була нова індустріалізація, впроваджена ініціативою знизу, а не згори. Ба більше, вона відбувалася не завдяки, а всупереч державній економічній ситуації.

У дев’яності Дніпропетровськ залишився одним із найрозвинутіших промислових центрів України, що стало фундаментом для зростання економіки як міста, так і держави в перше десятиліття XXI століття.

Саме економічна міць міста уможливила появу так званого дніпропетровського клану української політики — групи з берегів Дніпра, яка надовго перейняла на себе управління державою.

Кузня кадрів

Ще за радянських часів Дніпропетровськ був кузнею кадрів для всього СРСР. Коли Україна отримала незалежність, місто ще зберігало це звання. Наявність «своїх людей» на найвищих посадах у владі десятиліттями впливала на свідомість дніпропетровців. Здавалося, ніби верхівка держави перебуває на короткому повідку, на відстані руки, тобто одного потиску рук. Велика кількість містян завжди могла похизуватися випадковими зустрічами з керівниками країни, роботою під їхнім урядом, знайомством із однокласником «Юлькі» або навіть побутовими конфліктами з якимсь із міністрів. Це давало людям ілюзорне відчуття власної величі, ніби це вони самі здерлися на пік політичного життя. Можна сказати, що Дніпропетровськ любив себе в політиці, а не політику в собі.

Звісно, творцем дніпропетровського клану вважають Брежнєва. Леонід Ілліч оточив себе людьми, яких знав ще з часів, коли був першим секретарем Дніпропетровського обласного комітету Комуністичної партії.

Наприклад, «своїми» були голова Ради Міністрів СРСР Микола Тихонов, колишній голова Дніпропетровського раднаргоспу, секретар ЦК КПРС Андрій Кириленко, колишній секретар Дніпропетровського обкому партії, міністр внутрішніх справ СРСР Микола Щолоков, колишній голова Дніпропетровського міськвиконкому, перший заступник голови КДБ СРСР і колишній дніпропетровський партійний діяч Георгій Циньов.

У 1972 році головою УРСР став дніпропетровець Володимир Щербицький. Його називали найближчою до генсека людиною. Подейкують, що саме Щербицького Брежнєв бачив своїм спадкоємцем на чолі СРСР.

Щербицький правив до 1989, а вже в перші роки дев’яностих дніпропетровці утримали провідну роль в українській політиці завдяки Леонідові Кучмі.

Леонід Кучма

Власне, другий президент України народився не в Дніпропетровську. Він походить із селянської родини з Новгород-Сіверського району Чернігівської області. У Дніпропетроськ він приїхав вступати на фізико-технічний факультет. Кучма сам розповідав, що велике місто його, сільського хлопця, неабияк вразило. Особливо йому запам’ятався трамвай, у якому двері самотужки відчинялися та зачинялися на зупинках.

Є легенда, що Кучма приїхав вступати на філологічний, але в приймальній комісії дізнався, що на новоствореному фізтеху стипендія значно вища, ще і конкурс того року був невеликий. Сам майбутній президент згадує, що під час навчання він заробляв додаткові гроші, граючи в преферанс.

Закінчивши університет у 1960-му році, Леонід Кучма почав працювати у конструкторському бюро «Південне» у складі Південмашу. Справи у молодого спеціаліста швидко йшли в гору. Уже у 28-річному віці він став технічним керівником випробувань на космодромі Байконур.

Такий стрімкий зліт молодого Кучми злостивці пов’язують не стільки його професійними здібностями, скільки з активною комсомольською та партійною діяльністю, а також вдалим шлюбом — дружиною стала Людмила Талалаєва, прийомна донька заступника головного інженера Південмашу. Важко сказати, яку роль у просуванні Леоніда Кучми кар’єрною драбиною посідав «блат», але наївно думати, що не знайшлося розвиненішого спеціаліста керувати випробуваннями на Байконурі.

За три десятиліття праці на Південмаші Кучма крок за кроком просувався кар’єрними і партійними сходами. Всередині вісімдесятих він уже був секретарем заводського парткому і генеральним директором ПМЗ.

У той час значення заводу вже почало йти на спад. Радянський Союз переставав бути міцною «державою зла», яка, претендуючи на світову гегемонію, розмахувала ядерним ціпком і постачала озброєння усім людоїдським режимам планети. Тепер ресурсів було обмаль і для самого СРСР: планова економіка давала збої, прилавки магазинів пустіли, фінансування не вистачало на найнагальніші потреби, а тому підкорення космосу та гонка озброєнь перестали бути статтями номер один у бюджеті країни.

Натомість вирувало політичне життя. У 1990 році Леонід Кучма переміг на виборах до Верховної Ради УРСР, де став представником так званого червоного директорства — керівників великих промислових підприємств, які залишили собі власні посади під час переходу країни від комунізму до капіталізму. Часто такі діячі ставали й власниками своїх фабрик і заводів, але Півдменмаш був стратегічний об’єкт, тож приватизувати його було неможливо.

Як депутат Кучма себе не проявив, утім у 1992 році обійняв посаду прем’єр-міністра. У той час каток економічних негараздів пройшовся країною, і команда президента Кравчука вирішила перекласти відповідальність за це на голову Уряду, Вітольда Фокіна. Новим очільником Кабміну за політичного лобі «червоних директорів» призначили найвпливовішого — Леоніда Кучму.

Новий прем’єр спробував розпочати реформи, проте безрезультатно. Це були роки політичних чвар, стрімкого спаду виробництва та рівня життя. Кучма майже зразу після вступу на посаду став конфліктувати з Кравчуком, який знову спробував звинуватити в поганій ситуації виключно голову Уряду. Як наслідок, Верховна Рада у вересні 1993 року відправила Леоніда Кучму у відставку, і той перейшов у опозицію.

Улітку того ж 1993 року Україну сколихнули виступи шахтарів, під тиском яких Леонід Кравчук призначив на травень 1994 позачергові парламентські, а на червень — президентські вибори.

Навесні Кучма став депутатом, а влітку — президентом України. Він ішов на вибори в образі міцного господарника, який знає, як розбудувати державу та зробити її заможною. Важливою частиною його передвиборчої програми була обіцянка розбудувати максимально тісні відносини з Росією, а також надати російській мові статус державної.

На грудневих виборах 1991 року політтехнологи протиставляли зрозумілого радянського політика Кравчука уявному «фашисту» Чорноволу. У 1994 «фашистом» у пострадянській народній свідомості зробили вже самого Леоніда Кучму. Кучма з розривом у сім відсотків у другому турі переміг Кравчука, заручившись голосами переважно російськомовних південно-східних регіонів України.

Утім, посівши найвищу державну посаду, Леонід Кучма не квапився виконувати власні обіцянки. Це загрожувало потенційним серйозним протистоянням у політиці та суспільстві. Згодом питання російської мови буде давати суттєві відсотки політикам і партіям на кожних виборах.

Майже одинадцятирічне президентство Кучми було дуже нерівне. Його внесок у історію української держави має як численні світлі, так і незліченні темні сторони. Починаючи як реформатор та державотворець, Леонід Кучма закінчив свою другу каденцію майже авторитарним лідером, який перетворив протистояння між групами олігархів і регіональних лідерів у єдиний прояв політичного та економічного життя в Україні. Його реформи вийшли половинчастими, а економіка держави за період правління так і не набула сталого міцного характеру. За той самий час, коли Кучма грався у багатовекторність, Польща, Словаччина, Угорщина та інші провели повноцінні зміни на всіх рівнях і стали членами НАТО та Європейського Союзу.

На початку нульових і без того невисокий рейтинг Кучми опустився до самих низів. Країну сколихнула небачених масштабів політична криза, коли виявилося, що президент, украй імовірно, причетний до викрадення та вбивства журналіста Георгія Гонгадзе. Спроби Верховної Ради проголосити голові держави імпічмент провалилися, проте саме тоді стало зрозуміло, що епоха Кучми сягає кінця — гіпотетичного третього строку не буде. На це не було згодне ні українське суспільство, ні міжнародне товариство. Після «касетного скандалу» та підозр у постачанні високотехнічної зброї в керований Хусейном Ірак Леонід Кучма перетворився на парію світової політики, а президент США у 2002 році навіть не захотів сидіти з ним за одним столом на Раді євроатлантичного партнерства НАТО в Празі.

У 2005 році Кучма сам пішов з посади президента. Проте перед тим він встиг поставити країну на межу громадянського протистояння, коли в 2004 році вивів на перші ролі у державі представників донецького політичного клану та проголосив своїм політичним спадкоємцем Віктора Януковича.

Звісно, треба зазначити, що у Дніпропетровську на початку нульових Кучму вже не вважала «своїм». На відміну від представників інших регіональних еліт, Леонід Кучма став політиком загальноукраїнського масштабу. І якщо у дев’яностих Кучму ще характеризували словами «поганенький, але наш», наприкінці його президентської каденції таке ставлення змінилося: він став київським, а не дніпропетровським.

Мешканці міста очікували від президента більшої уваги до себе, хотіли бути привілейованим регіоном, щоб молочні ріки та кисільні береги. І в перші роки Кучми такий підхід, справді, відчувався. Проте це було пов’язано радше з діяльністю тодішнього прем’єр-міністра Павла Лазаренка, так само представника дніпропетровського клану. Як тільки він пішов із політики, а потім утік із України, особливе ставлення до міста зійшло нанівець.

Саме Лазаренка можна назвати «хазяїном Дніпропетровщини» у дев’яності роки, а не Кучму (див. окрему главу в цій книзі).

Юлія Тимошенко

Юлія Тимошенко — справжній український феномен. Жінка стала символом української політики, тоді як ніхто з її колег не протримався на провідних політичних позиціях так довго. Спочатку Тимошенко сприймали виключно у тіні Павла Лазаренка, проте швидко вона затьмарила свого колишнього шефа, перетворившись на самостійну бойову одиницю, звісно, з певними покровителями в бізнесі (але то загальноукраїнська проблема).

Юлія Тимошенко від батька отримала прізвище Григян. За офіційною інформацією, він був латишем, але дехто називає його вірменином, хтось євреєм. Утім це давня українська забавка — шукати єврейське коріння серед можновладців.

Мешканці проспекту Олександра Поля (колишній проспект Кірова) легко покажуть будинок, де жила зірка української політики, а також школу, де вона вчилася.

Закінчивши економічний факультет Дніпропетровського державного університету, Юлія вже Тимошенко деякий час працювала інженером-економістом на машинобудівному заводі, але наприкінці вісімдесятих із головою поринула у незвідані тоді простори приватного бізнесу.

Офіційна біографія Тимошенко повідомляє, що її з чоловіком Олександром першим бізнесом став салон відеопрокату. Тямущі люди твердять, що то був відеосалон.

Цікава історія знайомства майбутнього подружжя Тимошенків. Подейкують, що колись Олександр банально помилився номером телефону, але, потрапивши на Юлію Володимирівну, він не поклав слухавку, а спробував познайомитися. У 1979 році вони одружилися, а в 1980 народилася донька Євгенія.

Першим великим фінансовим проектом Тимошенків став молодіжний центр «Термінал». Тоді схожі заклади існували у всьому Радянському Союзі. Номінально це було щось на кшталт сучасних бізнес-інкубаторів у IT-індустрії. Влада збиралася долучити до таких центрів молодих спеціалістів технічного складу, щоб вони своєю енергією та ідеями допомагали розвиватися заводам і конструкторським бюро, заробляючи на цьому гроші.

Швидко молодіжні центри стали способом конвертації державних ресурсів у приватні статки. Заводи організовували з ними фіктивні договори, за які платили безготівковими грошима. Іншого способу вивести та привласнити ці кошти на той час не було. І все нібито під наглядом держави, з її дозволу та благословення.

Юлія Тимошенко стала комерційним директором «Терміналу». Одним із керівників молодіжного центру згодом став комсомольський лідер Олександр Турчинов, який протягом чверті століття буде правою рукою Тимошенко. «Консільєрі», «сірий кардинал» — які тільки епітети він не отримає від симпатиків та злостивців. І це не дивно, Турчинов зможе в різні часи своєї кар’єри впливати не тільки на Тимошенко, а й на Кучму, Лазаренка та інших чільних посадовців України. Від своєї багаторічної партнерки він відірветься тільки в 2014 році на хвилі бурхливих подій. Революція гідності винесе його у крісло голови Верховної Ради та виконуючого обов’язки президента України. На кілька днів він стане також координатором Кабінету Міністрів. Так уперше в історії сучасної України одна людина зосередить у своїх руках три найвищих посади — всю повноту влади. Тимошенко про таке могла би тільки мріяти.

У 1991 році подружжя Тимошенків створило корпорацію «Український бензин», яка потім перетвориться на «Єдині енергетичні системи України». У 1995-1997 роках ЄЕСУ буде найбільшою комерційною структурою в державі. Є фантастичні дані, що грошовий обіг компанії у сприятливі часи сягав чверті від аналогічного показника всього українського бізнесу. У першій половині дев’яностих бізнес Юлії Володимирівни потрапить у сферу впливу Павла Лазаренка. Сам корупціонер розповідав, що він познайомився з Тимошенко, ще коли обіймав посаду голови Дніпропетровської обласної адміністрації. Він змушений був працювати з багатьма місцевими бізнесменами, у зокрема, Тимошенками, через структури яких в область ішов газ та інші енергоносії.

Проте всьому регіону та державі було відомо, що Тимошенко служить лише фіктивним власником ЄЕСУ, а справжнім хазяїном бізнесу є Павло Лазаренко. Спочатку Тимошенко була в масовій свідомості виключно коханкою «хазяїна області», проте згодом вона діями, енергією та харизмою спростувала це вузьке бачення.

На ті часи випало кілька гучних скандалів, фігурантом яких стала Юлія Тимошенко. Наприклад, 27 березня 1995 року її затримали в Запорізькому аеропорту, коли вона реєструвалася на рейс у Москву. Виявилося, що Тимошенко намагалася вивезти готівкою 26 тисяч доларів. Оскільки обшук та інші слідчі дії велися зовсім не коректно, це приниження було сприйнято самою Тимошенко та Лазаренком як проголошення війни з боку «донецького клану», із яким ЄЕСУ конкурувало на ринку постачання газу в Україну.

Восени 1996 року було вбито тодішнього голову «донецьких» Євгена Щербаня, і є підозри, що злочин пов’язаний саме з донецько-дніпропетровським конфліктом, а замовниками були особисто Тимошенко та Лазаренко.

Кінець «Єдиних енергетичних систем України» почався в 1997 році, коли Кучма звільнив Лазаренка з посади голови Уряду Сприймаючи останнього як сильного політичного конкурента, президент став громити його бізнес. Уже в 1998 році ЄЕСУ припинила свою діяльність на газовому ринку. Розсерджена Тимошенко пішла у політику.

На виборах 1998 року вона потрапила у Верховну Раду разом з лазаренківською партією «Громада», проте пройшла туди як незалежний мажоритарник від Кіровоградської області.

Виявилося, що Тимошенко в політиці відчуває себе не менш вільно та впевнено, ніж у великому бізнесі. Її поява у ролі депутата Верховної Ради, а потім і віце-прем’єра з паливно-енергетичних питань в кабінеті Ющенка буквально шокувала суспільство. До того здавалося, ніби політика — це справа поважних дядьків ще партійного або директорського гарту, а тепер у перших лавах з’явилася молода і симпатична жінка. Проте це той випадок, коли зовнішність оманлива. Юлія Тимошенко виявилася справжнім політичним хижаком: розумним, розсудливим, амбіційним і безжальним. Вона сміливо переступала через своїх колишніх партнерів і покровителів, щоразу піднімаючись дедалі вище.

Серед пересічних українців Тимошенко стала втіленням архетипної народної берегині. Вона швидко стала улюбленицею як чоловіків, так і жінок. Перші присвячували їй вірші, пісні, промислову продукцію, а другі й досі готові виходити на площі при першому ж натяку на небезпеку для Юлії Володимирівни.

Підтримка політики Тимошенко для багатьох її симпатиків майже зразу стала не справою раціонального вибору, а чимось несвідомим. Це більше схоже на релігію, хтось навіть називає тимошенківців «сектою». Однак ця секта щоразу набирає не менше десяти відсотків голосів на виборах.

Виявилося, що Юлія Тимошенко чи то через природний талант, чи то за допомогою політтехнологів може знайти правильні слова та моделі поведінки як у спілкуванні з простим людом, так і на ділових переговорах із солідними бізнесменами та високопосадовцями.

Під її жіночі чари встигли потрапити і голова «Газпрому» Рєм Вяхірев, і Віктор Чєрномирдін, і навіть президент Росії Владімір Путін. Тимошенко легко могла приїхати на міжнародні перемовини в короткій спідниці, «нагнути» при цьому іншу сторону та виторгувати в неї максимально гарні для себе умови.

Але коли настає час і над нею нависає загроза, Юлія Тимошенко швидко переодягається в образ мучениці, яка страждає за Україну. Уперше Тимошенко нею стала ще у лютому 2001 року.

До того вона взяла участь у перших великих народних виступах проти Кучми на межі 2000 та 2001 років, створивши «Форум національного порятунку». Тому арешт Тимошенко за підозрою у скоєнні економічних злочинів був сприйнятий суспільством винятково як знак політичного тиску президента. Вона провела в СІЗО сорок дві доби та вийшла звідти народною героїнею.

Цей образ борця з несправедливістю, тиранією та злочинними політичними домовленостями Тимошенко стане використовувати протягом наступних 15 років, воюючи послідовно проти Кучми, Ющенка та Януковича. Піком, але одночасно й лебединою піснею цієї моделі, був виїзд на інвалідному візку на сцену Майдану під час Революції гідності. Народ не повірив, народ не сприйняв.

У Дніпропетровська власна історія любові та ненависті до Юлії Тимошенко. Я вже писав вище, що спочатку ніхто не сприймав її всерйоз, вона була «коханкою» Лазаренка, його варіантом у спідниці. Паралельно з підйомом Тимошенко кар’єрною драбиною, місто закохувалося у свою «Юлю», потім ненавиділо її, а потім знову закохувалося. Однак область так і не стала базовим регіоном для неї.

Цьому завадили три тенденції. По-перше, радянська свідомість переважної більшості місцевого населення. Дніпропетровськ та область усі дев’яності старанно голосували за комуністів, а в нульові — за Партію регіонів, яка грала на одному електоральному полі з КПУ. Тісні зв’язки з Росією, промисловий характер, величезна кількість переселенців радянських часів, відчуття образи на Київ, який тягне з області всі ресурси та не дає нічого натомість, страх перед міфічною українізацією — ці фактори змушували людей обирати тих, хто вміє говорити мовою пролетаріату і обіцяти багато. По-друге, Юлія Тимошенко «відірвалася від коренів». Вона намагалася позиціонувати себе одночасно як дніпропетровського і всеукраїнського політика, проте мешканці міста не відчували спорідненості з нею, не відчували її опіки. Той самий Лазаренко, перебуваючи на найвищих посадах в державі, приділяв Дніпропетровщині особливу увагу: будував інфраструктурні об’єкти, лобіював місцевий бізнес (звісно, із власними інтересами). А Тимошенко не доклалася взагалі. Час від часу вона приїжджала в місто, виступала на площі та телебаченні, щось намарне обіцяла. Звісно, у якийсь момент дніпряни просто перестали їй вірити.

По-третє, Тимошенко завжди мала провальну кадрову політику в Дніпропетровській області. Керівником місцевого відділення «Батьківщини» із самого початку стала її рідна тітка, яка мала дуже специфічні уявлення про менеджмент і ефективну команду. Партію на місцях часто представляли доволі сумнівні особистості, яких легко було переманити в інші політичні проекти, зокрема у Партію регіонів. Бували випадки, коли від «Батьківщини» у Верховну Раду проходили або дуже нечисті на руку бізнесмени, або навіть кримінальні особистості.

Сергій Тігіпко

Сергій Тігіпко — черговий політик-парадокс. Його кар’єра знає багато злетів і падінь, але постійно, раз на кілька років він знову вистрибує на перші ролі в державі, вкотре позиціонуючи себе як молодого, амбітного, професійного реформатора, «третьої сили» у споконвічному українському протистоянні двох сторін.

Тігіпко є людиною, яка вийшла з імперії «ПриватБанку». Він був вихідцем із комсомольських вожаків, а наприкінці вісімдесятих — навіть першим секретарем обласного комітету ЛКРМУ. У тій самій структурі в той-таки час завідуючим відділом агітації та пропаганди працював згаданий тут Олександр Турчинов.

Восени 1991 року, коли комсомолу не стало, Сергій Тігіпко перейшов у приватний бізнес — він обійняв посаду голови ради правління комерційного банку «Дніпро». Тут версії різних людей розходяться. Мартинов називає Тигіпка автором ідеї створення банку, яку він підказав вже тоді провідним дніпропетровським бізнесменам. Але Боголюбов каже, що потреба у власній фінансовій установі у них з’явилася без чиєїсь сторонньої допомоги, а Сергія Тігіпка вони залучили як найманого менеджера. Акціонером він став лише потім.

Цим банком Тігіпко керував протягом п’яти років, зробивши його одним із найбільших на той час в Україні. У 1997 він покинув посаду в комерційній структурі, щоб переїхати в Київ та почати кар’єру політика. Ще в 1994 році молодий дніпропетровський спеціаліст був призначений позаштатним радником президента Кучми з питань монетарної політики. Через три роки він обійняв одну з найвищих посад в державі, ставши віце-прем’єром в Кабміні Павла Лазаренка. Тігіпко мав розробляти та координувати втілення економічних реформ.

Відставка Лазаренка та перехід його в опозицію до Кучми ніяк не вплинули на кар’єру Тігіпка. Він втримався на посаді також і в Уряді Валерія Пустовойтенка (ще одного політика, який починав своє сходження на владний Олімп із Дніпропетровська). Коли Кабмін очолив Ющенко, Сергій Тігіпко зайняв у ньому крісло міністра економіки.

На тлі інших можновладців Тігіпко завжди мав досить вигідний вигляд. Він багато працював, багато спілкувався з журналістами й пояснював тонкощі своєї роботи та плани на майбутнє. У 2000 році Сергій Тігіпко голосно грюкнув дверима, покинувши міністерське крісло через розбіжності в поглядах з Ющенком.

Проте його справжня політична кар’єра на тому тільки починалася. Невдовзі Сергій Тігіпко став депутатом Верховної Ради та лідером партії «Трудова Україна». Сам він розповідав, що в 2001 році мав величезні шанси стати новим прем’єром, свідомо до цього готувався, проте Кучма тоді віддав перевагу Анатолію Кінаху.

Десь на межі тисячоліть Тігіпко відійшов від «Привату», створивши на базі власних активів фінансову групу «ТАС». Кажуть, таку назву комерційна структура отримала на честь його старшої доньки — Тігіпко Ганни (Анна — російською) Сергіївни.

У 2002 році Сергій Тігіпко пересів в крісло голови Національного банку України та доволі успішно працював там до листопада 2004 року, коли почалася Помаранчева революція. Перед президентськими виборами багато хто лобіював особу Тігіпка як єдиного кандидата від влади на найвищу державну посаду На його користь свідчило чимало: величезний професійний і політичний досвід, молодість, харизматичність, позитивний рейтинг. Проте в президенти висунули Януковича, атолова Нацбанку став керівником його штабу.

Це можна назвати справжнім прокляттям Сергія Тігіпко: він завжди другий, завжди перспективний, завжди має шанс от-от опинитися на самій верхівці кар’єрних сходів. Але людина з банківським, фінансовим минулим постійно починає торгуватися, замість того, щоб кинутися за журавлем у небі, він обома руками хапається за синицю, — і постійно з цим не вгадує.

Тігіпко намагається вигідно себе продати та зайняти міцний бастіон, з якого можна буде наступати далі. Проте цей наступ ніколи не починається. Покровителі Сергія Тігіпка швидко затирають його авторитет, витискають із посад і політики взагалі.

Минає кілька років, які Тігіпко проводить, працюючи в приватному секторі, і знову поринає у вир політичних ігор. Він знову позиціонує себе як молодого, амбітного професіонала, який може стати «третьою силою». Сергій Тігіпко швидко набирає політичний капітал, фіксує його і... продає себе тому, хто більше заплатить.

Цей фокус у нього виходив тричі, проте невідомо, чи вдасться ще раз. Схоже, що співпрацю з Януковичем та Партією регіонів йому вже ніколи не забудуть.

Для Дніпропетровська Тігіпко завжди був «хлопцем з сусіднього подвір’я». Багато людей в місті пам’ятають його роботу ще у «ПриватБанку», він постійно світився в місті навіть після переїзду в Київ, а родина (перша жінка та донька Ганна), здається, навіть не полишали Дніпропетровськ, коли сам Тігіпко перебрався в столицю.

Спочатку як базу для власних політичних проектів Тігіпко обрав сусідній Павлоград, де в 2002 обирався до Верховної Ради і де завжди існував, напевно, найміцніший у державі осередок партії «Трудова Україна» (згодом «Сильна Україна»).

Але в першому турі президентських виборів 2010 року саме Дніпропетровськ став єдиним великим містом, де кандидатура Сергія Тігіпко отримала перше місце. Люди тоді справді сприймали його як самостійного політика, який міг би нарешті залишити позаду протистояння між «блакитними» та «помаранчевими». Варто було не долучатися перед другим туром до якогось із таборів, і всі шанси на тріумф у майбутньому в нього були. Проте сталося, як сталося — і нетривкий роман міста з політиком скінчився розбитими серцями.

Ігор Коломойський

Дніпропетровську за часів незалежності щастить на великих особистостей. Місто вміє народжувати яскраві персонали, які підіймаються настільки високо, наскільки це можливо. І це не обов’язково мають бути політики. У країні, де бізнес зрісся з владою, не обов’язково обіймати якусь урядову посаду, щоб впливати на державу. Найбільш наочними прикладами можуть стати місцеві бізнесмени: Ігор Коломойський і Віктор Пінчук.

Випускник Дніпропетровського металургійного інституту Ігор Коломойський не довго працював у проектній організації, куди отримав спрямування після вузу. Бізнес, який вийшов із підпілля у другій половині вісімдесятих років, вабив до себе молодого технічного спеціаліста. Це було перше покликання бізнесменів, які прийшли у світ товарно-грошових відносин з-за столів науково-дослідницьких і проектних інститутів.

Кажуть, що першим великим бізнесом Коломойського з товаришами був продаж оргтехніки, зокрема, рідкісних тоді в наших широтах комп’ютерів. Спочатку молоді люди їздили за ними в Москву, а потім почали замовляти безпосередньо у виробника, літаючи за товаром в південно-східну Азію, зокрема в Сінгапур. Саме на честь тамтешнього курортного острівця і була названа компанія Коломойського та Боголюбова «Сентоза».

Ця фірма стала в 1992 році одним із засновників «ПриватБанку» разом із компаніями «Солм» (Милославський та Мартинов) і «Віст». Керівником банку став Сергій Тігіпко, якого Коломойський, як розповідають, знає зі студентських часів: він учився з ним на різних курсах на одному факультеті.

Робота виключно з перевіреними часом друзями стане візиткою Коломойського. Наприклад, його однокласник В’ячеслав Фрідман став одним із керівників телеканалу 1+1, студентський друг Кирило Данилов — головою місцевої телекомпанії «Приват-ТВ Дніпро», а товариш ще з дитячих, дворових часів Андрій Стеценко — генеральним директором футбольного клубу «Дніпро».

Молода компанія, як і всі інші на межі десятиліть, займалася всім, що в теорії приносило гроші та на що був дефіцит. За технікою пішли товари широкого вжитку: одяг, взуття. Щоб отримувати валюту у великих обсягах, друзі почали постачати за кордон метал. Вони швидко зрозуміли, що слід зосередитися саме на цьому бізнесі, адже він приносив незрівнянно більші прибутки, ніж усе інше. Цим напрямом опікувався безпосередньо Коломойський. За енергоносіями у сферу впливу «Привату» потрапило також виробництво феросплавів, а також інші промислові та транспортні підприємства (окрім нафтобізнесу).

Під час повальної приватизації «Приват» цілком виправдовував свою назву. Фінансово-промислова група брала під свій контроль усе, що тільки могла, зокрема й одні з найбільших виробництв Дніпропетровської області: Дніпропетровський завод металічних виробів, Нікопольський завод феросплавів, Марганецький та Орджонікідзенський гірничо-збагачувальні комбінати (ГЗК).

Звісно, дніпропетровський бізнес тих часів не оминув поле зору «хазяїна області» — Павла Лазаренка. Українське видання журналу «Форбс» твердить, що в 1996 році група «Приват» переписала на водія прем’єр-міністра частину своїх акцій. Згодом, коли Лазаренко потрапить в немилість президента, піде в опозицію, а потім взагалі опиниться в американській в’язниці, приватівці повернуть своє, не гидячись забрати й відсотки. Цей бізнес-конфлікт у Дніпропетровську згодом переросте в справжню війну із замахами та навіть вбивствами.

Коломойський, Боголюбов, Мартинов і Милославський (помер у 1996 році) з самого початку своїх ділових взаємовідносин домовилися бути рівноцінними партнерами, проте саме Ігор Коломойський згодом став обличчям і неформальним лідером групи «Приват». Серед своїх партнерів він виділявся особливою ексцентричністю, діловою хваткою та жагою до експериментів, зокрема, публічних.

У 1996 році «Приват» взяв під своє крило футбольний клуб «Дніпро» і назначив свого ставленика його президентом. Через якийсь час до спортивних «досягнень» Ігоря Коломойського додався прямий контроль над баскетбольним клубом «Дніпро» і хокейним клубом «Будівельник», а також опосередкований над багатьма професійними командами в різних видах спорту.

У другій половині дев’яностих група «Приват» вирішила завести власні інтереси в політиці. Вона стала одним із основних «акціонерів» партії «Батьківщина», а також почала «розкладати яйця по інших корзинах».

Ділові відносини поєднали Коломойського з братами Суркісами, тому його персону пов’язують також із СДПУ(о) — однією з партій влади на межі тисячоліть.

Наприкінці дев’яностих Коломойський з товаришами вже контролювали величезний промисловий пул, вони були власниками одного з найбільших в країні банків, а також мали важелі впливу в політиці та ЗМІ. Проте справжньої могутності вони набудуть у наступному десятилітті, потіснивши донецький клан із панівних позицій.

Цікаво, що станом на кінець дев’яностих років навіть у Дніпропетровську мало хто знав про існування Ігоря Коломойського. Обличчям «Привату» завжди був Сергій Тігіпко. Широкий загал українців дізнався про існування дніпропетровського мільярдера Коломойського через футбол. Відбулося це на початку нульових років, коли ФК «Дніпро» став завойовувати медалі Чемпіонату України та грати в єврокубках. Про те, що це суворий, жорсткий, цинічний бізнесмен, рейдер і тіньовий гравець у політиці людям стало відомо вже пізніше.

У нульових всі дізналися також про неофіційне прізвисько Коломойського — Бєня. Звісно, більшість людей подумали, що воно отримано на честь легендарного одеського нальотчика Бєні Кріка, з яким олігарха поєднують відчайдушність, сміливість, зухвалість та бажання завжди ходити лезом ножа. Проте інша інтерпретація говорить, що прізвисько пішло з почутої в дев’яностих роках по радіо пісні про Бєню-маклера, талановитого комерсанта, котрий ніколи не впустить вигоду.

Віктор Пінчук

Віктор Пінчук — це яскравий приклад великого українського бізнесмена, який прийшов у бізнес із наукової сфери. Наприкінці вісімдесятих-початку дев’яностих таку долю випробували сотні тисяч науковців по всьому колишньому Радянському Союзі, їхні історії на початку ділової кар’єри схожі, проте далі шанс, випадок та знайомство розвели їх різними шляхами на різні сходинки піраміди успіху.

Випускник Дніпропетровського металургійного інституту Віктор Пінчук перші свої професійні кроки робив на трубопрокатному заводі та в науково-дослідницькому інституті. Як сам розповідає, власний кооператив він із товаришами заснував у 1987 році, і вже через нього впровадив на заводі в білоруському Магильові розроблену ним самим технологію, що дозволила збільшити прибутки. Пінчук отримував невеличкий відсоток від різниці: кілька десятків тисяч карбованців на рік, що для молодих людей того часу було цілим статком.

У 1990 році Пінчук заснував компанію «Інтерпайп», яка в майбутньому перетворилася на величезну корпорацію. Фірма займалася купівлею труб на державних підприємствах і їх перепродажем в приватні структури. Кажуть, що кришею молодого бізнесмена став його тесть Володимир Аршава, який був близький до Лазаренка.

Скоро банальний перепродаж товару став для «Інтерпайпа» занадто тісним: компанія звернула увагу на весь ланцюг виробництва труб і сталі. Пінчук вихваляється, що протягом тривалого часу працював виключно фахово, при цьому не покидаючи і наукової кар’єри.

За трубопрокатом та виробництвом сталі у сферу інтересів «Інтерпайпа» потрапив імпорт російського та туркменського газу, а потім і фінансова діяльність. Наприклад, у першій половині дев’яностих років Пінчук став власником банку «Кредит-Дніпро», безпосереднє управління яким він виконував через дружину Олену Аршаву.

У ті ж роки Пінчук був у деяких питаннях партнером Юлії Тимошенко, проте вже в 1996-1997 роках вони провели фінансове «розлучення».

У 1996 році Віктор Пінчук став жертвою викрадення. Злодії отримали за нього п’ять мільйонів доларів, але їх арештували швидше, ніж вони встигли витратити хоч якусь серйозну частку грошей.

За рік Пінчук розійшовся зі своєю першою дружиною і майже зразу розпочав нові взаємини із донькою президента Леоніда Кучми Оленою. Вона на той час також встигла побувати у шлюбі та мала сина Романа від кримського бізнесмена і політика Ігоря Франчука.

Багато хто пов’язує перетворення Пінчука на одного з наймогутніших олігархів країни саме родинними стосунками з президентом. Проте сам підприємець говорить (зрештою, як і багато інших), що близькі стосунки з Кучмою лише заважали його бізнесу, адже він був змушений постійно озиратися, чи не сприйме суспільство якийсь наступний його крок негативно; ніби це статус президентського зятя, а не ділова хватка, став запорукою успіху.

Віктора Пінчука називають фігурою, через яку Леонід Кучма зміг домогтися контролю над медіа-ресурсами, фінансовою, промисловою та політичною сферою. Наприкінці дев’яностих вплив власника «Інтерпайпа» розкинувся на телевізійні та радіоканали, газети, журнали, страховий бізнес, банки та, звісно, політику.

Уперше депутатом Верховної Ради Пінчук став у 1998 році. Він разом з Тігіпко контролював партію «Трудова Україна», у 2004 році підтримав кандидатуру Віктора Януковича на посаду президента України, за що потім серйозно поплатився за президентської каденції Ющенка.

Можна сказати, що особистість Віктора Пінчука стоїть осібно від когорти інших олігархів. У той час, коли ті вкладають величезні гроші у професійні футбольні клуби, Пінчук займається меценатством: роздає стипендії, організовує премії, створює музеї та благочинні організації.

Серед досягнень Пінчука, окрім створення бізнес-імперії, можна назвати функціонування «PinchukArtCentre», безкоштовні концерти Елтона Джона та Пола Маккартні в Києві, багаторічне проведення форуму Ялтинська європейська стратегія, підтримку міжнародних благодійних проектів, Фонду «АнтиСНІД» і багатьох інших починань. Пінчук також є одних із головних меценатів дніпропетровської та української єврейської громади.

Багато журналістів та політологів звертають увагу, що в оточенні Віктора Пінчука величезну роль грають жінки, здебільшого, його родички та старі колеги. Наприклад, головою «Фонду соціального порятунку» є мати Софія, фонду «АнтиСНІД» — його дружина Олена, лідером партії «Віче», головним спонсором якої він був, — Інна Богословська.

Пінчук тривалий час мав ділові стосунки з Ігорем Коломойським, проте вони врешті розпалися через суперечку за контроль над великими підприємствами у Дніпропетровській області, зокрема над Криворізьким залізорудним комбінатом і Нікопольським заводом феросплавів. Утім Коломойський навіть під час цієї олігархічної війни був присутній на святкуванні 50-річного ювілею Пінчука в Куршавелі. Розповідають, що він вимовив такий тост: «Хороша ти людина, Вітя. Скільки я тебе ображав, принижував, забирав у тебе бізнеси... а ти все одно продовжуєш зі мною спілкуватися і навіть на день народження покликав!»

Люди: Ян Валєтов та Інна Беспалова

Ян Валєтов (бізнесмен, письменник):

— У лютому 1986 року ми дипломувалися. Вісімдесят шостий рік це коли Перебудова та гласність тільки набирали хід. Про бізнес ми лише читали в книгах та газетах про гнильний Захід. У нас він був тільки цеховий, за який давали строки. Існували якісь чорні товчки (вуличні ринки), із якими воювала міліція. Звісно, ми і подумати не могли, що, скінчивши університет, будемо займатися чимось таким.

Я відмовився від розподілу. Це коштувало крові: викликали у перший відділ і казали, якщо не підпишу секретність, то диплом не отримаю. Я закінчував фізтех за спеціальністю «інженер-механік літальних апаратів», тому за мною було закріплене місце в державному науково-дослідницькому інституті. Та я не пішов, сказав: «Не хочу за паркан, не буду працювати на режимному підприємстві!» Оскільки я тоді був капітаном університетської команду КВН, то дозволяв собі деякі вольності. Начальник першого відділу мені докоряв, спробував вмовляти, але врешті я взяв так званий вільний диплом та влаштувався алгоритмістом у відділ механізації складського господарства в Укрдіпромез, у металургію.

У 1987 році вже почав існувати приватний бізнес, вийшов Закон «Про кооперативи», уже економіка йшла бочком, лобстером, накульгуючи на один бік, і стало зрозуміло, що можна мати зовсім інші гроші. Перші свої кошти я почав заробляти у відеосалонах. У міські кінотеатри привозили фільми без перекладу, їх треба було озвучувати за підстрочником прямо в залі. Платили непогані гроші, справді непогані. Якщо на основній роботі я отримував 115 карбованців на місяць, то тут заробляв 100 на день. І це я був тільки виконавцем, організатори мали набагато більше.

У цьому бізнесі я познайомився з Юлією Тимошенко. Ми і працювали разом, і спілкувалися, і товаришували. Це було цікаво, адже це було щось нове. Покійна на нинішній момент директорка «Панорами» та «Родини» (дніпропетровські кінотеатри) Тетяна Таратута, авторка та організаторка Ялтинського кінофестивалю взяла нас під своє крило. Здається, у 1996 році вона загинула в автокатастрофі.

Я не думав про бізнес, він сам мене знайшов через мої захоплення та знайомства, через те, що я вмів робити.

Згодом, наприкінці 1988 року, коли я взагалі звільнився з державної служби, ми організували центр молодіжних ініціатив «Каскад-13», філіал московського центру, який працював під патронатом фонду Сороса. Добре пам’ятаю, як ми ввозили у Дніпропетровськ ксерокс, який мав стати установчим фондом нашого підприємства, і як КДБ заважало нам із цим, адже копіювальна техніка повинна бути зареєстрована.

Тоді ж ми провели перший у Радянському Союзі міжнародний конкурс краси «Мисс Очарование 89». Я одночасно був і прес-секретарем цього заходу, і його ведучим. Конкурс відбувся в Москві, у готелі «Космос». Було багато скандалів, галасу, жартів. Влада намагалася заборонити нашу ініціативу. Місцеві дільці не розуміли, як якимсь хлопцям із Дніпропетровська взагалі вдалося вийти в Москві на такий високий рівень. Другий конкурс ми провели вже у Ленінграді. Займався організацією наш дніпропетровський клуб «Що? Де? Коли?», лідером був Борис Бородін. Він зараз живе у Сполучених Штатах, працює брокером. А тоді він хотів творити щось цікаве: проводити конкурси краси, змагання бодібілдерів.

Згодом наша команда почала розходитися за інтересами. Я зосередив всю свою увагу на власній фірмі. Тоді стали дозволяти проводити договори через центри на кшталт нашого «Каскаду-13». Люди з науково-дослідницьких інститутів, у яких було бажання розвиватися у власних напрямках і заробляти на цьому гроші, ішли до нас. Ми пропускали через себе величезну кількість науково-технічних праць, домовлялися із заводами та НДІ й брали за своє посередництво п’ятнадцять-двадцять відсотків від контрактів. Втілювалося все дуже швидко, людям подобалося, адже це були живі, великі на той час гроші, яких на державних підприємствах не отримаєш.

Через «Каскад-13» я потроху став займатися і продажем металу, на виробництві якого спеціалізується наше місто. Ми тоді винаймали офіс за адресою проспект Карла Маркса, 60. Це відома в Дніпропетровську будівля, свого часу через неї пройшла ледь не половина місцевих комерсантів. Офіси були розташовані на четвертому та п’ятому поверхах. Там сиділи ми, через двоє дверей був кабінет Сашка Турчинова, рядом знаходився і осередок відомої товарної біржі «Аліса», якою керував колишній художній керівник Будинку вчених, покійний нині Сашко Піддубний. Неймовірний був час!

Схожий за концепцією центр «Термінал» Юлії Тимошенко також займався дуже різними речами. Я пам’ятаю її КУБ — Корпорацію «Український бензин», вони сиділи поруч з шашличною на набережній, у них там був магазин, який торгував Панасоніком. Усі пробували різні бізнеси, ти ж не зразу приходиш до чогось конкретного, постійно експериментуєш, шукаєш нішу, можливості та попит. Ми з моїм партнером, із яким вже тридцять років разом ведемо справи, встигли поторгувати сіллю і пилососами — чого тільки не було. Але поступово ми приходили до якихось конкретних речей, якими потім ґрунтовно займалися. Щось вдавалося, щось відсіювалося, якісь операції були зрозумілими, якісь ні, але рух не припинявся.

Тоді можна було бути або під ментами, або під криміналом. Нам пощастило: ми постійно лавірували й уникали такої «опіки». З рекетом можна було домовитися, достатньо лише мати знайомих у його верхівці та телефонувати їм, коли виникають якісь проблеми. З міліцією було складніше. У нас завжди були чудові юристи, тому й пощастило постійно оминати подібні негаразди.

Але багато наших знайомих, на жаль, були вбиті. Я не скажу, що ті люди були святими, проте вбивали їх не за це. Смерті траплялися під час переділів сфер впливу чи від небажання віддавати борги. Проте вбивали не того, хто винен гроші, а тих, кому винні. Боржник, боронь боже, запаленням легень захворіє. Як казав один із нині покійних моїх товаришів: «Якщо навіть дуже довго бити бейсбольною битою людину по голові, із нього гроші сипатися не почнуть». А от власників боргів іноді дешевше було замовити, ніж віддавати їм належне.

Була така чорна смуга, років десять — похорони йшли поспіль. При чому інколи навіть не зрозуміло, за що саме вбили. Звісно, якісь домовленості під килимом, якісь процеси, проте нічого навіть не натякало на можливість смерті. І це було моторошно.

Я і сам міг виїхати в якесь відрядження з каністрою бензину в багажнику та дробовиком на задньому сидінні. Нарватися можна було на що завгодно, і ми мали захистити себе. Мене навіть міліція зупиняла з таким вантажем.

— Куди їдеш? — кажуть.

— На полювання.

— Так не сезон.

— Запросили.

— Дробовик не заряджений? — а в мене повністю забитий зброєю магазин, і ще один патрон уже всередині.

— Ні!

— Ну їдь.

Морда в мене інтелігентна, в окулярах — тому відпустили.

І це я не для того, щоб піжонити, а, справді, бувало багато разів, коли, наприклад, намагалися прямо на ходу віджимати машини. Веселі були часи.

З дев’яностих ми займалися металом, возили феросплави, труби. Багато працювали і з українськими компаніями, і з російськими. Ще довго після 91 року бізнес в двох наших країнах був єдиним пулом, тісно співпрацював один з одним. Навіть після введення гривні в 1996. Але зараз ця тенденція добігає кінця.

А деякі великі українські корпорації я, взагалі, пам’ятаю ще маленькими фірмами в напівпідвальних приміщеннях.

На атомні станції ми постачали кабель, а потім займалися розрахунками по електриці, адже це були державні підприємства, гроші вони ніколи не платили. І все це робилося миттєво, на коліні: ми вивчали закони, дивилися, яким чином їх можна впровадити.

Потім ще зошити стали виробляти, гарні, одні з найкращих в Україні. Проте це вже з любові до мистецтва.

Мільярдером я не став, не вистачило необхідних задатків. Якісь речі я не вмію робити: не вмію бити в спину, не дуже люблю давати хабарі, я ніколи не намагався вмонтуватися у владні структури, щоб доїти бюджети. Ми завжди займалися підприємницькою діяльністю, нас не цікавили заздалегідь корумповані схеми.

Звісно, у велику корпорацію ми не виросли, але залишилися на плаву, коли інші потонули. На щастя, я не олігарх, зате можу спокійно спати, знаючи, що ніколи в житті руку в бюджет не запускав, бабусь не обманював, якісь ліві фонди не створював.

Які плюси та мінуси були у бізнесі дев’яностих? Звісно, тоді було більше можливостей. У нашій країні завжди побутувала фраза: «Дозволено все, що не заборонено». І в ті часи заборон було найменше за всю історію. Не можна було займатися наркотиками, торгівлею людьми, але бізнес з переведення в готівку був цілком легальний; навіть у газети давали оголошення з цього приводу.

Усе було нове, людей штовхалося набагато менше, ніж зараз — тільки ті, які швидше за інших усвідомили перспективи. Держава ще не навчилася ефективно заважати, закони писали буквально на ходу, під кожну конкретну потребу та ситуацію. Це було неймовірно цікаво та захопливо, бо ніхто не розумів, що робити: ані наша сторона, ані влада.

Була система, що динамічно розвивається. І перший закон «Про режим іноземного інвестування» був чи не найкращий у світі. Лише потім його успішно вгробили.

Зараз, звісно, можливостей менше, і цивілізованість процесу доволі відносна, адже у нас досі є чудові закони, яких не дотримуються та органи, завдання яких полягає в наповненні не казни, а власних кишень. Якщо тоді лише міліція була бандитами в погонах, то тепер таких злодюг стало вдесятеро більше. Звісно, і кількість бізнесменів зросла, проте доять їх безжально, страшно, далеко не всі виживають. Людина з посвідченням живе краще, ніж бізнесмени, адже у неї таких «корів» багато. При цьому немає нормальних судів, нормального прокурорського нагляду, і сьогодні усі ці проблеми вилізли боком.

А створювалися вони на місці вольниці дев’яностих. Роки були небезпечні, тоді отримати кулю було значно легше, ніж зараз. Принаймні, якщо ти в бізнесі. Проте в ту епоху перед тим, як будуть стріляти, з тобою пробували домовитися, а тепер домовляються лише тоді, коли вистрелили, але не влучили. Різниця — величезна.

Звісно, якщо порівнювати нинішню ситуацію з тією, яка склалася в останні роки радянської влади та зразу після неї, то це, безумовно, величезний крок уперед. Багато сучасних проблем залишилися ще з тих років, але нині їх хоч якось розв’язують. І якщо тридцять тупих голів у міністерстві придумало безглуздий закон, то десять тисяч голів підприємців одразу вигадують, як його обійти. Нас більше і ми динамічніші!

Інна Беспалова

(інженер-конструктор, продавчиня):

— У 1983 році я закінчила з червоним дипломом Дніпропетровський технікум автоматики та телемеханіки за спеціальністю «обчислювальні прилади та їх будова». Мене розподілили техніком-електриком на Дніпропетровський машинобудівний завод, але в той час я вже була на останніх місяцях вагітності, тому працювати пішла тільки через півтора року, уже після декрету.

Мене взяли в конструкторське бюро того ж ДМЗ у відділ обслуговування електронно-обчислювальних машин. Ми перевіряли електронні плати і ремонтували їх. Технікові в той час платили небагато, і я отримала суміжну спеціальність регулювальника четвертого розряду. Робочі завдання були схожі, а грошей заробляла трохи більше. Проте тоді ніхто й не був мільйонером.

У 1990 році на базі нашого науково-дослідницького відділу було створено СКБ АП (Спеціально конструкторське бюро автоматизованого проектування), згодом ми навіть переїхали в окрему будівлю на вулиці Чичеріна, далеко від самого ДМЗ.

Щоб отримувати більше грошей, у 1985 році я вступила в Український заочний політехнічний інститут, який згодом став Харківським інженерно-педагогічним інститутом.

Улітку 1990 я стала інженером-конструктором. Формально я числилася в СКБ АП на цій посаді до 2001 року, коли ж структуру закрили, проте реально роботи не завершилися до 1994-1995. Тоді ми приблизно рік працювали майже без зарплати, а потім нас відправили в адміністративну відпустку, із якої ніхто вже не вийшов. Згодом нам виплатять борги за весь цей час — загалом 300 гривень.

У СКБ АП ми займалися конструкторськими розробками у сфері комунікацій, але так і не змогли закінчити ті великі проекти — КБ припинило роботу та було розформоване.

У перші роки дев’яностих наше конструкторське бюро почали залишати люди, переважно, чоловіки. Не маючи на що прогодувати родину, хлопці йшли в приватні структури, здебільшого у телекомунікаційну сферу. Багато людей пішло працювати на першого мобільного оператора в Україні, деякі перебралися жити в Одесу. Власний бізнес розпочали лише одиниці.

Що було добре в нашому конструкторському бюро, так це колектив. Там зібралися виключно молоді люди. Навіть керівникам, які здавалися тоді дуже дорослими, не було й сорока років. Потім, уже в адміністративній відпустці, ми регулярно збиралися з дівчатами на посиденьки.

З дівчатами, тому що в якийсь момент наш відділ став переважно жіночим. Чоловіки пішли у бізнес, а ми ще сподівалися, що колись ця чорна смуга скінчиться, і знову з’явиться можливість нормально працювати та отримувати пристойну платню. Я ж великий консерватор: не хотіла нікуди йти, трималася до останнього.

Добре запам’ятала, як, здається, у 1994 році ми прийшли на роботу, а навколо якийсь галас, військові скупчилися на клумбі перед будівлею. Виявилося, що у в’язниці, яка за парканом, відбувається бунт ув’язнених. Зеки роззброїли охорону та захопили майже весь периметр в’язниці.

Ми через біноклі спостерігали за подіями, бачили, як бунтівники самі по собі гуляють територією, щось там роблять. Особливо вразило, як вони забивали на господарському дворі свиней та смажили з них шашлики. Час від часу з-за паркану лунали постріли, тому нас у ті дні відпускали додому вже після обіду, хоча з міркувань безпеки могли взагалі дати вихідні. Усе це вгамувалося за чотири дні, не знаю, яким саме чином.

Ще яскраво згадується, як я десь на початку 1992 року придбала шубу за 1200 карбованців. Це були неймовірно великі гроші, більшу частину яких я позичила в друзів, пообіцявши віддати колись у майбутньому. Я думала, що ніколи не розплачуся з боргами. Але вже через два місяці інфляція так скаконула, що я з одного зшитого власноруч та проданого на базарі пальта без жодних проблем віддала всю суму. І друзі взяли, адже в них ті гроші все одно лежали би «на книжці», у банку, і в умовах стрибка цін та курсів їх не було можливості врятувати.

Грошей, які платили в КБ, не вистачало ні на що. Завжди буду пам’ятати, як отримала зарплату за місяць — п’ять тисяч карбованців чи купонів, уже не пам’ятаю. А кілограм ковбаси в магазині коштував 17 тисяч. Я розревілася, не знала, як далі жити. Чоловік вирішив врятувати ситуацію — зшив пальто та продав його на базарі за 170 тисяч. Це були великі гроші.

Щоб якось вижити, ми тоді почали шити одяг — пальта, піджаки, інші вироби. Викройки брали з журналу «Burda Moden», а щось приносила моя мама, яка працювала на швейній фабриці.

Ми купували матеріал у магазинах тканин, вдень ще ходили на роботу: я — в КБ, чоловік — на завод, а вечорами сиділи за швейною машинкою до самої ночі. На вихідних Гена йшов на стадіон «Металург» і продавав. Ми могли на одному піджаку заробити 50 доларів, а на пальті — 100. Тоді базар добре виручив нашу родину, інакше вмерли б від голоду.

Завдяки швейному ділу ми почали заробляти нормальні гроші, що дозволило нам забути, як ще кілька місяців тому рахували копійки на їжу. Проте розбудовувати цей бізнес не стали. Можна було, звісно, наймати людей, збільшувати виробництво, але ми навіть не думали таким чином. Грошей вистачало на життя, навіть трохи збирали. Це вже здавалося величезним поступом порівняно з недалеким минулим.

Чоловік працював на Південному машинобудівному заводі, проте там була така ж сама ситуація, як і у нас у КБ. Власне, усюди було однаково — заводи стояли. А ті, що працювали, рідко коли виплачували навіть мізерну платню. У якийсь момент чоловік вирішив звільнитися та зайнятися іншими справами, зокрема шиттям.

У травні 1995 року я стала працювати на ринку реалізатором парфумерії. Перед тим я їздила в гості до своєї колишньої колежанки, яка вже працювала на базарі на житловому масиві Тополя. Побачила, що так можна заробляти живі, стабільні гроші. З шиттям у нас на той момент справи йшли не так вже й добре, це був дуже нервовий заробіток. Стабільності не було: щотижня трусилися, не знаючи, чи зможемо продати зроблене. І тоді я вирішила перейти на парфумерію. Ми спочатку намагалися поєднувати обидві справи, але потім зосередилися на одній. Виходило десь 100 доларів на тиждень, тобто 400 на місяць. Це нормальні гроші навіть зараз, а в середині дев’яностих взагалі були цілим статком.

Перший час я дуже стидалася своєї нової роботи, намагалася ховатися від знайомих, нікому не розповідала, чим займалася. Я ж бо людина з вищою освітою, інженер-конструктор, мені ніяково було сидіти на ринку. Я навіть одягалася туди, як в конструкторське бюро: суворий дрес-код (класичні костюми).

Але потім я стала легше до того ставитися. Тим паче на базарі всі такі були: колишні інженери, лікарі, педагоги. Дев’яності роки вигнали всіх торгувати, нічого ганебного в тому не було, бо всі мали щось їсти і якось утримувати родини.

У дев’яності багато людей робило свій бізнес. Скільки я їх бачила, тих, хто швидко розбагатів, але потім швидко й втратив доходи. Це був такий час. З одного боку — безмежні можливості, з іншого — глибочезне дно, куди можна падати нескінченно.

Жалію, що ми тоді не зважилися стати власниками. Завжди спокійніше було працювати на когось, ніж крутитися самим. А не треба було сподіватися на інших, тільки нині стало це зрозуміло. Тепер не знаємо, що буде завтра. І що старша, то важче починати щось нове. Двадцять років втратила.

Трагедія на житловому масиві Тополя-1

Шостого червня 1997 року сталася одна з найпомітніших подій у Дніпропетровську дев’яностих років. Тоді здавалося, що місто живе в якомусь безчассі, нібито його не існує. За один день воно з’явилося в сюжетах новин усіх українських і російських телеканалів.

Зливи чинять неподобства — час від часу після опадів центр починає «плавати», адже побудовані багато десятиліть тому дощоприймачі не можуть впоратися з навантаженням. Зрештою люди ходять центральними вулицями по коліна у воді, усміхаються та фотографуються. За кілька годин вода сходить, прибиральники швидко вивозять сміття, а комунальні служби трохи прочищають колектори,— і так до наступної негоди.

Ввечері п’ятого червня, за свідченнями очевидців, над Дніпропетровськом пройшов сильний дощ, який спричинив трагедію на віддаленому від центру житловому масиві Тополя-1 (це майже виїзд із міста в бік Запоріжжя). До сімдесятих років тут були великі яблуневі сади, улюблений об’єкт для романтичних прогулянок закоханих, проте дерева повирубали, а замість них розбудували три мікрорайони з інфраструктурою: десятками багатоповерхівок, школами, дитячими садочками, поліклінікою, торговельними майданчиками та кінотеатром.

Новий район розташували на одному із дніпропетровських пагорбів. Правий берег Дніпра є переважно гористим, на відміну від рівнесенького лівого. Балки та яри тягнуться перпендикулярно до річки, і містобудівники традиційно забудовували вершини пагорбів житловими районами.

Тополя міститься приблизно за двадцять хвилин від центру міста, але це все ж окраїна. З одного боку район підпирає урочище, що веде до Дніпра, з іншого — яр із залізницею на дні.

Катастрофа розпочалася ще затемна, приблизно о четвертій ранку. Опади минулого дня через несправність дощової каналізації зійшли у ґрунт і заводнили його. Перенасичена водою земля перетворилася на пульпу, почала просідати та зсуватися. Першими постраждали гаражі біля залізниці в районі станції Зустрічна, але цього ніхто не помітив.

Далі земля почала осипатися з подолу схилу. За півтори години зсув став руйнувати дитячий садочок. На самому початку дня там була лише охоронниця. Побачивши, як будівля обвалюється в яр і як розростається чорторий, жінка побігла до найближчої багатоповерхівки. Вона почала голосити на вулиці, стукати у вікна та двері квартир, аби розбудити мешканців та повідомити про біду, яка йде до їхньої оселі.

Звісно, це був ранок, початок сьомої години. Більшість мешканців спала мертвим сном, і навіть ті, хто прокинувся та визирнув на вулицю, не одразу второпали, що відбувається. Одна мешканка розповіла, що прокинувшись того ранку від шуму на вулиці, вирішила, що «кричать якісь ідіоти». Коли жінка вийшла на балкон та побачила, як падають дерева, вона ще лишалася в полоні думки про неадекватів, які, крім голосіння, ще і рослинність рубають. Вона навіть уявити собі не могла, що життю щось може загрожувати — і тільки коли в котлован повалився електричний стовп, вона допетрала, що відбувається.

Від краю зсуву до будинку залишалися лічені десятки метрів. Люди хапали документи, цінні речі — і прожогом вибігали на вулицю. Сусіди будили сусідів. Хтось встиг витягти з квартири телевізор, хтось — шуби та килими.

Перші пробуджені встигли зателефонувати в міліцію. Кілька нарядів приїхали блискавично, коли будинок ще стояв на місці. Правоохоронці взяли процес евакуації в свої руки: обійшли кожну квартиру, десь навіть змушені були виламати двері, аби впевнитися, що всередині не залишилися люди. Так міліціонери знайшли бабуню, яка вже не могла ходити власними ногами — її винесли на ковдрі.

Насичена дощовою водою земля перетворилася на чорну рідину, яка повалила схил, стягла за собою уламки будівель, гаражі та автомобілі. Уже о сьомій ранку будинок 22 на два під’їзди по сорок квартир зник під землею менш ніж за годину. На очах у мешканців будівля завалилася у котловину, а бетонні плити попливли по дну в балку. Навіть досвідчені працівники служби з надзвичайних ситуацій потім розповідали, що ніколи в житті не бачили нічого подібного.

Влада швидко перекинула у Дніпропетровськ солдатів строкової служби з військової бази у невеличкому містечку Верхівцеве, які оточили частину житлового масиву та зайнялися евакуацією громадян. У небезпечну зону потрапило кілька будинків; загальний показник людей під загрозою становив три з половиною тисячі осіб.

Ранок шостого червня тривав, багато людей спали, а з тих, хто прокинувся, лише одиниці були поінформовані про катастрофу, яка відбувається за сотню метрів від їхніх осель.

Задіяні в операції військові та міліціонери згадують, що мало хто був радий їх бачити. Люди, яких зранку будили вимогою максимально швидко полишити квартири з мінімумом речей, інколи зривалися на лайку та навіть намагалися відбиватися силою від непрошених гостей.

Уже тоді комунальні служби почали реагувати на надзвичайну ситуацію: по всьому району швидко вимкнули водопостачання, газ, електрику і, звісно, ліфти. Отже, евакуанти були змушені виносити скарб на власних плечах сходами. Габаритні речі — телевізори, холодильники, меблі — спускали донизу за допомогою лебідок. При цьому людей із пожитками везти було нікуди — вони залишалися під будинками, сидячи на тюках з крамом та кріслах й диванах, які встигли винести з оселі.

Зсув рухався з середньою швидкістю 20-25 п’ять метрів на годину, а котловина почала розростатися далі, у бік середньої школи номер 99 — капітальна цегляна чотириповерхова будівля, розрахована на тисячу учнів. Її побудували у сімдесятих роках разом з усім мікрорайоном. Котловина підійшла до неї приблизно о десятій ранку, але обвал почався вже після обіду. Директор разом із деякими працівниками були всередині, намагаючись врятувати шкільні архіви та деяке цінне обладнання.

Директор згадує, що, коли школа почала обвалюватися, працівники пішли у ближнє до краю зсуву крило будівлі, адже там була радіорубка з дорогою апаратурою. Проте, почувши грюкіт падаючих стін, вони з усіх сил побігли до виходу, покидавши речі, які тримали в руках, — життя здавалося ціннішим.

Хазяйновитий воєнрук, який наполягав на евакуації навчальної зброї, вийшов останнім і зачинив за собою двері на замок, нібито хтось захоче ще потрапити в шкільну будівлю.

Метр за метром вона обвалювалася у воронку, а близько четвертої години школи не стало зовсім. Будівельне сміття, яке ще зранку було середнім навчальним закладом, тепер пливло по земляній рідоті, як трохи раніше по пульпі пливли залишки багатоповерхівки.

Інтернет тоді в наших широтах був доступний ліченим людям, тому про онлайн-медіа ніхто й не чув. Отож звістки про катастрофу на Тополі гуляли Дніпропетровськом від людини до людини телефоном і сарафанним радіо. На околиці міста військові евакуювали цілий мікрорайон, а вже на віддалі кілометра-двох майже ніхто й не відав про надзвичайну ситуацію.

— Тополя пішла під землю!

— Як? Цілком?

— Цілком! З усіма людьми!

Лише по обіді на місцевих телеканалах почали з’являтися включення з місця подій. Пам’ятаю, ми тоді дивилися з роззявленим ротом телевізор та переживали, аби подібне не сталося у нас на районі. Наш житловий масив Перемога-3 побудували лише десять років тому на місці колишнього болота, осушеного та засипаного щебенем. Усі розуміли, що ті роботи виконані не належним чином — у підвалах вічно стояла вода, а кожна вирита у подвір’ї канава швидко заповнювалася сморідною рідиною.

Були й ті, хто полишив справи та кидався на Тополю спостерігати за зсувом на власні очі. Звісно, місце подій було оточено військовими та міліцією, тому люди вишукувалися на Євпаторійському шляхопроводі, звідки відкривалася широка перспектива на проблемну ділянку. Нестача розваг у Дніпропетровську в першій половині дев’яностих з лишком компенсувалася таким небаченим раніше видовищем. На противагу, деякі мешканці вирішували про всяк випадок бути вдома. Люди всерйоз очікували, що зсуви почнуться по всьому місту.

Шостого червня 1997 року станом на дванадцяту годину дня зсув уже повністю знищив кілька десятків гаражів і житловий будинок, почав руйнувати школу, а також зачепив два дитячих садочки. Мешканці багатоповерхівки №20 подумки прощалися зі своїми квартирами — провалля наблизилося до будівлі на лічені метри. Земля почала тріскатися та просідати в радіусі кількасот метрів.

На місце подій приїхала вся міська та обласна влада, міністр з надзвичайних ситуацій, а згодом і президент Кучма. На боротьбу з лихом були кинуті тисячі людей та великі матеріальні ресурси.

Після обіду швидкість розростання чорторию почала згасати. З одного боку, цьому посприяли уламки розвалених будівель, що зробили пульпу густішою. З іншого, комунальні служби вміло виконали роботу, підганяючи на місце катастрофи вантажні машини з щебенем та будівельним сміттям. Цей матеріал звалювали у провалля по периметру, щоб запобігти його розростанню.

Зранку зсув землі перекрив русло маленької річки, на схилі яру. Після обіду вода, якій не було куди витікати, утворила поруч із залізницею ціле озеро. Це загрожувало збільшенням масштабів катастрофи та руйнуванням стратегічної колії, яка має величезне значення у перевезенні вантажів по Україні. Щоб усунути небезпеку, за приголомшливий час (всього за одну добу) був зведений трубопровід завдовжки у чотириста метрів, який відвів воду з озера у каналізаційні стоки.

Так само за допомогою труб працівники служби з надзвичайних ситуацій викачували воду з пливуна.

Останньою поваленою зсувом будівлею став дитячий садочок. Це сталося вже близько шостої вечора. Чорторий підповз, утім, набагато раніше. Він підійшов до стіни, але не сунувся далі — тільки почав потрохи вимивати землю під фундаментом. Зрештою, обвалився один з її корпусів і деякі маленькі ділянки.

Дивом можна назвати долю дев’ятиповерхівки №20, адже у якийсь момент чорторий підійшов упритул. Усі думали, що в будь-яку хвилину будівля почне туди завалюватися. Мешканці втрачали свідомість, билися в істериках і вимагали лінчувати архітектора. Проте будинок вистояв. Ближній до краю прірви під’їзд почав давати тріщини, трохи просів, але залишився на місці.

Під вечір, коли стало зрозуміло, що пік катастрофи минув, й чорторий стабілізувався, мешканцям евакуйованих будинків дозволили повернутися до власних осель, аби забрати документи та частину речей. Звісно, район був оточений армією, тому можливість мародерства виключалася.

Частину мешканців на ніч розселили по готелях та гуртожитках міста, хтось поїхав ночувати до родичів та друзів, але сотні людей залишилися спати просто неба. Вони вирішили охороняти власні речі, наспіх винесені з дому.

У цей час влада почала підраховувати результати катастрофи і шукати винних. Спеціалісти з’ясували, що загальна площа зсуву становила 45 тисяч квадратних метрів. Земля поглинула об’єкти інфраструктури на сотні мільйонів доларів: школу, житловий будинок на два під’їзди, гаражі, дачні будиночки. Вона частково повалила два дитячих садочки і перерізала комунікації. Це був неабиякий удар по молодій українській державі — за шість років існування вона ще ніколи не стикалася з катастрофами такого масштабу й, звісно, не мала грошей на швидке усунення наслідків.

Згідно з офіційною статистикою загинув лише один мешканець, який кинувся у гаражний кооператив рятувати автомобіль — пішов під землю разом з ним.

Згодом версія змінилася. Виявилося, що загинув літній працівник залізничної станції Зустрічна. Він жив самотньо у дачному будиночку. Коли почалася аварія, директор станції відправив до колеги підлеглих, аби ті застерегли його. Чоловік сказав гостям, щоб не переймалися і що він невдовзі сам евакуюється, проте з дому так і не вийшов. Припускаю, що дід не захотів тинятися останні роки життя без даху над головою, а також залишати могилу жінки на дачному подвір’ї.

У 1997 році ширилися чутки про більшу кількість жертв. Нібито загинули мешканці семи квартир включно з працівниками таксопарку. Проте офіційне розслідування не підтвердило цих даних. Міліція заявила, що смерть такої кількості людей не могла пройти безслідно, а ніхто з родичів та знайомих цих гіпотетичних жертв так і не звернувся до правоохоронних органів з вимогою відшукати зниклих безвісти.

Звісно, у громадськості з’явилося питання, як так сталося, що земля ледь не поховала цілий житловий масив та десятки тисяч його мешканців? Влада створила дві комісії, які протягом кількох тижнів вивчали причину катастрофи. Експертний висновок звучав так:

Аварія, що відбулася, є результатом унікального природно-техногенного багатофакторного явища, яке не має аналогів в Україні. Основною причиною аварії є потужне регіональне природно-техногенне обводнення природного схилу, складеного пилувато-глинистими просадними ґрунтами, з підняттям рівня ґрунтових вод за період забудови та експлуатації мікрорайону до 20 метрів, яке було неминуче й інтенсифікувалося порушенням при будівництві та експлуатації мікрорайону.

Цей висновок, з одного боку, перекладав усю відповідальність на природу, через примхи якої утворилося «унікальне явище». З іншого, у ньому значився і людський фактор. Про проблеми житлового масиву Тополя багато говорили і перед катастрофою, проте реальних кроків до усунення небезпеки зроблено майже не було. Мешканці неодноразово зверталися до влади через несправну каналізацію, воду в підвалах, просадку землі та незаконне будівництво в ярах. Промовистим видається факт, що до будинку № 22 комунальники приїжджали п’ятого червня, за день до катастрофи. Вони мали зайнятися пониженням рівня води. Винних в аварії на житловому масиві Тополя-1 не знайшли і жодної кримінальної справи не було порушено.

Катастрофа на Тополі-1 стала для мешканців міста справжнім шоком, від якого вони відходили ще багато років. Здається, тільки тепер дніпряни нарешті перемогли свою «зсувофобію». А тоді, зразу після аварії одна тільки згадка слова «зсув» могла завдати глибокого суму.

І місцеві засоби масової інформації активно це використовували: заради сенсацій і великих накладів журналісти готові були публікувати повні нісенітниці. І люди, на чиїх очах під землю пішов цілий житловий масив, радо вірили брехні та маніпуляціям.

Пам’ятаю, одна газета надрукувала список з кількох десятків чи сотень будівель по всьому місту, перелічивши об’єкти на територіях, де є проблеми з рівнем ґрунтових вод. Матеріал був поданий під заголовком у стилі «Ці будинки підуть під землю з дня на день». Не складно уявити, яку реакцію стаття в газеті викликала у звичайних містян — багато людей перебралися жити до друзів і родичів, остерігаючись чергового зсуву.

А зсуви у Дніпропетровську траплялися постійно. У той таки 1997 стався зсув ґрунту на вулиці Сірка — у балку завалився приватний житловий будинок. Під загрозою опинився офіс обласної державної телерадіокомпанії. Мешканці міста стали з дедалі більшим побоюванням придивлятися до тріщин на стінах будівель та провалів у землі.

Став відомим громадськості той факт, що ще у вісімдесятих роках на тій самій вулиці Сірка через несправну систему каналізації під землею виросло ціле грязьове озеро. У 1985 році воно прорвало глиняний схил та зруйнувало кілька житлових будинків на дні балки.

Після зсуву 1997 року в популярній дніпропетровській газеті вийшов зовсім дикий матеріал, автор якого твердив, ніби містом крокує величезна невидима істота. Він проаналізував розміри та форми проваль, залишених після зсувів, а також відстань між ними, і дійшов парадоксального висновку про існування шкідливого гіганта зростом у кілька кілометрів, який гуляє Дніпропетровськом та творить руйнації. І люди таке читали, сприймали серйозно, обговорювали в громадському транспорті, вираховували, куди невидимий велетень поставить свою ногу далі.

Не залишився осторонь і «головний астролог» пострадянського простору — Павєл Глоба. У ті часи він був на піку своєї популярності, тому під його ім’ям можна було друкувати будь-яку нісенітницю. Не відомо, чи справді він давав коментар дніпропетровській газеті, але та випустила номер із заголовком на першій шпальті «Павєл Глоба обіцяє Дніпропетровську аварію більшу, ніж на житловому масиві Тополя». Зараз це складно уявити, але тоді люди за кілька днів до призначеної Глобою (чи місцевим журналістом?) дати почали масово полишати місто. Навіть у нас в родині дорослі сперечалися, чи варто відправити мене з братом за межі Дніпропетровська. Здоровий глузд переміг, і ми залишилися.

Після цієї паніки Павєл Глоба довго виправдовувався перед громадськістю. Він заявив, що не говорив нічого про зсуви та небезпеку для Дніпропетровська, що це журналісти перекрутили його слова, ніби містянам варто бути уважнішими у вказаний день.

У 1997 році влада переселила дві багатоповерхівки в районі проспекту Кірова (майже центр міста). Будинки були зведені за два десятиліття до того на самому схилі Рибальської балки, у кількох десятках метрів від обриву. З часом ця відстань зменшувалася — ґрунтові води підмивали та обвалювали схил. Врешті комунальні служби зауважили звернення місцевих мешканців, які вже давно кричали «Ґвалт!» Виявилося, що дев’яти- та чотирнадцятиповерхівки, населені сотнями людей, буквально сповзають у балку. До того ж мають пошкоджені комунікації, по них ідуть тріщини, а самі корпуси будівель відхилилися від вертикальної лінії більш ніж на метр.

Очевидно, що подібні проблеми не лікуються часом. Для проведення комплексних протизсувних робіт бюджет Дніпропетровська має передбачити належне фінансування, що найближчим часом навряд станеться. Будинки й далі тріскаються та йдуть під землю, гаражні кооперативи сповзають у балки, на подвір’ях на житлових масивах постійно з’являються незрозумілі провалля. Зсув здається вічною проблемою міста.

Найвідоміша книга про Дніпропетровськ називається «Місто на трьох пагорбах». Михайло Шатров видав її ще у 1966 році. З того часу місто розрослося в усіх напрямках і пагорбів побільшало: хтось каже про сім, а хтось — про сімнадцять. Тому й потенційно небезпечних ділянок на схилах Дніпропетровська стає дедалі більше. Після кожного невеличкого зсуву, журналісти та громадськість згадують події шостого червня 1997 року — «Житловий масив Тополя пішов під землю! Весь! З усіма будівлями та людьми!»

Сам житловий масив ще довго відходив від аварії. Великий район за результатами катастрофи залишився без робочих комунікацій, однієї школи та трьох дитячих садочків. Держава кинула на усунення проблем значні гроші та сили: Дніпропетровськ, рідне місто президента та прем’єр-міністра, не був тоді позбавлений уваги високопоставлених земляків.

Школа № 99 отримала нову будівлю за кілька сотень метрів від місця провалу. Поки тривало її будівництво, дітей зі зниклого під землею навчального закладу «розселили» по сусідніх школам. Це було дуже незручно через брак місця учні повинні були вчитися у три зміни. Новий корпус старої школи звели лише через два роки.

Багато часу та зусиль пішло на боротьбу з самим проваллям — воно могло стати бомбою сповільненої дії. Після кожного великого дощу воно могло розширюватися та поглинати нові будівлі. Тому краї забетонували, а середину засипали щебенем та землею. Нині на місці колишнього провалля розташована величезна автостоянка. Частина від зсуву перетворилася також на стадіон школи № 52, якій пощастило більше, ніж №99, — провалля до неї не дійшло.

У 1997 році було відселено на довгий строк будинки № 9, 11, 12 та 20. Їх мешканців тимчасово розселили по готелях та гуртожитках міста. Люди, які до того жили у дво- і трикімнатних квартирах, на тривалий час опинилися разом із купою речей у маленьких кімнатках обмеженої зручності. Заселяти їх назад або видавати нові квартири ніхто не поспішав.

Час від часу люди мітингували, зверталися у ЗМІ, вимагаючи владу звернути на себе увагу. Ще довго, проїжджаючи набережною повз готель «Дніпропетровськ», можна було побачити захаращені особистими речами евакуйованих балкони.

Зрештою, мешканцям будинку №22, який шостого червня 1997 року пішов під землю, видали ордери на нові квартири. Дев’ятиповерхівки за адресою Тополя-1, 11 та 20 реконструювали, укріпили та заселили старими мешканцями.

Будинок №12 був гуртожитком. Він серйозно постраждав від зсуву, і попри те, що весь пішов тріщинами, і далі стояв. Влада довгенько вирішувала, що з ним робити, і врешті стала реконструювати. Колишній гуртожиток переобладнали під багатоквартирний будинок. Але спроби збути в ньому житло ні до чого не призвели. Уже кілька років дніпропетровські ЗМІ рясніють оголошеннями про продаж квартир, проте немає охочих ризикувати життям та грошима, купуючи нерухомість у будинку, що кілька років тому ледь не пішов під землю.

Два дитячих садочки, які частково були обвалені зсувом, також тривалий час стояли пустими. Але згодом їх викупили та реконструювали приватні підприємці. В одному з них зараз розташовано спортивний клуб і сауна, в іншому, здається, офіси.

Будинок № 9 є цілим комплексом будівель. Він має вісім вишикуваних у лінію дев’ятиповерхових корпусів, вони поєднані між собою сходами та переходами. Це було маленьке місто у місті — тисячі малосімейних квартир, магазини, заклади харчування та послуг. Нині від нього нічого не залишилося. Уже майже 20 років корпуси стоять пустими. Люди винесли з них все можливе: меблі, сантехніку, вікна та двері.

Спочатку міська влада раз на кілька років робила заяви про можливість реконструкції тих будинків. Один з корпусів навіть почали ремонтувати, вставили нову столярку. Проте остаточного рішення про заселення об’єкта прийнято не було. Будинки руйнуються, переходи між корпусами обвалюються, один з під’їздів помітно відхилився від вертикальної осі й колись обов’язково завалиться. Тепер власники цього міста в місті — безхатьки, гопота та діти.

Під годинником біля фонтана. Дніпропетровськ тусовочний

Це номінально Дніпропетровськ є мільйонником. Насправді самі його мешканці вважають свій населений пункт невеличким, де всі знають одне одного. Причина полягає в центротяжності Дніпропетровська: усю свою історію місто розросталося довкруж центру. Навіть широченна річка Дніпро не заважала — через неї було перекинуто кілька мостів. Усі транспортні потоки збиралися на центральній площі, що й досі призводить до автомобільних заторів.

З іншого боку, ця зосередженість життя у центральній частині міста сприяла горизонтальним контактам серед населення. Наприклад, головним місцем зустрічі містян протягом дев’яностих та початку нульових був фонтан на площі Леніна (зараз пл. Героїв Майдану) між Центральним універмагом і магазином «Дитячий світ», точніше, готелем «Центральний», який був розташований в тій таки будівлі. Одна з місцевих компаній встановила поруч великий механічний годинник, що було дуже зручно.

«Під годинником біля фонтана о восьмій» — приблизно так дніпропетровці призначали зустріч у дев’яностих. Цікаво, що часто, знайшовши одне одного, люди нікуди не йшли, а залишалися спілкуватися прямо на бортику фонтана.

Біля фонтана у дев’яностих зустрічалися також представники майже всіх міських неформальних тусовок: хіпі, рокерів, гопників, фідошників.

В останні роки десятиліття, коли інтернет почав проникати у приватне життя дніпропетровців, там стали збиратися також і чатівки — зустрічі завсідників популярних чатів. Найбільш відвідуваною з них була онлайн-кімната «Автоген», запущена у 1998 році студентом Ліцею інформаційних технологій Євгеном Яценком. Частина неформалів продовжила збиратися на «Книжці». Ще з кінця вісімдесятих головною рокерською тусовкою Дніпропетровська було місце з неофіційною назвою «Карабах» — кафе «Гарячі бутерброди» на проспекті Карла Маркса в одному кварталі від центральної площі. Заклад став місцем збору любителів музики, художників, хіпі та інших творчих людей. (Детально тут мовитиметься про це у спогадах Віктора-Данді Борщенка в десятій главі цієї книги.)

Респондентом для написання цього розділу я покликав мого друга Артема Зайця, також відомого під псевдонімом Артем Явас. Він був активним учасником різних тусовок другої половини дев’яностих.

Артем Явас:

— Найпопулярніших чатів у Дніпропетровську було два: «Мамочка» та «Автоген», який потім став просто «Аген». Перший з’явився раніше, і основною його аудиторією були дорослі люди. Другий вважався молодшим, але між ними завжди існувала величезна дифузія, тому тусовка врешті стала єдиною.

Удома вихід в інтернет був лише в одиниць, це дорого коштувало, а швидкість доступу була мінімальна, бо йшла через повільні модеми та старі, аналогові телефонні мережі.

Спілкування в мережі так само було здебільшого робочим. Тому коли з’явилися чати, це стало справжньою комунікаційною і, напевно, свідомісною революцією. Чати виводили спілкування поміж містянами на новий рівень — завдяки ним знаходили спільну мову люди, які у звичайному житті навряд взагалі зустрілись би.

Я про чати вперше почув із російської телепередачі, тому і сидів спершу в московських чатах «Камчатка» і «Кроватка». Навіть їздив на їхні зустрічі, однак то було дуже далеко і незручно. Властиво, я звернув увагу на дніпропетровські чати.

Звісно, тривалий час спілкування в інтернеті було переважно анонімним. Ба більше, відкривати особисту інформацію в ту епоху було справжнім табу. Людям це здавалося чимось абсолютно неприйнятним. Віртуальна територія була зручна тим, що ти міг побудувати там собі будь-якого аватара: вигадати загрозливе чи пухнасте ім’я, змінити професію та соціальний статус, замаскувати реальну зовнішність та вік. Власне, ти міг бути ким забажаєш, постійно змінюючи імена.

Утім деякі користувачі чатів продовжували спілкування в приватному режимі, давали одне одному свою адресу електронної пошти та номер телефону, інколи навіть зустрічалися. Врешті цей процес вилився в чатівки — загальні збори всіх охочих.

Вони проходили щоп’ятниці, суботи та неділі. Зайве казати, що люди збиралися на площі біля фонтана. Це було вельми зручно: весь транспорт поруч, за кілька кроків стихійний базар, де за копійки продавали пиво (тоді ще вважалося нормальним пити його у великій кількості прямо на вулиці).

Ми не заморочувались і просто спілкувалися: обговорювали свіжі новини, кіно й особисті справи. Обмінювались книжками та аудіокасетами, цитували модного тоді Подерв’янського, травили анекдоти, — розважалися як могли. Збиралося зазвичай кількадесят людей. Серед нас були представники різних суспільних верств: неформали, програмери, музиканти, студенти, бізнесмени, діджеї, та навіть гопники, бо вони так само сиділи в чатах.

Перший в місті цифровий фотоапарат також з’явився в одного з нас: його приніс на чатівку хлопець на прізвисько Драгон. Він наробив купу знімків, оформив фотогалерею на окремому сайті та пізніше її регулярно поповнював. Деякі люди приходили на наші чатівки з ноутбуками та мобільними телефонами ще тоді, коли більшість бачила такі гаджети тільки в кіно. В «Агені» навіть був чат-бот, і новачки часто думали, що це жива людина, спілкувалися з тим роботом годинами, лаючись на «тупість» та «накуреність» співбесідника.

Щось ексклюзивне було в наших зустрічах, немовби ми всі мали якийсь секрет чи суперсилу для протистояння нудьзі. Не треба було більше нікого обдзвонювати чи стирчати вдома весь день, очікуючи на дзвінок. Не треба було шукати когось, щоб поговорити чи випити. Порівняно з доінтернетівською епохою це був прорив у космос.

Реальними іменами чатівці практично не користувалися (найчастіше навіть не знали їх) — нікнеймів було достатньо. Вони вбивали офіціоз, і це було чудово. Ми були щасливі від відчуття, що сформували ком’юніті нового типу, де немає правил, де нікого не цікавить статус чи минуле іде тебе завжди раді бачити.

Окрім іншого, чати збивали весь життєвий ритм — безлімітного інтернету майже ні в кого не було, бо він коштував, як кокаїн. Через це найпопулярнішими тарифами були «нічний» (з 23-00 до 8-00) та «безсоння» (з 2-00 до 7-00). Ті, хто не мав удома комп’ютера, змушені були ходити в інтернет-кафе.

Поруч з чатівками на фонтані збиралися інші міські тусовки, наприклад, спільнота геїв. У Дніпропетровську тоді існував лише один гей-клуб «Метро», він був розташований в підземному переході біля східної прохідної Південмашу, і його явно не вистачало. Тому геї також збиралися прямо в центрі. При цьому вони всіляко намагалися продемонструвати свою інакшість і, як на мене, робили це дуже кумедно. Гей-тусовка була невеличка та тісна, там процвітали внутрішня конкуренція і плітки. Обмін партнерами не був чимось незвичайним, і взагалі, як на мене, вони не дуже-то поважали одне одного. Геї також заходили в чати, але частіше вони просто давали оголошення в газети і потім листувалися з охочими заприятелювати. Не в змозі знайти нового партнера в Дніпропетровську, вони їздили в різні міста, зрештою, як і чатівці, коли їм хтось дуже сподобався.

Гейські посиденьки на фонтані скінчилися, коли один з їхніх неформальних лідерів, чоловік на прізвисько Баба Катя у нетверезому стані причепився до когось із чатівських хлопців. Це не сподобалося одному з гопників, до якого саме підійшли друзі «з району». Вони налетіли на геїв і потім ловили їх по всьому центру, щоб «накостиляти». Після того постраждалі вирішили перестрахуватися та перенесли свої тусовки до парку Глоби.

Коли в одній спільноті багато хлопців та дівчат, між ними починаються стосунки. Чатівки були для таких цілей ідеальним місцем зокрема завдяки анонімності: хлопці закохувалися в дівчат лише за стиль їхніх повідомлень і за думки. І навпаки. Я навіть зараз пам’ятаю ті мурашки на моїй спині, коли в чаті з’являлося знайоме ім’я, на яке ти очікував половину ночі. Люди створювали ідеалізований образ, який часто мав опосередковане відношення до реальності. З часом зацікавлення до співбесідника зростало, інтернет ставав тісним, «віртуальний секс», яким люди бавилися, мріючи про реальну зустріч, знуджував.

Звісно, віртуальним парам було трохи страшно робити першу зустріч в реальному світі, тому часто вони вирішували провести розвіртуалізацію саме на чатівках, де можна було загубитися в натовпі, якщо фізичне втілення онлайн-ідеалу розчаровувало.

Взагалі, на чатівках кожен розумів, що компанія навколо нього не випадкова (як у школі чи університеті), а ґрунтована на спільних інтересах та взаємній симпатії. Жодної дискримінації за віком не було, як і упередженостей — чат уже показав інтелектуальний рівень кожного.

Часто чатівці йшли кудись у кафе або додому до одного з нас. Багато хто бажав потрапити туди, бо питання «де зайнятися сексом» стояло для молоді достатньо гостро. Особливим шиком було підбити дівчину до статевого акту на даху готелю «Центральний», дивлячись на натовп унизу — чатівці «зі стажем» знали, як туди пробратися.

Були люди, хто місяцями сидів без інтернету, але й далі старанно відвідував чатівки. Постійно з’являлися нові обличчя, хоча багато хто назавжди зникав після кількох відвідувань. Секс між чатівцями був поширеною практикою — це не рекламувалося, але всі про всіх усе знали. Коли сформувався кістяк чатівки, це вже стало переростати в дружбу, а «крутити» з друзями було нецікаво. Траплялося навіть таке, що дівчина, яку витягнув на чатівку один хлопець, врешті починала зустрічатися з іншим, котрий їй сподобався більше. Після цього ми могли спостерігали ситуації, коли хлопак із розбитим серцем напивався та «наживо» нарікав на життя чи звинувачував негідницю в підступності.

Як не дивно, але в чатах ми намагалися розмовляти чисто та інтелігентно, мовою Пушкіна. Інтернет-сленгу тоді майже не було, грамотність серед більшості користувачів мережі була висока, ввічливість вважалася обов’язковою: за мат чи образи кікали, а це здавалося найстрашнішим покаранням з можливих. Тому адміни були важливими людьми — їх поважали і пригощали пивом.

Наші чатівки, напевно, можна назвати другою після легендарного «Карабаху» неформальною спільнотою в місті. Тільки «Карабах» існував на початку дев’яностих, а ми — наприкінці. До речі, деякі з колишніх карабахівців також продовжували збиратися — вечорами вони засідали на старих круглих лавках перед театром Шевченка поруч з книжковим ринком. Утім це переважно були вже спустошені й утомлені життям люди, яких не цікавило нічого, крім пляшки та косяка. Вдягалися немолоді хіпі будь-як, декому бракувало зубів. Від колишньої слави «Карабаху» не залишилося і сліду.

Кінець нашим чатівкам прийшов разом із масовим розповсюдженням інтернету. Коли мережа почала з’являтися вдома у широкої аудиторії, у чати ринула велика кількість неприємних і нецікавих людей, насамперед школярів. На зустрічі приходило все більше учасників, відчуття новизни і камерності зникало. У цьому натовпі стало дедалі важче знаходити когось гідного. Нове покоління користувачів інтернету мало неабиякі проблеми з грамотністю, а мережа була для них не вікном можливостей, а просто черговою іграшкою. Знайомлячись в чаті, тебе все частіше одразу питали «Ти з ’кого району?» — і це був свого роду діагноз (особисто мені б ніколи не спало на думку ідентифікувати себе за принципом домашньої адреси — так робили тільки гопники та школота).

У мережі набув популярності месенджер «ICQ», куди додавали тільки тих, хто тобі справді важливий, не гаючи часу на всіх одразу. Переживши першу ейфорію від інтернету, користувачі почали фільтрувати свої контакти. З якогось моменту чати стали анахронізмом. У багатьох людей з’явилися мобільні телефони, які допомагали підтримувати зв’язок без стаціонарного комп’ютера, а зустрічатися вже стало зручніше в барах, більш тісними компаніями. Врешті люди розбрелися по інших містах та тусовках, у нульових їх стало дуже багато, на всяк вибір.

Але протягом наступного десятиліття я постійно зустрічав колишніх учасників чатівок у найбільш цікавих місцях і під час найбільш видатних подій у Дніпропетровську. Люди з тієї тусовки й досі на виду, багато з них чогось досягли в житті, вибилися в люди, а я їх ще пам’ятаю з пивом на огорожі фонтана.

Хазяїн області

Парадоксальна ситуація: дев’яності та початок нульових в історії України були епохою дніпропетровця Леоніда Кучми, проте для мешканців міста головним земляком залишався один із багатьох прем’єр-міністрів (які зазвичай не затримувалися довго на посадах), а саме: Павло Лазаренко. Він у «ліхіє дев’яності» став справжнім «хазяїном області».

У 1991 році 38-річний Павло Лазаренко посів крісло голови виконкому Дніпропетровської обласної ради. Опинившись на одній з провідних посад у регіоні, він розпочав активну кампанію зі збільшення власного політичного та фінансового капіталу. Насамперед запровадив систему «відкатів» — увесь більш-менш помітний бізнес мав ділитися з «хазяїном області» доходами та власністю. Через ці невгасимі апетити Лазаренко отримав від критично налаштованої групи людей прізвисько Паша-пилосос.

Сам чиновник у бізнесі не світився, проте мав безліч ділових партнерів, через яких контролював різні сфери бізнесу та господарства. Правою рукою Лазаренко був бізнесмен Петро Кириченко, який згодом перетвориться на головного свідка звинувачення під час судового процесу в США.

У 1992 році президент України Леонід Кравчук призначив Павла Лазаренка своїм представником в Дніпропетровській області. За офіційною версією, його на цю посаду висунула рада колективу Аграрного університету, а також більш як двісті інших організацій регіону. Саме тоді розпочався конфлікт між Лазаренком та Кучмою, який бачив у ролі представника свого протеже — Валерія Пустовойтенка.

У 1994 році Павло Лазаренко очолив Дніпропетровську обласну раду, а в 1995-му — обласну державну адміністрацію. У ті часи влада Лазаренка в області була набагато сильніша, аніж президентська. Проте жодного конфлікту між ними не було — місцевий чиновник активно підтримував свого київського боса, за що отримував політичні та фінансові дивіденди.

Ще довго мешканці Дніпропетровщини згадували ті кілька років як золоту епоху. Область стала «головним» регіоном України. Саме тоді популярний місцевий телеведучий та шоумен Микола Півненко сформулював фразу: «Дніпропетровськ — це ще не перше місто країни, але вже й не друге». В області активно розбудовувалися дороги та інші інфраструктурні об’єкти, надходили замовлення Південному машинобудівному заводові, в обласному центрі неподалік від залізничного вокзалу виріс гігантський автовокзал, а в грудні 1995 року нарешті відкрилася перша лінія метрополітену.

Станом на початок дев’яностих метрополітен складався з кількох напівпокинутих недобудованих тунелів та огороджених парканом майданчиків, які перекрили добру частину центру та промислових районів міста.

За лобіювання Лазаренка президент Кучма проголосив будівництво першої лінії Дніпропетровського метрополітену загальнодержавним проектом. На роботу в Дніпропетровськ перевезли численну кількість профільних спеціалістів із Києва та Харкова. Уся країна фінансово підтримувала створення цього інфраструктурного об’єкта.

У грудні 1995 на відкритті перших шістьох станцій метро у Дніпропетровську виступав сам Леонід Кучма. Він співав дифірамби Лазаренкові, розповідаючи, що лише рік тому сам не вірив у можливість добудови метрополітену, проте управлінський геній керівника області зміг створити диво — у найкоротші строки запустити першу чергу першої лінії підземки у Дніпропетровську. Другу чергу з трьох центральних станцій планували відкрити в 1999 році, але в зв’язку з браком належного фінансування у місті досі замість повноцінної лінії діє лише жалюгідний недогризок від вокзалу до віддаленого житлового масиву, який тягнеться через покинуті промислові зони та сектор приватної забудови. Власне, хто добудує три центральних станції метрополітену, той на ціле десятиліття стане лідером електоральних уподобань мешканців області. Коли відбулося урочисте відкриття Дніпропетровського метро, Павло Лазаренко вже три місяці як переїхав у Київ, де обійняв посаду першого віце-прем’єра України. Він став найближчою до президента людиною: його головним радником і помічником.

Черговий політичний тріумф настав для Лазаренка в травні 1996 року — Кучма призначив його прем’єр-міністром.

Сам Лазаренко в інтерв’ю розповідав, що майже зразу після призначення земляка на найвищу посаду в Уряді Кучма почав перешкоджати його роботі: він спрямував проти прем’єра адміністративний ресурс, засоби масової інформації та інших політиків.

Зрештою, ЗМІ виділило йому немало уваги: безперестанку розкручували реальні та вигадані невдачі прем’єр-міністра, небезпідставно звинувачували в корупції, нецільовому використанні коштів, зв’язках із бандитським світом, професійній безпорадності тощо.

Другого липня 1997 року Верховна Рада України проголосувала про зняття Павла Лазаренка з посади голови Уряду. Колишній прем’єр, який лише півтора роки тому був наближеною до президента людиною, оголосив про свій перехід в опозицію до режиму Кучми, а на його місце в Кабміні прийшов давній конкурент за хлібні посади, колишній міський голова Дніпропетровська Валерій Пустовойтенко.

Далі стратегічним політичним рішенням Лазаренка було очолити засновану 1993 року дніпропетровським бізнесменом Олександром Турчиновим партію «Громада». На парламентських виборах 1998-го вона провела у Верховну Раду двадцять чотири депутати. Заступником лідера партії тоді стала майбутня зірка української політики Юлія Тимошенко.

Як я вже розповідав у розділі «Кузня кадрів», у дев’яностих роках Юлію Тимошенко вважали, по-перше, коханкою, а, по-друге, аватаром Лазаренка, за допомогою якої він керував власним бізнесом. У середині десятиліття назва «Єдині енергетичні системи України» гриміла країною. Це була компанія, яка майже монополізувала постачання іноземного газу в державу. Успіх підприємства напряму пов’язували з діяльністю прем’єр-міністра.

Через конкуренцію на газовому ринку почався перший відкритий конфлікт між дніпропетровським та донецьким політично-економічними кланами. Тандем Лазаренко-Тимошенко протистояв групі Євгена Щербаня, найбільшого бізнесмена на Донбасі, нардепа і лідера Ліберальної партії України. За однією з версій, саме їхні чвари стали причиною вбивства Щербаня в Донецькому аеропорту третього листопада 1996 року. У 2011-2013 роках цей епізод навіть намагалися долучити до справи Юлії Тимошенко.

Справу Щербаня намагався шити Лазаренкові й Леонід Кучма. У 1997-1999 роках, після того як дніпропетровський клан розпався на два конкуруючих угруповання, президент уголос заявляв, що це колишній прем’єр замовив Євгена Щербаня. Коли Лазаренка арештували в США, тамтешнє правосуддя провело розслідування і не виявило жодних доказів таких звинувачень, однак оприявнило корупцію та відмивання грошей. Виявилося, що колишній голова Уряду не чистий на руку, має банківський рахунок в Антигуа і Барбуда, через який виводив із України державні гроші. Слова «корупція» та «Лазаренко» у той час стали в Україні майже синонімами.

Низка антикорупційних розслідувань призвела до того, що Верховна Рада за запитом Генеральної Прокуратури 17 лютого 1999 (рік президентських виборів) позбавила Лазаренка депутатської недоторканності. Утім, спізнилися на два дні — Павло Лазаренко вже покинув територію країни.

За два з половиною місяці до того, другого грудня 1998 року Лазаренко мав серйозні проблеми, намагаючись потрапити на територію Швейцарії. На кордоні він пред’явив не український, а панамський паспорт, чим привернув до себе увагу офіцера. Виявилось, що в Швейцарії уже точать зуб на корупціонера, підозрюючи його у відмиванні грошей через місцеві банки. Вісімнадцятого грудня після низки допитів його відпустили під заставу в чотири мільйони швейцарських франків із зобов’язанням повернутися в країну в березні 1999 року. Лазаренко прилетів в Україну, але і там під ним горіла земля.

Колишній прем’єр вирішив шукати порятунку в Сполучених Штатах Америки. Після прильоту він звернувся з проханням надати йому політичний притулок, але був арештований за підозрами у здирництві, відмиванні грошей і шахрайстві. З часом звинувачення нагромаджувалися. У 2006 році Каліфорнійський суд признав Лазаренко винним у фінансових зловживаннях і призначив йому дев’ять років тюремного ув’язнення, проте до в’язниці корупціонер потрапив тільки 2008-го, коли вичерпав усі можливості апеляцій. Весь цей час він провів під домашнім арештом у своєму розкішному маєтку, який раніше належав комікові Едді Мерфі.

Навіть опинившись у нелегкому становищі в США, Павло Лазаренко й далі серйозно впливав на фінансове та політичне життя України в цілому та Дніпропетровської області зокрема. Партія «Громада» вела роботу у Верховній Раді і тоді здавалося, що «хазяїн області» скоро повернеться, мало хто вірив, що він не викрутиться, тим паче, у Сполучених Штатах до Кучми в той час уже ставилися вкрай погано.

Можна сказати, що спадкоємцем «Громади» у великій українській політиці стала партія «Батьківщина». Її у 1999-му році заснували Юлія Тимошенко, Олександр Турчинов та інші депутати, які вийшли зі складу лазаренківської партії. Власне, у перші роки «Батьківщину» ніхто й не відділяв від «Громади», вважаючи її новою інкарнацією старого політичного проекту.

Нині громадівці розбіглися по іншим партіях, але частина з них досі зберігає або принаймні довго зберігала вірність колишньому шефу.

Величезне питання, який фінансовий статок залишив по собі Лазаренко після арешту в США. Наприкінці дев’яностих у Дніпропетровську говорили, що йому «належить весь проспект Карла Маркса» — центральна вулиця міста, з численною кількістю елітних магазинів і готелів.

Колишній соратник Лазаренка, Петро Кириченко, розповідав, що «хазяїн області» силоміць змушував місцевих бізнесменів брати себе в долю. Згідно з ним, Павло Лазаренко брав 50 відсотків від прибутків кожного більш-менш помітного дніпропетровського бізнесу. Згодом тим самим, тільки в межах всієї України, буде займатися Олександр Янукович, але на межі століть такі неофіційні податки здавалися чимось надзвичайним. Утім вибору не було, тому бізнесмени йшли на ці витрати заради можливості працювати в регіоні взагалі.

З ослабленням позицій американського бранця в місті та області, його активи потрохи переходили новим господарям. Серед них особливо виділялися бізнесмени, пов’язані з групою «Приват» Ігоря Коломойського: Геннадій Корбан і Геннадій Аксельрод. Але Павло Лазаренко, навіть будучи ув’язненим, не лінувався захищати свої інтереси. Замахи на власне життя та вбивство Аксельрода в 2013 році Корбан пов’язує з цим бізнес-конфліктом, прямо називаючи замовником колишнього «хазяїна області».

Наразі навіть уявити неможливо, якими були розміри фінансової імперії Лазаренка в 1999 році й якими вони є зараз. Про це ще не написано ні наукових, ні журналістських досліджень.

За роки відсутності Лазаренка в Україні зійшов нанівець будь-який його політичний та ментальний вплив на мешканців Дніпропетровська та області. Будучи керівником регіону та головою Уряду він зробив багато корисного. За його наказом будували дороги, лікарні, школи, дитячі садки та інші інфраструктурні об’єкти. Часи Лазаренка ще довго люди згадували з теплотою в голосі.

— Оця дорога... — вказував мені батько на набережну Перемоги в Дніпропетровську, — асфальт на ній ще Лазаренко поклав, із тих часів і тримається. Ото була людина!

— Не знаю, за кого голосувати, — казала знайома навесні 2004 року (йшлося про осінні президентські вибори, які потім призведуть до початку Помаранчевої революції).

— А я тобі скажу, — відповів їй товариш,— за Павла Івановича, — і вони вдвох із сумом видихнули, мріючи, щоб Лазаренко якомога швидше повернувся в Дніпропетровськ.

Павло Лазаренко в дев’яностих став для дніпропетровців новим втіленням Брежнєва, тільки більш близьким, зрозумілим і турботливим. Політик, при всіх його мінусах, справді дбав про розвиток регіону Принаймні, так здавалося простому люду, кого не торкнувся обов’язок виплачувати Лазаренкові половину доходів. Кучма був десь далеко в Києві, президент став всеукраїнським політиком, а Лазаренко навіть на чолі Уряду залишався своїм, місцевим. Саме тому його і можна вважати справжнім «хазяїном області». І навіть потрапляння Лазаренка в умовний список десяти найкорумпованіших політиків світу за версією Всесвітнього банку ООН був сприйнятий дніпропетровцями через призму: «Ого, чого наш хлопець досяг! Не кожному дано!»

Люди: Віктор Борщенко та Оксана Балазанова

Віктор-Данді Борщенко

(телеведучий, музикант):

— Виріс я на вулиці Косіора (тепер пр-т Петра Калнишевського). У далекому 86 році закінчив школу, у якій грав у шкільному ансамблі на барабанах. Тоді ми вже почали слухати рок-музику, не тільки вітчизняну, а й західну. Навіть на шкільних заходах і танцювальних вечорах пробували грати саме рокові композиції. Ще під час навчання у школі, ми вже зі старшими у Палаці культури металургів імені Карла Лібкнехта створили гурт «Грядущий день», де нашим куратором виступив колишній керівник філармонійного гурту «Водограй» Олександр Іщук. Там уже була доволі професійна, як на той час, чеська апаратура. Та головне — з’явилася можливість проводити репетиції та регулярно виступати.

У 1987 році відбувся перший у Дніпропетровську рок-фестиваль у малій залі ПК Карла Лібкнехта. На той час я вже грав у «Абзаці». На фестивалі виступали «Грядущий день», ми і вперше — гурт «Ток», який потім став найпопулярнішим роковим колективом міста. «Ток» сповідував «АС/DC». У них були схожі гітарні рифи, надривний високий вокал та бунтарська поведінка на сцені. Усе це було самодіяльно, цікаво і незвично на той момент. Ми ж грали класичний хард-рок у кращих традиціях «Black Sabbath».

Фестиваль пройшов на ура, народ вимагав ще.

Але вже у травні 1987 року мене призвали до лав армії. А перед цим я вже потоваришував з музикантами гурту «Карнавал». Вони якось виступали в Дніпропетровську на стадіоні «Метеор», а я просто на хвилі спільних вподобань познайомився. І тоді саксофоніст Валентин Іллєнко сказав: «Навіщо тобі йти в армію? Будь нашим підмінним ударником, будемо їздити з гастролями по всій країні й ніхто тебе не знайде?»

Я так захопився ідеєю — це ж був «Карнавал»! Але мене відмовив один відомий рок-музикант, лідер гурту «Сад» Сергій Решетніков. На його переконання, служити треба обов’язково! Щоб себе перевірити. Бо армія — це яма з лайном, у яку тебе кидають: якщо ти випливеш із неї, якщо будеш борсатися з усіх сил, то все в тебе в житті вдасться. А якщо складеш лапки та впадеш на дно, то все — ти слабак. Я був дуже вражений, і тому кинув собі виклик — пішов в армію.

Тоді я потрапив у Москву, у Лєфортово, у перший оперативний полк особливого призначення дивізії імені Дзержинського, колишній перший полк дивізії НКВС. Дніпропетровці там вже років 15 вважалися «блатними» та служили при штабі, що запропонували і мені. Та я захотів в оркестр. Утім я ніколи не грав на духових інструментах і не мав музичної освіти, тому потрапив на півроку пекла у звичайну оперативну роту.

Увесь проведений там час я шукав можливості вийти на оркестр. Знайшов двох земляків і через них знову потрапив на прослуховування — дали другий шанс. Це був тромбон, і я мусив навчитися на ньому грати. А в оркестрі була найгірша дідівщина у всій військовій частині. «Або дудка в зубах, або ганчір’я в руках», — ганяли мене по-страшному. За шість місяців я вивчив норму, яку досвідчений тромбоніст має зробити за рік. Діди перевіряли мої досягнення жорстко: я грав на пам’ять марші, і варто було помилитися принаймні в одній ноті, як доводилося вимивати всю казарму.

Ця школа зробила з мене справжнього музиканта, навчила грамоті та аранжування, а це дуже допомогло в подальшій діяльності.

Восени 88-го зразу після участі у параді на Червоній площі нас відправили в Азербайджан, де починалися криваві події — фактично, війна. Але я навіть там займався культурною діяльністю: організовував із місцевими музикантами новорічні танці для солдатів та жінок Баку. Якось під час бойового патрулювання ми знайшли музичний магазин. В охопленому протистоянням радянському місті продавали небачені в Дніпропетровську платівки рок-гуртів, зокрема іноземних. А ще там були музичні інструменти! Я позичив грошей в офіцерів та придбав бас-гітару. Навіть із війни я привіз інструмент!

Коли вичерпався час служби, мені пропонували залишитися в Москві, проте я вирішив повертатися до своїх друзів-музикантів. В останні три дні в Москві встиг купити два радянських електронних барабани — це були перші такі інструменти в нашому місті.

Коли повернувся, то грав і рок для душі, і попсу — треба ж було якось заробляти гроші. У вільний час випадково зайшов у відео-салон, поруч із яким хтось награвав мелодію. Не втримався і пішов на звук — так я познайомився з гуртом «Австралія». Ударник там був очевидно менш майстерний, аніж я, але пісні вони грали симпатичні. Мене запросили — я погодився і не пожалкував.

Щойно повернувшись із армії, пензлював Дніпропетровськом, як ходили влітку в Москві: у шортах, зроблених із обірваних трохи вище коліна джинсів, білих кросівках, із рюкзаком, а інколи — у ковбойських чоботях з гострими носами та в косухє. Мене швидко вирахували неформали та запросили на тусовку в «Карабах». Кава там коштувала 15 копійок, бутерброд — 30. Ми брали їх та йшли тусуватися на вулицю до підвіконня або на бульвар через дорогу.

На «Карабаху» тоді збиралися всі неформали: хіпі, рокери, панки, а також музиканти, художники, поети. Назву тусовка отримала від Ігоря Нагорного, відомого тоді місцевого музиканта. Саме він почав влаштовувати зустрічі в кафе. Наприкінці вісімдесятих на слуху був конфлікт на Кавказі, і коли хтось казав «Нагорний», усі автоматично випалювали «Карабах».

Звісно, ці збори дуже не подобалися дніпропетровським пацанам, кого вже тоді стали називати гопниками. Час від часу вони нападали на тусовку, прискіпувалися до незрозумілих для них людей, інколи траплялися бійки. Ніколи не забуду свою першу зустріч із ними. Ми з тусовою дівчиною сиділи на бульварі і побачили, як до нас наближається зграя агресивних молодиків. «Треба забиратися», — сказав я, але знайома заспокоїла мене словами, які я вже ніколи не забуду: «Мисливці спочатку сполохують очерет, а потім стріляють по качкам, які розлітаються». Так само відбувалося й у нас: варто було злякатися та побігти, і гопники обов’язково наздоганяли й били. А тих, хто втримався й залишився на місці, частіше не помічали та не чіпали.

Потім частина гопоти приєдналася до наших лав. Їм було цікаво те, чим ми займаємося. Це було чимось новим, невідомим, а таке завжди вабило людей. Хтось ішов до нас через гарних дівчат. Так у «Карабаху» з’явилася власна охорона; вони навіть билися зі своїми колишніми товаришами, аби ті не чіпали тусерів.

А ще у «Карабаху» був свій телефонний канал, своєрідний чат. Про це мало хто знає, але з будь-якого таксофона можна було безкоштовно набрати номер і потрапити на спільну лінію. Усі знали одне одного за прізвиськами, під якими ми представлялися в «Карабаху». Через цей канал ми, наприклад, дізнавалися про останні новини та про місця зустрічей і тусовок. «Хто на лінії? Що нового?» Мене знали як Данді.

Це кумедна історія. Коли я тільки-но повернувся з армії, ішов проспектом із друзями. Весь такий модний, по-столичному одягнений, а на голові армійська панама з широкими крисами. Тоді в кінотеатрах хітом був фільм «Данді на прізвисько Крокодил». І от якийсь маленький хлопчик, побачивши мене в капелюсі, закричав: «Мамо, мамо! Поглянь — Крокодил Данді!» Усі друзі подивилися на мене іншими очима: «А й справді схожий!» Так я й отримав своє друге ім’я.

Повернімося до «Австралії». Коли я познайомився з музикантами, їхній гурт ще носив назву «Башня ветров», але недовго. Після оркестру я розумівся на аранжуваннях і порадив їм деякі речі. Тоді їхній барабанщик саме збирався перейти у вокалісти, і мене запросили на його місце.

Це був найщасливіший період мого життя. Ми проводили репетиції, грали та жили, як одна родина. Ми зустрічалися з дівчатами, які також поміж собою потоваришували.

Потім абсолютно випадково нас запросили в клуб залізничників. Я обійняв там посаду заступника директора і художнього керівника, тож влаштував хлопців також: кого викладачем гітари, кого двірником, кого в гардероб. Гроші були невеликі, але ми шабашили, підробляли.

Коли в Дніпропетровську в ПК Карла Лібкнехта проводили великий рок-фестиваль, у нас вже була повноцінна програма у стилі ґлем-рок. Ми вискочили на сцену в яскравих костюмах, із якимись начісуваннями на волоссі, та головне — ми мали дуже мелодичні хітові пісні. Писали їх переважно із гітаристом Євгеном Марковим, як Леннон і Маккартні. Він приносив якусь чернетку, а я знав, як її опрацювати, десь правив тексти, десь пропонував мелодію. У цьому поєдналися моя освіченість та його талант, хоча і я, напевно, не бездарний. І ці пісні з нас сипалися, як горох, адже ми були на куражі.

Глядачам фестивалів наші енергійні та яскраві виступи були до смаку, а ми відчули перший успіх. Про нас казали, що нарешті у «Току» з’явився гідний конкурент. З кожним наступним фестивалем ми ставали все популярнішими. Я навіть знайшов продюсера — серйозну людину з кримінальними грошима, який готовий був вкластися в нас. Проте саме в цей час у гурті почався розкол. Спочатку стався конфлікт, коли гітарист Євген Марков через викликане сторонніми факторами непорозуміння поставив перед колективом ультиматум: залишається або він, або басист Костя. За товариша вступився лише я. Але на голосуванні двоє з трьох обрали «Марека», адже він автор пісень. А потім нас полишив гітарист Андрій Гарькавий. Його батьки, військові, викликали хлопця на Кавказ, де самі служили. Я запропонував взяти на його місце Андрія Карачуна із яким познайомився після повернення з армії. Усі були проти кандидатури, бо він славився любов’ю до алкоголю. Я хвилювався, що Андрій зіп’ється без творчості, і запросив його до нас, беручи відповідальність на себе.

Відбулося очікуване: музиканти почали ходити з ним на пиво перед репетиціями. Андрій був трохи старший і постійно підбурював хлопців проти мене, мовляв, а чому він нам вказує? Далі — гірше. Він сп’яну на Восьме березня образив прибиральницю клубу залізничників, а потім міцно вилаяв директорку, Ніну Сергіївну, чуйну і вельми порядну жінку. Нас вигнали з роботи і ми втратили репетиційну базу.

Тоді Карачун запропонував вихід: гурт міг отримати базу в філармонії (його давня мрія), але для цього потрібно було взяти барабанщика з тамтешнього ансамблю «Водограй», Андрієвого товариша. І ті люди, які лише кілька тижнів тому на моєму дні народження казали, що Данді зробив із них справжній гурт, вивів із підвалу у зірки фестивалів, тепер за моєю спиною збиралися мене зрадити. Що, власне, і сталося. Добре, що я не встиг підписати контракт із кримінальним покровителем.

Звісно, скоро вони розвалилися, записавши лише кілька пісень. Потім роками ховали свої очі від мене. Бог їм суддя. Я давно простив, адже дуже любив їх.

Коли я став вільним, мій знайомий Діма Баєв, власник музичного магазину «Індіґо», вирішив зробити якусь невеличку програму про гурт «Ток» і запросив мене виступити ведучим. Зрозуміло, програма пройшла повз широкий загал, але це був мій дебют на телебаченні. Уже пізніше я абсолютно випадково познайомився з музикантом Євгеном Вагнером, який працював помічником режисера на «ІнТВ», одному з двох перших приватних телеканалів у Дніпропетровську. Вагнер запропонував мені стати музичним редактором. Це був січень 1993 року.

Тоді на харківському «Тонісі», який транслювали у нас, я побачив музичну програму «Під Веселим Роджером»; вів її Тарас-Прибамбас. Він був надміру вульгарний, розв’язний, сам собі крутий. Я зрозумів, що можна зробити інакше — без пафосу та самолюбства. Телеканалу ідея сподобалася, залишилося лише вигадати назву моєму дітищу. Вагнер сказав: «Ти ж Данді, нехай буде „Крокодил“: у цьому слові є корінь -рок-».

Я все ще працював музичним редактором на каналі, водночас творив свою програму. Отримував усього-навсього сорок доларів на місяць, та був щасливий від того, що робив. Програму я творив не за передертими з «MTV» стандартними шаблонами, а по-своєму: розповідав про колективи, зокрема про дніпропетровські гурти, запрошував їх на інтерв’ю, показував новинки, відкриваючи нові обличчя. Був чудовий час, і можна було творити, ніхто мене не контролював.

Програму поставили до ефіру десь об одинадцятій вечора, вона була розрахована на субкультурну аудиторію. Інколи могли показати ще пізніше, проте багато людей чекали її навіть до першої ночі (щира правда — М.Б.).

Зі супутника я записував кліпи фірмових гуртів, живі виступи рок-монстрів і новачків, а потім показував найкращі епізоди з них частинами у «Крокодилі». Інтернету тоді не було, мені допомагали консультаціями меломани, багато чого сам знав, купував газети, журнали.

Популярність на телебаченні дозволяла мені трохи заробляти на стороні. Наприклад, якось до мене звернулася пара та запросила провести весілля. Я зголосився, хоча раніше такого досвіду не мав. Але що то було за свято! Виявилося, що хлопець — із кримінального світу, і всі його гості були... дуже специфічні. Дивуюся, як вони стріляти тоді не почали.

У перерві я підійшов до нареченої:

— Чого ви мене не попередили? Це ж бандити!

— Не переймайся, то — братва!

Потім кожен гість намагався затягти мене в машину, щоб похвалитися стереосистемою:

— Ти ж на музиці розумієшся, послухай! Кльово, так?

У такий момент завжди підходив хтось інший зі словами:

— Та у нього — лайно, а не звук! Ходи до мене, я тобі поставлю музон!

Звісно, я кожному казав, що в нього найкраща система. Зараз згадую з посмішкою.

Не без моєї допомоги рок-рух у Дніпропетровську став розвиватися: почалися численні фестивалі та сольні концерти. Знайомі запросили мене в гурт «Асмодей», який грав, точніше, ревів у стилях death-metal, trash-metal — це було тоді дуже популярно. Ми з моїм другом-басистом Костею прийшли в цей колектив, і, маючи професійний базис, стали їм пропонувати свої варіанти аранжування. Музика стала мелодичнішою — Льова Мадамінов, соліст, гарчав, а ми, музиканти, робили мелодику.

Льова був знайомий з культовим московським рокером Павуком, лідером «Коррозии металла» і президентом московської «Корпорации Тяжелого Рока». Ми стали їхніми побратимами у Дніпропетровську: вони надсилали журнали, бандани, брутальні чорні футболки, балахони... Левко, до речі, відкрив крамницю і торгував субкультурною атрибутикою. З того й жив.

Я регулярно брав інтерв’ю у Льови для своєї програми, розповідав про «Асоціацію важкого року Дніпропетровська», яку він очолював, звертався до нього в кадрі та на людях виключно «Пане президенте», але на репетиціях ми були просто друзяками. Ми організували та якісно знято кількома камерами знакові фестивалі під егідою «Асоціації важкого року» із назвою «Важкий синдром».

З «Асмодеєм» нас запрошували на різні фестивалі, зокрема на «Рок-н-рол Таврійський» в Нову Каховку. Його президентом залишається Сергій Цигіпа, легендарна особистість. Я взяв у нашу поїздку на фест оператора з камерою, і ми створили цілий фільм у стилі Beatles. Показували, як ми їдемо, як виходимо на зупинках, як реагують на наш зовнішній вигляд місцеві, потім гульбан у готелі, виступ, фанаток тощо. Це було відверто і весело.

У якийсь момент почалися ревнощі — Льова гостро переживав, що люди сприймають «Асмодей» як гурт Данді. Так не мало бути, врешті це було його дітище. Ми з Костею вимушені були піти, а через півроку колектив розпався, на жаль. Хоча медіа-підтримку я не згорнув і далі допомагав уже як однодумець.

У дев’яностих я ще почав підробляти на радіо «Прем’єр», вів нічний ефір. Ставив музику, пропонував людям, які телефонували, розповідати відверті речі. Основний меседж звучав: «Ніч — чарівний і магічний час. У вас є можливість, залишаючись за кадром, поділитися з усіма слухачами або своїми вдалими вчинками та досвідом, або навпаки, чимось таким, чого слід уникнути. Я лише можу надати вам цю можливість!» Люди розповідали таке, що навіть матерям своїм не довірили би.

П’ятнадцятого січня 1997 року я сидів в нічному ефірі на радіо та подивився на своє відображення на дзеркальному боці компакт-диска, а там зібране в косу довге волосся, бейсболка. Тоді зрозумів, що треба щось змінювати.

Зі мною тоді на радіо працювала Ольга Волкова, вона й сказала золоті слова: «Добре жінці! Їй, щоб кардинально змінити життя, треба лише поміняти коханця та обрізати волосся».

Я повернувся додому, дав дружині ножиці, вказав на косу: «Ріж!» Ми випили коктейль «текіла-бум». Зазвичай це текіла зі спрайтом, але у нас у ті часи замість текіли вживали горілку. Ця суміш знала, що робить! Дружина зі сльозами відрізала 85 сантиметрів волосся та сім з половиною років піклування про нього.

Коса, до речі, досі збереглася. Свого часу мені пропонував за неї 500 баксів один багатій — хотів зробити накладне волосся для жінки. Але хлопці сказали, що краще її віддати в майбутній музей рок-н-ролу. Усе ж реліквія свого часу! У моєї доньки волосся вже довше, проте раніше вона постійно порівнювала свою косу з батьківською.

Програма «Крокодил» існувала до кінця дев’яностих, допоки на телеканал не прийшло нове керівництво. Воно вирішило позбутися багатьох цікавих проектів, щоб заробляти якомога більше грошей. І мені так само запропонували, або йти з каналу, або почати приносити прибуток. Я став робити рекламно-розважальну передачу «Денді», але навіть у кадрі в ній не з’являвся, щоб мене, Данді, не асоціювали з чуваком, який тупо заробляє гроші. Програму я робив проти волі, утім став заробляти більше і здобув чималий досвід.

Коли я вже став головним редактором одного з провідних дніпропетровських телеканалів, колежанка сказала, що багато людей досі сприймають мене як Данді, і це може заважати кар’єрному зростанню. Так, я вже давно не той молодий та веселий хлопчина, який за сорок баксів на місяць мав змогу робити щось важливе для свого покоління. Але чимало колишніх тусовщиків «Карабаху» сьогодні стали успішними митцями, музикантами, бізнесменами. І я радий за них. Мені нема чого соромитися, адже я завжди був чесний та робив те, що вважав важливим і корисним. Те, що підказувала душа. За це мене поважали і бандити, і музиканти, і можновладці. Але я ж не долар, щоб усім подобатися. Ми мудрішаємо, навчаємо і навчаємось, але суть не змінюється. І рік тому я зібрав черговий колектив та назвав його «Стара школа». Найкраща назва для проекту мого покоління.

Оксана Балазанова

(журналіст, гравець в інтелектуальні ігри):

— Після школи я зразу пішла працювати — родина в мене велика, тому рідним потрібна була допомога. Підробляла на пошті та в інших місцях, аж поки не потрапила на тепловозоремонтний завод, де застрягла на цілих чотирнадцять років. Була копіювальником — робила креслення. Потім підросла до конструктора, далі — технолога другої категорії. Мій начальник якимсь чином розгледів в мені розумну людину та запропонував вступити нарешті на навчання у Дніпропетровський металургійний інститут. Життя було інтенсивне: удень завод, увечері навчання. Друзів не мала через особливості характеру — я ж-бо флегмат, до того ж замкнений, тож спілкуватися з іншими таким важко.

А у 84 році я побачила в газеті оголошення, що міський клуб «Що? Де? Коли?» оголошує набір. Звісно, я тоді дивилася по телевізору цю гру, і мені дуже кортіло туди потрапити.

Відбір проводили Борис Бородін, Ян Валєтов, Олександр Рубін та Олександр Кармазін. Вони на той момент уже встигли побувати в Москві у телеклубі у складі дніпропетровської шістки, тому всі горіли ідеєю створити власний клуб у Дніпропетровську. Збори відбувалися у Палаці студентів; як зараз пам’ятаю, зібралося 73 кандидати. На цьому тлі такій, як я, було складно вирізнитися. Звісно, вдавала якісь версії, але дуже тихо, і мене чула тільки моя майбутня краща подруга Марина Білоцерківська. Вона озвучувала вголос як свої думки, так і мої. Марину в клуб взяли, а мене — ні.

Я страшенно засмутилася і потім цілий рік тероризувала ЩДК своїми питаннями. Мені хотілося мати хоча б якесь відношення до гри. Наступного року я знову спробувала себе на відборі, та цього разу вдало його пройшла. Потім усі жартували, що мене взяли в клуб тільки через те, що більше не хотіли відповідати на мої питання.

Популярність Що? Де? Коли? на межі вісімдесятих та дев’яностих була шалена. У клубі було двадцять чотири людини (чотири команди), які тренувалися раз на два тижні, а щомісяця ми влаштовували показові ігри. Збирався повний зал Будинку вчених. Люди з радістю платили один карбованець за вхід на ці інтелектуальні вистави.

Ми були сповнені ентузіазму. Нарешті наше місто відкрили. Це важко уявити, але закритий статус Дніпропетровська впливав на все життя в місті. Наприклад, на сцену не можна було виходити в джинсах, були негласні заборони на якісь окремі теми в питаннях. А тепер усі перепони щезли, і це відкрило для нас, особливо, для керівництва, великі перспективи.

Наприклад, за три роки ми п’ять разів їздили в Болгарію, де змагалися з місцевими командами. Болгари також приїжджали до нас, що було неймовірно! Ми грали, уявіть собі, на арені цирку! У паузах між питаннями відбувалися виступи слонів, проводила дефіле своєї продукції трикотажна фабрика «Дніпрянка», навіть виступала команда КВН ДГУ, із якою ми тоді дуже товаришували. Зал був повний! Перекупники примудрялися придбати квитки за півтора карбованця і перепродати за 25! Щодня у житті було щось нове. З’явилися небачені горизонти та бажання їх долати. Єдине, з чим виникали проблеми, так це з роботою. Заводи дихали на ладан, усюди — скорочення, мало де стабільно платили. Звісно, про мене були високої думки і звільняти не збиралися, проте спочатку перемістили в архів, потім — у художники. Я зрозуміла, що працювати за фахом «технологія машин і механізмів» я точно не буду, тому на четвертому курсі кинула навчання. Тоді мені зателефонували з подачі когось із членів нашого клубу, здається, Олександра Рубіна, і запросили спробувати себе в місцевій газеті «ВЛД-Пресс Торговьій дом». Я мала там створювати конкурси, чим займалася вже давно, ще з вісімдесятих.

Це сталося, здається, у 1995 році — у газеті мені неймовірно сподобалося. Взагалі, друга половина дев’яностих була золотим часом для мене і для багатьох в моєму оточенні. У газеті була величезна, як мені тоді здавалося, платня. Приватне видання братів Дубінських (відомі в той час дніпропетровські бізнесмени) мало змогу платити авторам нормальні гроші та винаймати чудовий офіс у центральній частині міста. На піку популярності наклад газети становив 85 тисяч, при тому що «Наше місто», інша дуже популярна газета в Дніпропетровську, мала 15.

Річ у тім, що всі матеріали в «Торговом доме» були авторськими. Навіть рецензії на фільми ми писали самі, причому текст мав обов’язково бути маленьким, містким і з гумором. В ідеалі, читачі повинні були цитувати наші слова в розмовах з друзями.

У нас був чудовий авторський склад. Наприклад, у газеті працював, напевно, наймайстерніший дніпропетровський журналіст Олександр Хургін, який, серед іншого, співпрацював з найбільшими виданнями СРСР і Росії, писав книжки, отримував міжнародні премії. Керував «Торговим домом» Віктор Мачула, він єдиний у всій редакції мав журналістську освіту.

Поступово в мене в газеті з’являлося дедалі більше роботи. Наприклад, я вела дитячу сторінку — «ВЛДшку». Її символом був однойменний персонаж, якому я вигадувала біографію та якісь репліки. Мені навіть надсилали листа з подяками: наприклад, одна мама написала, що після слів Влдшки «стало холодно, піду вип’ю своїх улюблених молочних пінок», її дитина перестала вертіти носом від теплого молока з пінкою. Тобто діти насправді вірили в цю істоту, читали зроблену для них сторінку та сприймали її всерйоз.

Я вже згадувала, що газета була авторською, тому ми заохочували позаштатних працівників писати. На сторінках «Торгового дома» вели свої рубрики багато наших знайомих. Та сама Марина Білоцерківська, вона писала огляди пісень. Гравець у Що? Де? Коли? Олег Фастівський наприкінці дев’яностих взагалі став нашим головним редактором.

Звісно, більшість матеріалів писав сам, колектив газети. А ми тоді були дуже плідними людьми, тому часто використовували різні псевдоніми, щоб на одній шпальті не з’явилося двох текстів під одним іменем. Наприклад, ми з Мариною підписувалися Людмила Шляхова та Евгения Ардова, тобто персонажами нашої книги. Тимур Желдак мав псевдо Братишка Таймер. Ще я використовувала жартівливе альтернативне ім’я Оба Лазановы, досі вважаю його дуже кумедним.

Взагалі, гумор був нашою фішкою, і читачам це дуже подобалося. Опосередкований доказ цього нам надіслали з якогось російського міста, де місцева газета банально відсканувала цілу нашу шпальту і надрукувала без жодних змін.

Згодом у Дніпропетровську з’явилася харківська газета «Теленеделя». Це був дайджест найцікавішого, однак, звісно, набагато нижчої якості, ніж у «Торговом доме». «Теленеделя» стала стрімко завойовувати ринок, викуповуючи інші газети. А ми в той час вже пережили пік популярності, наклади потрохи стали спадати, ще й у засновників почалися фінансові проблеми.

Гроші диктували свої закони. У нас стала знижуватися зарплата, зменшився штат, редакція переїхала в гірше приміщення. Додав проблем перехід кількох сторінок «Торгового дома» на повнокольоровий друк, що серйозно вплинуло на собівартість. Також завдяки духовним пошукам головного редактора в нашій розважальній за задумом газеті почали з’являтися матеріали на тему православ’я. Це здавалося дуже недоречним поряд із відверто рекламним чи гостро глумливими статтями і негативно вплинуло на кількість читачів, додало цвях чи два у нашу труну.

Врешті Мачула продав свою частку акцій газеті «Теленеделя». Нові власники дали нам шанс вижити, сказавши, що у «Торгового дома» є рік, щоб вийти на собівартість — у такому разі газета продовжить існування. Тоді головним редактором у нас був вже Олег Фастівський, а всього в колективі залишилося шестеро людей.

Ми старалися, як могли. Кольоровими залишили тільки внутрішній розворот і обкладинку. Наклад газети був уже відносно невеличкий, тисяч 10 примірників. «Теленеделя», звісно, з’їла серйозну частку аудиторії, тих людей, яким було все одно, чи будуть тексти авторськими, а чи просто однаковим для всіх міст безлицим дайджестом.

Врешті ми вийшли на нуль, але нас все-таки закрили. Власники вирішили, що немає сенсу тримати повноцінну газету, грошей із цього не заробиш. Лише коректор та політичний оглядач з нашого штату отримали подальші пропозиції роботи. Було страшенно шкода редакцію настільки високого рівня, але ринок є ринок. Нічого не вдієш.

У дев’яностих ми постійно з’являлися на телебаченні, граючи в брейн-ринг. Взагалі саму цю назву придумав саме наш клуб, ще тоді, коли ми товаришували з болгарами. Нам захотілося створити гру, у якій одночасно можуть брати участь одразу кілька команд. Ми розробили її правила та назвали брейн-рингом. По суті, це спортивне Що? Де? Коли?, коли в одному залі на одні й ті самі питання відповідає обмежена лише розмірами приміщення кількість команд.

Ворошилов взяв назву та почав експериментувати з формою. Саме він придумав головну фішку гри — кнопки на столах команд-суперниць. Врешті з’явилася телевізійна гра, яку всі й знають під брендом «Брейн-ринг». Ми там швидко стали зірками. Ба більш, стараннями Олександра Рубіна, який став президентом дніпропетровського клубу «Що? Де? Коли?» після еміграції Бориса Бородіна в Нову Зеландію, ми стали організаційною командою шоу.

Формат гри та місце проведення зйомок постійно змінювалися, аж поки не була знайдена сімнадцята, найбільша студія телецентру «Останкіно». Побудовані там трибуни могли вмістити півтори тисячі глядачів, але часто набивалося вдвічі більше. Вони сиділи поміж гравцями команд, у проходах, на сходинках, інколи прямо на ігровому майданчику.

Атмосфера була неймовірна. Перед кожною грою різні люди, зокрема Ігор Кондратюк, намагалися завезти зал. Назавжди запам’ятала, як був влаштований аукціон, на якому продавався один капець Олександра Друзя, якого той забув у готелі на виїзному турнірі. Її купив гравець, здається, вірменської команди. І яким великим було здивування, коли наступним лотом на продаж виставили другий капець Друзя. Подібний тім-білдинг заводив публіку, об’єднував її в єдиний організм. Ніколи більше нічого такого не бачила.

Жодного разу не було національних конфліктів між гравцями. Ба більше, коли до хлопців із азербайджанської команди вже після зйомок пристали якісь молодики, решта (зокрема і вірменська команда!), прикриваючи їх своїми спинами, довезли неушкодженими на тролейбусі до готелю.

Ми їздили на зйомки, здається, п’ять чи шість разів — грали постійно, були однією з найбільш успішних і відомих команд. Хоча стати чемпіонами було дуже складно. Кілька разів ми зупинялися на стадії фіналу. Здавалося, що над нами тяжіє лиха доля.

Зате коли ми нарешті перемогли, у студії була настільки заведена атмосфера, настільки всі за нас вболівали, що ледве не задушили в обіймах.

Ми через газету «Торговьій дом» всіляко підігрівали популярність до брейн-рингу та власної команди: друкували звіти, якісь історії зі зйомок, інтерв’ю з гравцями. Я навіть зробила жартівливу розмову з самою собою. Протягом двох-трьох років саме наша редакція допомагала виходити у світ унікальному виданню — дітищу нині покійного Юри Хайчіна, журналу «Гра» для шанувальників КВН і Що? Де? Коли?.

Хоча мене на вулицях не впізнавали. Зірками були активніші гравці, наприклад, Сергій Антоненко, Євген Ільїн, Марина Білоцерківська. На нас із Володею Корном рідко звертали увагу. Якось я їхала в трамваї, і контролерка, проходячи повз мене, зробила вигляд, ніби впізнає моє обличчя, але не може зрозуміти, звідки саме. Врешті вона подумала, що я просто вже платила за проїзд, і пішла далі. Така от обмежена слава.

Хоча самі інтелектуальні ігри в дев’яностих були надпопулярні не тільки серед учасників, а й серед глядачів. Напевно, люди намагалися реалізувати себе там, бо в той час існувало мало можливостей для втілення амбіцій. Усі працювали на роботі, яка була, а не про яку мріяли. У побуті, економіці та політиці — жах, та й годі! А клуб чи телевізор міг стати тим, що принесе справжнє задоволення та розуміння своєї значимості, навіть коли ти просто даєш правильну відповідь на питання на секунду раніше, ніж знавці. Згодом, коли економіка пішла вгору, коли з’явилося набагато більше можливостей і набагато більше цікавих телешоу, популярність Що? Де? Коли? та брейн-рингу пішла на спад. І це закономірно — дев’яності скінчилися.

Результати десятиліття: успіхи та невдачі

Максимально наочно побачити результати дев’яностих у Дніпропетровську можна лише в одному місці — на алеях Запорізького кладовища, головного цвинтаря нашого міста. Герої епохи поховані переважно на головній алеї та відгалуженнях від неї. Молоді ще, гарні обличчя. Проте вам навряд чи хотілося би зустрітися з ними за життя. Це кримінальна еліта Дніпропетровська, люди, які спалахнули, утім швидко згоріли в розрідженій атмосфері бандитизму і накопичення капіталу.

Вони поховані у тому ж стилі, у якому жили: у могилах з кітчевими, абсолютно недолугими надгробками. З них на нас дивляться чоловіки в золотих ланцюгах та малинових костюмах, жінки в розкішних сукнях. Зазвичай ці зображення виконані максимально реалістично, з усіма деталями перенесені з прижиттєвих фотографій. Герой дев’яностих стоїть з бокалом в руці та пляшкою дорогого алкоголю на столі чи навіть поклавши руку на кузов шестисотого «Мерседеса», який тоді був головним символом успіху.

Десятки подібних плит зливаються в один символічний надгробок цілій епосі — «ліхім дев’яностим» у Дніпропетровську і загалом Україні. Так, долю нашого міста неможливо відділити від долі держави. Очевидно, Дніпропетровськ у дев’яності розвивався паралельно з політичними, економічними та суспільними процесами всієї країни, тому результати буремного десятиліття варто розглядати, насамперед, через призму долі України.

З цим погоджується й один із героїв цього видання, письменник та бізнесмен Ян Валєтов: — Напевно, усе могло статися по-іншому, якби не ці роки селекції, негативної селекції. Ніхто й ніколи не приходить у владу, щоб зробити добре країні — усі завжди йдуть туди, щоб зробити добре собі, а це дуже різні речі. Є радянський вислів, який мене дратує: «Спочатку думай про Батьківщину, а потім про себе». Держава, яка існує виключно заради функціонування самої себе — погана держава. Вона має існувати, щоб добре було нам. Цього не вдалося, тому не вдалося зробити з Дніпропетровська те, що ми могли.

Я 25 років не був у Польщі. На межі вісімдесятих та дев’яностих років ми стартували з нею приблизно в однакових умовах. Там вже не було акценту на розвиток промисловості, зате існували ринки, якісь сумнівні люди. Уся країна кудись бігла, щось продавала і якось виживала. А зараз я потрапив туди після великої перерви і побачив, що хлопці 25 років йшли правильним шляхом, на відміну від тебе. І якби ми з самого початку позиціонували себе як частина Європи, а не намагалися тягнутися за звичним нам соціалізмом і «російським світом», Дніпропетровськ був би зовсім іншим. Краковом він, звісно, не став би, проте Познанню, найбільшим у Польщі центром бізнесу та технологій, — так. Ми вибрали зовсім інші вектори і зрештою не стали ані частиною Європи, ані частиною Росії чи Азії в цілому. Ми зависли десь посередині, ставши дивною прокладкою. Нас можна порівняти з розчепіреною коровою в літаку з фільму «Особливості національного полювання».

Дніпропетровськ — великий культурний і технічний центр. У нас готували кадри для військових заводів, металургійної галузі та гірничої справи. Ми постачали людей всьому Сходу України та промисловому Радянському Союзу в цілому. Вузи, заводи, інтелігенція, проектні інститути, — усе це ми могли зберегти, що дало б нам зараз можливість вирости, якщо не в Кремнієву долину, то принаймні у великий технологічний парк. У нас в місті було сто десять фабрик та заводів. Якби їх переробили, модернізували, поставили нове обладнання, а не вгробили, то все було б інакше. Для цього ми мали змінити ментальність людей, а вона залишається незмінною тисячі років, з самого початку історії. Тому я і згадав негативну селекцію. Людський фактор зробив із Дніпропетровська те, чим він є зараз.

Звісно, нам дещо вдалося. Але набагато більше ми не змогли зробити.

Я згадував, що Дніпропетровськ міг стати українським аналогом міста Познань. Це великий промисловий та технологічний центр, де добре розвивається також сфера IT. В Америці подібним містом є Пітсбург, у Німеччині — Франкфурт, Дюссельдорф. Можливо, все це у нас ще попереду. Нарешті з’явився шанс, що ми почнемо рухатися правильною дорогою.

Віктор-Данді Борщенко також дав коментар щодо підсумків десятиліття у Дніпропетровську:

— Зі свого боку хочу сказати, що Дніпропетровськ у дев’яностих, коли місто «відкрили», став неймовірно вільним. Раніше того дуже бракувало. Ми були сповнені ідей та бажань їх утілювати. Проте в той період нам не вдалося змінити менталітет людей. Кажуть, що «у Львові пахне кавою, а у Дніпропетровську — грошима». У нас усе завжди буде зводитися до них, і в цьому наше прокляття.

Проте частина людей стала розвиватися, думати про якісь цінності, закони світобудови, зазирати в себе, широко дивитися по боках, аби зрозуміти, що можна змінити. І це на тому тлі, коли величезна кількість містян думала, де і що можна хапнути. У Дніпропетровську це проявлялося і досі проявляється набагато виразніше, ніж навіть у Києві чи будь-де.

У дев’яності роки я мріяв, що у Дніпропетровську колись відкриються клуби, де могли би виступати гурти різного рівня. І зараз у нас таких закладів багато. Я мріяв, що будуть магазини з якісним музичним обладнанням, — вони є. З цього погляду все збулося.

Про все інше не мені судити. Єдине, я думав, що люди будуть добріші.

Важко сказати, коли і чим скінчилася епоха дев’яностих саме у Дніпропетровську. В останні роки багато людей твердять, що вона досі триває. Усе більше у місті вбивств, пограбувань, різко виявилися економічні негаразди: почали закриватися чи переходити на неповний робочий тиждень промислові підприємства, деінде люди перестали отримувати вчасно зарплати. Прикметні риси дев’яностих і саме так вони запам’яталися тим, хто їх пережив.

Проте нині люди вже мають величезний досвід виживання, краще розуміють світ і процеси в ньому. Буде легше, і це завдяки тому досвіду, який ми отримали в ліхіє дев’яності. Саме він і є головним нашим надбанням, головною цінністю, яку ми винесли з того важкого десятиліття. Україна (і Дніпропетровськ із нею) вчиться жити в різні епохи, ми стаємо міцніші з кожним новим ударом. І навіть наш сьогоденний досвід надасть вагомі переваги нам самим у майбутньому, як досвід дев’яностих стає нам у пригоді зараз.

Мала енциклопедія місцевих реалій. Глосарій

Потреба людей чимось пишатися зазвичай зростає у буремні роки, коли земля тікає з-під ніг і втрачені всі орієнтири. Дніпропетровськ ніколи не був центром Всесвіту. Великі події зазвичай оминали наше місто, а талановиті люди ставали визнаними геніями переважно після того, як полишили батьківщину, подавшись до столиць.

Проте дніпропетровці завжди знаходили, ким і чим можна пишатися. Особливо ця тенденція виявилася у дев’яностих роках, коли суворість реального життя з лишком компенсувалася телевізійною картинкою, вікном у великий світ, який нарешті перестав бути обмежений кордонами Радянського Союзу.

Готуючи матеріал для глави, я звернувся до друзів у фейсбуку з проханням нагадати події, реалії та особистостей, яким ми, дніпропетровці, пишалися в дев’яності. Спектр пропозицій був настільки широкий та безсистемний, що я вирішив замість зв’язного тексту зробити глосарій. Уже в процесі написання я зрозумів, що він перетнув межі теми «наша гордість» (початкова назва цього розділу) і став малою енциклопедією місцевих реалій у ліхіх дев’яностих.

Автовокзал

До середини дев’яностих років Дніпропетровськ не мав головного автовокзалу. Кілька автостанцій були розкидані по всьому місту, але ще з радянських часів наявні проекти розробки єдиного транспортного вузла, який поєднував би залізничний, автобусний, водний і повітряний транспорт. У вісімдесятих неподалік від залізничного вокзалу почалося будівництво нового пасажирського річкового порту, а також величезного автовокзалу.

У перші роки незалежності автовокзал активно зводилися під патронатом «хазяїна області» Павла Лазаренко. Зрештою у 1993 році була введена в експлуатацію величезна багатоповерхова будівля, зроблена за принципом аеропорту: автобуси прибували на перший поверх, а відбували з другого. Це мав бути одночасно вокзал, готель і торговельний центр, однак усі дев’яності роки гігантська будівля стояла ледь заповнена на третину. Поодинокі люди відчували себе в гігантській порожній споруді некомфортно, а всередині постійно вешталися маргінали. Навіть у наші часи центральний дніпропетровський автовокзал здається дикою сумішшю капіталізму та совка.

Баюл Оксана

25 лютого 1994 року мільйони українців зібралися біля телеекранів. У ці дні у маленькому норвезькому Ліллегамері проводили зимові Олімпійські ігри, перша Олімпіада, в якій брала участь збірна незалежної України. До того в 1992 році колишні радянські спортсмени виступали за «Об’єднану команду» під білим олімпійським прапором з п’ятьма різнокольоровими кільцями.

У цей день відбувався фінал жіночого фігурного катання, у якому нашу країну представляла шістнадцятирічна Оксана Баюл. Із завмиранням серця українські телеглядачі, виховані на славетних традиціях радянського фігурного катання, спостерігали за та виступом Оксани Баюл: «Аби тільки не впала! Аби тільки не впала!»

Не впала!

Коли під час церемонії нагородження призових місць зазвучав Гімн України, уперше в історії олімпіад, новоспечена чемпіонка розридалася, а разом з нею розридалися, напевно, усі, хто дивився це по телевізору.

Уже через день ім’я Оксани Баюл буде повторювати кожен дніпропетровець. Виявилося, що олімпійська чемпіонка родом з нашого міста. Газетярі швидко розкопали її історію, знайшли будинок, де вона жила, школу, у яку ходила, сусідів, однокласників. Баюл стала на кілька років найвідомішою уродженкою Дніпропетровська, хоча вже кілька років жила та тренувалася в Одесі.

І досі мешканці міста пам’ятають першу олімпійську чемпіонку під синьо-жовтим прапором. Кожен другий дніпрянин може розповісти історію, як він ходив із нею в школу, знав її родичів, проводжав додому після тренування чи бачив один із приїздів зірки в рідне місто.

Особливо молодих дніпропетровців вразив епізод популярного в дев’яностих серіалу «Беверлі-Гіллз, 90210», у якому другорядна героїня незаконно пробралась в американський будинок всесвітньо відомої Оксани Баюл.

Дніпропетровська братва

Назва району Амур, із якого був родом згаданий нижче Матрос, має погану славу: кримінальне середовище, бандитизм і темні оборудки відомі тут ще з імперських часів. Прикметно, що Маруся Клімова з пісні «Мурка» прибула в Одесу саме з Амура.

За радянських часів нічого не змінилося: величезний масив приватного сектора, оточений промисловими об’єктами та заводськими селищами, був відомий на все місто бандитами, наркоторгівлею, циганами та беззаконням. Не дивно, що саме там корінився кримінальний потенціал Матроса.

Політичний та економічний злами, поява малого, середнього, а згодом і великого бізнесу разом із послабленням ролі держави призвели до стрімкого зростання кримінального фактора в місті наприкінці вісімдесятих — початку дев’яностих.

Два-три хлопці з секції боксу чи тренажерки вже могли намагатися кришувати ларьки або базарних торговців. Цей рід діяльності став називатися рекетом на західний манер. Тисячі нових рекетирів конфліктували, збиваючись у великі групи і воюючи за сфери впливу. Криміналітет під знаком пострілів, вибухів і смертей поступово зростався з владою та бізнесом — так з’являлися прообрази фінансово-політичних угруповань майбутньої епохи. Власне, дніпропетровський бандитський клан мав на Україну не менший вплив, ніж дніпропетровський політичний. Ба більше, ці світи мали чимало точок перетину.

Тоді, у дев’яностих, почався новий виток протистояння поміж дніпропетровськими та донецькими. Перемогу отримали дніпряни, але у нульових переможені відіграли цю поразку.

Мы те, кто пули не боятся,

Кто знает, где и чьи права.

Друзей отчаянное братство —

Днепропетровская братва.

Ця після В’ячеслава Медяника стала неофіційним гімном усього дніпропетровського криміналітету. Вона була написана на честь згаданого в ній Аліко — Олександра Налекрешвілі (прізвисько — Нарік), який став лідером бандитського світу міста після смерті Матроса.

Рекет у своїй первинній формі скінчився під кінець дев’яностих — його функцію перебрали на себе українські силові структури. Міліція та СБУ переламали хребет організованої злочинності, арештувавши та видавивши з України основних лідерів, убивши або підпорядкувавши рядових бойовиків і почавши після цього контролювати бізнес. Переможець дракона сам став драконом, ще могутнішим та жорстокішим.

Але з початком нового тисячоліття постріли та вибухи у Дніпропетровську не закінчилися. Брутально, у стилі дев’яностих гинули навіть найбільш помітні в місті люди. Наприклад, колишнього начальника УБОЗ Едуарда Шевченка в 2005 році розстріляли з автоматів посеред дня прямо на проспекті Гагаріна в центрі міста; у 2009 бізнесмен В’ячеслав Брагінський помер від керованого вибуху газової труби так само в центрі Дніпропетровська; у 2012 відомий забудовник Геннадій Аксельрод був застрелений впритул через лобове скло автомобіля в п’ятдесяти метрах від центрального проспекту на очах у дружини та доньки. Відлуння дев’яностих.

За місто!

Утім мешканці Дніпропетровська в дев’яності роки відпочивали не тільки на концертах та інших масових акціях. Більшість людей брала цей процес у власні руки. Наприклад, ще з радянських часів найпоширенішим місцем відпочинку містян були дачі. У сімдесятих-вісімдесятих Дніпропетровськ обріс кількома десятками, якщо не сотнями, дачних містечок. Кожен завод, установа чи профспілка давали своїм працівникам або членам невеличкі ділянки землі для вирощування їжі та побудови садиби.

Цей процес, хоч і в меншому масштабі, продовжився у дев’яності. Тільки для великої кількості мешканців Дніпропетровська дачі стали одним із способів вижити в той час, коли полиці магазинів пустували, а на виробництві перестали видавати зарплатню.

У теплі місяці, а це в наших широтах майже півроку, містяни щовихідних штурмували електрички та приміські автобуси, щоб дістатися на дачу. Дачні кооперативи облаштовувалися переважно біля річок та лісів, тому складнощі роботи на городі компенсувалися можливістю купатися, засмагати і дихати хвоєю.

Було три основних напрямки дачного туризму. Люди їхали на північний захід (на річку Оріль та Орільский ліс), на північний схід (річка Самара та Самарський ліс), а також на південь (обидва береги Дніпра).

Перші два напрямки були надпопулярними серед тих, хто не мав власних дач. На Орілі та Самарі за радянських часів було побудовано багато будинків відпочинку, санаторіїв і піонерських таборів. Вони радо відчиняли свої двері не тільки для працівників «материнських» підприємств, а і для усіх охочих. Проте більшість їхала на Оріль і Самару «дикуном», щоб скупатися, погуляти в лісі й відпочити від шуму великого міста.

Деякі великі підприємства і впливові установи мали власні рекреаційні об’єкти на берегах Чорного та Азовського морів. Зарплату могли перестати платити, проте профспілки продовжували справно видавати майже безкоштовні путівки.

Наприклад, батько в мене працював на Південмаші, і до 1996 року постійно отримував можливість відпочивати в Євпаторії. Ми з родиною двічі їздили в санаторій «Дніпро», і я сам тричі — у дитячий табір «Дружба». Останній взагалі був найбільш відомий і популярний в Дніпропетровську. Табір на Арабатській стрілці теж закарбувався в пам’яті: мілке і тепле Азовське море, хмари з комарів, газові вишки на горизонті, солоний-солоний Сиваш.

Бабуся так само могла отримати путівки на море. Це типова родинна історія літнього відпочинку у Дніпропетровську. Навіть в умовах економічної кризи та багаторічної невиплати зарплат майже всі кудись їздили і зазвичай — дуже надовго (десь до місяця).

КВН ДГУ

У дев’яностих роках КВН був головною розважальною передачею на пострадянському просторі. Це зараз випускники КВНу розбрелися по різних телеканалах, заснувавши десятки шоу та телесеріалів. А тоді альтернативою Маслякову були лише Євгеній Петросян та Реґіна Дубовіцкая.

КВН дев’яностих був великою мірою дніпропетровським. Команда ДГУ була однією з головних телевізійних зірок тих часів. Вона блискавично, сміливо, інтелектуально жартувала, робила не просто музичні номери, а справжні мюзикли, а також краще за всіх імпровізувала в конкурсі «Розминка». Імена Євгена Чепурняка, Володимира Кольцова, Євгена Гендіна, Яківа Мінасяна, Григорія Гельфера, Ігоря Бобрікова, Ірини Йолкіної, Владислава Шмідта та інших й досі пам’ятає більшість дніпропетровців. Деякі з цих персоналій і в наші дні залишаються на виду в межах міста, а в дев’яностих їх знала майже кожна людина на теренах колишнього Радянського Союзу.

У 1997 році команда КВН ДГУ представила на фестивалі «Голосящий КиВиН» музичний номер (точніше, вокально-кримінальну сюїту) «Сходка», у якій перетворила Пушкіна, Гоголя, Толстого та Достоєвського в злочинне угруповання, яке «жжет глаголом» та контролює душі народу Глядачі були ошелешені формою та змістом номера, а журі віддало дніпропетровцям головний приз — КіВіН у золотому. Відтоді про них почали говорити як про театр, а не як про команду КВН. Тим паче, що цей офіційний статус колектив отримав ще у 1994 році.

У новому тисячолітті театр також перетворився і на кабаре.

Кінотеатр «Родина»

У радянські часи кінотеатри «Родина» (в сенсі «Батьківщина») та «Панорама» були єдиними розважальними комплексами: за квитками завжди виникала черга завдовжки в кількасот метрів.

У перші роки незалежності популярність кінотеатрів сильно впала. Це пов’язано як із загальним економічним занепадом в державі, так і з появою великої кількості кінофільмів на телебаченні. На додачу, поява пунктів прокату відеокасет і розповсюдження відеомагнітофонів доклалися до занепаду кінатеатрів.

Кінотеатри масово закривалися, тому що іноземні дистриб’юторські компанії обходили Україну боком — знали, що суми прокату фільмів можуть навіть не відбити вартості виготовлення копій для кінотеатрів. Унаслідок цього українські кінозали в дев’яності показували переважно сто раз бачені фільми. У якийсь момент «Родина» взагалі стала єдиним діючим у місті кінотеатром. Ситуація перемінилася в 1997-1998 роках, коли на екранах в усьому світі тріумфально йшов оскароносний фільм «Титанік» режисера Джеймса Кемерона. Тоді навіть за квитками у кіно знову з’явилися черги. Добре пам’ятаю, як разом із нами на сеанс прийшло кілька безхатьків — вони якось зібрали гроші, щоб переглянути кіно, яке тоді обговорювали навіть бабусі під під’їздами.

Кобзон

Майбутній співак народився в Донецькій області, проте зростав та починав працювати у Дніпропетровську. У двадцятитрирічному віці Кобзон переїхав у Москву. У дев’яностих він перетворився на живу легенду, символ Дніпра, виконавця гімну, кращого друга всієї дніпропетровської еліти (і політичної, і культурної).

У 2012 році у Дніпропетровську навіть відкриють пам’ятну дошку на будівлі, де той учився замолоду. У 2014 її знімуть, коли Йосип Кобзон стане кращим другом ДНР і почне розповідати страшилки про дніпропетровських фашистів, зокрема єврейської національності.

Команда з брейн-рингу

Дивовижно, але в дев’яностих значно популярніші за футболістів були гравці в інтелектуальні ігри — члени телевізійної команди з брейн-рингу. Тоді ця гра виходила щотижня у вихідний день на «ОРТ», і десятки мільйонів людей линули до екранів, щоб спостерігати за битвами швидкості та інтелекту.

Треба зазначити, що взагалі це дніпропетровський клуб інтелектуальних ігор у 1987 придумав назву «Брейн-ринг». Згодом, коли гра перетворилася на популярне телевізійне шоу, вони стали одними з фаворитів. Капітанами команди були Сергій Антоненко, Олександр Козубов і Григорій Колодач. Гравцями — Оксана Балазанова, Марина Білоцерківська, Євген Ільїн, Володимир Корн, Олег Фастовський і Сергій Кузенко.

Найвище їхня зірка зійшла в 1995-1997 роках, коли команда була в низці найсильніших та постійно претендувала на звання чемпіона. Але тривалий час над нею тяжіла лиха доля — кожної вирішальної гри команда зазнавала невдачі. «Вічно другі» — називав своїх друзів-дніпропетровців ведучий брейн-рингу Андрій Козлов.

Частина гравців команди на той час була в редакції газети «Торговий дом», найбільш популярного приватного тижневика в місті. Вони вміло підігрівали інтерес до власних досягнень. Інколи інформація про ігри з фотографіями команди публікувалася прямо на першій шпальті.

Щотижня дніпропетровці линули до телевізорів, щоб побачити улюблену команду знавців. У якийсь час її капітан Сергій Антоненко вважався одним із найпопулярніших мешканців міста: у таких опитуваннях (звісно, проведених редакцією дружньої газети) він займав передові позиції, випереджаючи навіть таких важковаговиків, як Геннадій Балашов.

Пам’ятаю, колись на передовиці «Торгового дома» з’явився заголовок: «Невже команда Сергія Антоненка нарешті стане чемпіонами?» Газета вийшла в четвер, а в п’ятницю ввечері наша родина та сусіди збиралися їхати на вихідні в будинок відпочинку в Орільському лісі. Ми тоді серйозно замислювалися, чи не варто перенести шашлики на наступний тиждень? Врешті було знайдено соломонове рішення взяти з собою компактний чорно-білий телевізор та електричний подовжувач, щоб подивитися історичну гру прямо на пікніку.

Тоді весь будинок відпочинку з усім вином, горілкою та шашликами зібрався біля нашої альтанки, щоб на власні очі побачити шлях команди дніпропетровських знавців до свого першого, вистражданого чемпіонства.

Я навіть уявити не міг, що всі ці люди з легендарної дніпропетровської команди інтелектуалів у майбутньому стануть моїми добрими знайомими.

Кривий Ріг

Дніпропетровці у дев’яностих чітко знали, що є таке місце на землі, де все набагато гірше. Річ у тому, що Кривий Ріг «бігав». Ще в другій половині вісімдесятих тамтешня молодь з віддалених житлових масивів збиралася в неформальні групи та нападала на сусідні райони, пробігаючи через них, лупцюючи людей і трощачи інфраструктуру.

Швидко такі забавки, що пішли з сільських бійок типу стінка на стінку, перетворилися на справжню війну з десятками вбитих і скалічених, із принциповими протистояннями, саморобною вогнепальною зброєю, фінансуванням за рахунок поборів місцевого населення та інтеграцією у вертикаль кримінального світу. Новини про події в Кривому Розі здавалися страшним середньовіччям, навіть попри те, що в Дніпропетровську також процвітав бандитизм.

Уже в студентські роки однокурсник із Кривого Рогу розповідав мені деталі тамтешніх війн, які він успішно оминув. Особливо вражав обряд ініціації: новачки мали проникнути в центр території супротивника (зазвичай це площа перед селищним Будинком культури) та помочитися на постамент пам’ятника, який там стояв.

Куліченко Іван

Іван Іванович Куліченко ніколи не сприймався дніпропетровцями як сильний політик. Містяни називали його просто «Баня», рідше, «Ванванич» і приймали як щось неминуче, частину рідного пейзажу. Куліченко майже ніколи не показував своєї політичної лояльності, не висловлював особистої думки зі злободенних питань, та не ініціював великих проектів. Він був компромісною фігурою у боротьбі місцевих фінансово-політичних угруповань, завгоспом міського масштабу.

Прізвисько Ваня-Фонтан Куліченко отримав за свою любов до відкриття фонтанів. Щороку на день міста він звітував про побудову нового водограю. Якось трапився промовистий казус, коли він протягом двох днів відкрив той самий фонтан у двох різних місцях: придбану приватним бізнесом для парку Шевченка конструкцію перенесли на набережну.

Матрос (бандит)

Прізвисько Матрос у дев’яностих було відомо будь-якому мешканцю Дніпропетровська — навіть нам, малим хлопцям, які ніколи не зіштовхувалися з бандитськими угрупованнями. Так звали лідера місцевого кримінального світу, який став ним ще у буремних вісімдесятих.

Олександр Мільченко отримав прізвисько в дитинстві, коли, не вміючи плавати, вибрався з глибокої водойми. В юності він серйозно займався футболом: грав за дублюючий склад «Дніпра» та збірну УРСР, але професійній кар’єрі завадила пристрасть до алкоголю та наркотиків.

Повернувшись у Дніпропетровськ у другій половині сімдесятих років у рідний район Амур Матрос став лідером серед місцевих, які почали трусити на гроші цеховиків, торговців і спекулянтів. У середині вісімдесятих підпорядкувавши інші бандитські угруповання та залучившись підтримкою бізнесменів, Матрос уже став одноосібним лідером кримінального світу міста. З його злочинною структурою зрослися чиновники та правоохоронні органи. Ширяться чутки, що друзями та страшилами Мільченка були Султан Рахманов і чемпіон світу з боксу Віктор Савченко. Спортсмени нічого не мали робити особисто — тільки бути присутніми під час залякування «у потрібний час у потрібному місці».

Арештувати та засудити Матроса змогли тільки завдяки спецоперації силових структур, керованої з Москви. На той час він уже не брав безпосередньої участі в кримінальній діяльності, а посідав місце своєрідного арбітра між різними угрупованнями бандитів і бізнесменів.

Мільченко вийшов на свободу в 1995 році та повернув собі колишню роль у житті кримінального світу Дніпропетровська. Відбулося це швидко та жорстко — у короткі строки місто здригнулося від семи гучних убивств бандитських авторитетів, які проявили себе, поки старий лідер був у в’язниці.

Є показання, що в середині дев’яностих Матрос мав партнерські стосунки з Павлом Лазаренком і навіть вивів політика на банду Кушніра, причетну до вбивства Євгена Щербаня та Вадима Гетьмана.

Надовго закріпитися в новому старому статусі в Дніпропетровську Мільченко не встиг. 22 листопада 1997 року Матрос помер від серцевого нападу у власному автомобілі дорогою в Угорщину (після відставки Лазаренка з посади прем’єр-міністра Матрос почав побоюватися за власну безпеку і вирішив тікати з України).

В останню путь Матроса проводжала братва з усієї України: понад 200 автомобілів та чотирьох автобусів.

Метрополітен

Перші роботи з будівництва метрополітену в Дніпропетровську почалися ще на самому початку вісімдесятих років, а пролобіював ідею створення підземки сам Леонід Брежнєв. Зі смертю генсека фінансування проекту втратило стабільність, а на рубежі дев’яностих взагалі заглухло.

Надія на появу метро в Дніпропетровську з’явилася, коли президентом України в 1994 році став земляк Леонід Кучма. Локомотивом процесу був спочатку губернатор, а потім і прем’єр-міністр Павло Лазаренко.

На два роки зведення Дніпропетровського метрополітену стало головним будівництвом країни, на яке йшло особливе фінансування, до якого долучали кращих профільних спеціалістів із усієї держави.

Мешканці міста з обачністю дивилися на переритий центральний проспект і Привокзальну площу, знаючи, що це «свято» може скінчитися в будь-який момент. Але в останні дні грудня 1995 року багатостраждальна довгобудова була закінчена — перші шість станцій відчинили свої двері для пілотних пасажирів, якими стали, звісно, Леонід Кучма та Павло Лазаренко зі свитою.

Тоді казали, що перша пускова ділянка метрополітену, яка поєднала залізничний вокзал з промисловою зоною та віддаленим жилим мікрорайоном, уже у 1999 році доросте трьома центральними станціями, що у кілька разів збільшить пасажиропотік і зробить метро невід’ємним видом транспорту більшості містян.

Проте не так сталося, як гадалося. Швидко Лазаренко потрапив у немилість президента, до того ж бюджет України не передбачав подальшого будівництва метрополітену. Перша тимчасова ділянка у шість станцій на десятиліття стала всією системою метро у місті. Ніхто не розумів, навіщо цій «дитячій підземній дорозі» така велика багатоповерхова адміністративна будівля на вулиці Курчатова біля автовокзалу.

Міжнародний аеропорт

Надання місцевому аеропорту статусу міжнародного стало черговим свідченням того, що прекрасне майбутнє в Дніпропетровську ось уже настає. Ще нещодавно місто було закрите для іноземців, а тепер в нього активно вливався західний капітал, наші же бізнесмени розліталися світом в пошуках товару на перепродаж з шаленою націнкою. Швидко, уже в перші роки десятиліття з’явилася потреба в міжнародних рейсах прямо з дніпропетровського аеропорту.

Коли Україна стала незалежною, аеропорт Дніпропетровська втратив рейси в колишні радянські республіки, проте на табло залу вильотів з’явилися такі небачені раніше пункти, як «Тель-Авів», «Відень», «Стамбул» і навіть «Яунде».

Морський старт

Уже у другій половині вісімдесятих для Південного машинобудівного заводу настали скрутні часи. Перебудова призвела до кінця гонитви озброєнь і, відповідно, до зменшення оборонних бюджетів, якими живився дніпропетровський промисловий гігант. З розпадом Радянського Союзу ситуація лише погіршилася. Південмаш і далі працював на космічну галузь Росії та України, проте обсяги виробництва та рівень обороту грошей не можна було порівнювати з показниками десятирічної давності.

Керівництво заводу шукало іноземних партнерів і намагалося знайти нішу для власної продукції на західному ринку. Врешті ці пошуки призвели до відносного успіху — у 1995 році був створений міжнародний консорціум «Морський старт», а ПМЗ став одним із його співзасновників.

Ідея проекту полягала утому, щоб збудувати космодром у місці з найсприятливішими умовами для запуску ракет (неподалік від екватора). Стартовим майданчиком мала стати велика плавуча платформа.

Консорціум «Морський старт» об’єднав американську корпорацію «Boeing» (40% статутного капіталу), російську корпорацію «Енергія» (25%), український завод Південмаш та конструкторське бюро «Південне» (разом — 15%), а також норвезьку суднобудівну компанію «Aker Kværner» (20%).

Перші запуски у рамках проекту «Морський старт» докладно описували українські і, особливо, дніпропетровські видання. Усі пишалися фахівцями з Південмашу, які були залучені до цієї революційної справи.

Найдовша в Європі набережна

Ледь не кожен мешканець Дніпропетровська з дитинства знає, що у нашому місті є найдовша в Європі набережна. Вона тягнеться вздовж правого берега Дніпра від кордону з селищем Старі Кодаки через житловий масив Перемога, центральну частину, промислову зону і до житлових масивів Червоний Камінь і Комунар. Її довжина становить близько 30 км.

У дев’яностих роках у Дніпропетровську побутував культ регіональної повноцінності. Той самий, який виріс у фразу «Ще не перше, але вже не друге місто України». Тоді ентузіасти вишукували різноманітні рекорди, які могли би прославити на весь світ. Здається, саме тоді й почалися розмови про найбільшу в Європі набережну.

Нічні клуби «Маяк», «Клетка» та «Плотина»

У дев’яності в Дніпропетровську відкрилося безліч нічних клубів. Власне, майже кожне кафе чи ресторан ввечері перетворювалося на дискотеку. Проте найпопулярнішими нічними закладами міста вважалися «Клетка», «Маяк» і «Плотина».

Перші два знаходились у парку Шевченка. «Клетка» розташувалася просто неба, вона була найбільш демократичною за цінами та аудиторією. Хоч «Маяк» і вважався соліднішим, але тусовщики з грошима туди зазвичай не ходили.

Артем Заяц так розповідає про ці заклади: — Нічні клуби в той час були доволі стрьомними місцями, де можна було за невеличкі гроші отримати все по максимуму. Серед натовпу неважко було знайти наркодилерів. Народ закидався лайном, а потім віджигав на танцполі всю ніч чи знаходив партнера, їхав додому і займався сексом кілька годин без зупинки — у стані наркотичного сп’яніння відчуття зовсім інші. Музика дуже монотонно стукала в голову мелодії мало чим відрізнялися, танцювати під це без стимуляторів було неможливо. Ті, хто закинувся, могли взагалі рухатися самі по собі — їм було плювати, що танцпол пустий. Уже під ранок виснажені тусовщики падали хто куди, засинаючи в найнеймовірніших місцях. До речі, я сам не бачив, але від знайомих чув, що в «Клетке» був особливий закуток, майже без світла. Там чергували дівчата, які могли за п’ять гривень задовольнити орально. Пацанам тоді це здавалося неймовірно крутим.

«Плотина» в приміщенні колишнього кінотеатру в парку Глоби була приємнішим місцем — свого роду «візиткою» клубного життя Дніпропетровська. Проте містом так само ширилися чутки про тамтешні розпусні вечірки. Багато хто мріяв туди потрапити, але не всі могли це собі дозволити, хоч «Плотину» не можна було назвати елітним нічним клубом.

Серед інших популярних у дев’яності нічних клубів можна згадати «Балатон» (функціонував у приміщенні заводу «Весна») та «Поплавок» (функціонував у навислій над водами Дніпра схожій на НЛО будівлі).

Південний міст

У 1977 році до Дніпропетровська приєднали місто Придніпровськ на Лівому березі Дніпра. Напроти нього в той час велося будівництво величезного мікрорайону Перемога. Тоді вже почали говорити про необхідність зведення нового моста через ріку, Південного. Будівництво стартувало у 1981 році, проте у 1993 фінансування проекту остаточно заглухло. Тривалий час мешканці міста милувалися двома обрубками моста, які тягнулися один до одного з берегів. До того ж неозброєним оком було помітно, що перекриття з обох боків розміщені під різним кутом до поверхні води.

В умовах економічної та суспільної кризи дев’яностих мало хто вірив, що Південний міст взагалі буде колись добудований, але фінансування поновив кабінет Павла Лазаренка.

Роботи на мосту відновилися у 1998 році, будова стала «народною»: з мешканців міста, в «добровільно-примусовому порядку» стягували частину зарплатні. Сам мер Іван Куліченко вихвалявся, що віддає на міст ледь не всі зароблені гроші. Зрештою, наприкінці грудня 2000 року, на межі тисячоліть Південний міст був введений в експлуатацію.

Передвиборчі концерти осені 1999 року

Восени 1999 року мали відбутися вибори президента України. Кучма всіляко намагався завоювати симпатії молоді. Його іміджмейкери в той період навіть розробили зображення Кучми у вигляді панка з яскравим ірокезом. «ВСЬО БУДЕ ЧОТКО» — таким був підпис на листівках із цим чудернацьким образом.

Починаючи з літа, кожні кілька тижнів у Дніпропетровську на Фестивальному причалі відбувалися великі концерти на підтримку переобрання президента. «Голосуй по уму, голосуй за Кучму» — таку пісню співали у 1999 році Ані Лорак і Лері Вінн. Разом з ними на тих концертах виступав весь цвіт української естради: «Океан Ельзи», «ВВ», «Брати Карамазови», Руслана та інші.

Зірки кілька місяців гастролювали Україною, агітуючи за Кучму. Його опонентом в другому турі був комуніст Петро Симоненко, тому в країні розігрувалася та сама модель протистояння, яка вже була випробувана за три роки до того в Росії на парі Єльцин-Зюганов. Людям розповідали, що в разі перемоги «червоних» на Україну чекає другий тридцять сьомий рік, що бізнес, який тільки з’явився та почав піднімати голову, буде знищений. Але це були, переважно, меседжі для дорослих — молодь команда Леоніда Кучми підкупала концертами.

Саме тоді Фестивальний причал отримав свою назву. На концерти збиралися десятки тисяч людей — це були наймасовіші заходи в історії Дніпропетровська.

Пиво «Старий лоцман»

Дев’яності роки ознаменували вихід у продаж власних сортів пива від місцевого комбінату «Дніпро» — від радянського дефіциту не залишилось і сліду.

Найпопулярніший у той час був «Старий лоцман». Це темне пиво почали виробляти на комбінаті ще в вісімдесятих, та в дев’яностих його можна було придбати в будь-якому кіоску чи навіть із рук.

Чудовий у перші роки «Старий лоцман» швидко став втрачати якість, і вже наприкінці десятиліття містяни перейшли на загальноукраїнські сорти. Провідні позиції на межі тисячоліть тримав уже синій «Славутич» запорізького виробництва.

Рахманов Султан

Доволі помітною фігурою в місті у дев’яностих був Султан Рахманов, олімпійський чемпіон 1980 року з важкої атлетики. Колишній спортсмен постійно з’являвся у місцевих ЗМІ, проводив масштабні змагання, запрошував у Дніпропетровськ зірок світового спорту, а також товаришував, подейкують, із найбільш впливовими бандитами.

У той час Рахманов був не просто спортсменом, але й справжнім міським селебріті та гордістю Дніпропетровська. Якось ми з другом їхали в автобусі, заголосно говорили, і якийсь пристарілий дядько з гітарою сказав, що їде в гості до Султана Рахманова і пригрозив забрати з собою, щоб той навчив хуліганів чемно вести себе в громадському транспорті. Не знаю, навіщо наш невідомий це казав. Напевно, просто хотів похизуватися на весь автобус, що їде в гості до самого Султана — слава та моральний авторитет олімпійського чемпіона були величезні.

Преса вже нульових років (Рахманов помер у 2003-му) зібрала величезну кількість історій, як атлет допомагав незнайомим людям: хворим, спортсменам, ветеранам та інвалідам, малозабезпеченим і навіть просто випадковим людям. Є, наприклад, кілька згадок, як Султан Рахманов просто зупинявся на машині поруч із дворовими хлопцями, запрошував їх покататися, віз у центр міста, годував, поїв, розповідав про активне, спортивне життя та через кілька годин повертав назад. Для хлопчаків в голодні перші роки дев’яностих така маленька мандрівка була справжньою пригодою.

Ролер-клуб «Панорама»

У 1997 році наймоднішим видом спорту в Дніпропетровську були роликові ковзани, почасти завдяки відкриттю першого в місті ролер-клубу. Він був побудований в стінах незадовго померлого кінотеатру «Панорама» через дорогу від парку Глоби.

Традиція активного дозвілля в Дніпропетровську дев’яностих була майже відсутня, тому поява в місті сучасного спортивно-розважального центру стала історичною подією, підтримувана потужною рекламною кампанією. Так, на телебаченні постійно з’являлися сюжети про клуб, і сертифікати на його відвідання стали найпопулярнішим подарунком серед дніпропетровців.

Потім на його місці виник клуб любителів боулінгу.

Трамваї та тролейбуси ПМЗ

За радянських часів Південмаш, окрім ракет, випускав відомі на всю країну трактори. У дев’яностих, коли економіка пострадянських держав переживала глибоку кризу обсяги виробництва, властиво, сильно впали. Зате почалися експерименти зі створення міського транспорту. Першими на конвеєр ПМЗ потрапили тролейбуси «Т1» та «Т2». Понад тисячу машин вийшли на дороги Дніпропетровська, а також інших українських, російських та молдавських міст.

Україна в той час не могла собі дозволити закуповувати транспортні засоби за кордоном, а тому було прийнято рішення налагодити їхнє виробництво всередині держави. У 1994 році Південмаш створив спільне підприємство разом з компанією «Татра» і почав створення трамваїв за чеською ліцензією. Утім перші екземпляри потрапили у Київ. Мешканці Дніпропетровська роздивлялися в газетах фотографії футуристичного транспорту та не могли повірити, що таке диво можуть створювати власні спеціалісти.

Перші дніпропетровські трамваї з’явилися на вулицях лише наприкінці 1996 року, що викликало неабиякий ажіотаж у містян. Обтічні форми нових транспортних засобів начебто були свідченням, що криза минула, що майбутнє — прекрасне, майбутнє, про яке ми так мріяли, уже настало.

Трамвай через Кайдацький міст

Ще один інфраструктурний об’єкт, реалізацію якого пов’язують із діяльністю Павла Лазаренка. Лінія швидкісного трамвая від залізничного вокзалу на віддалений житловий масив Лівобережний мала стати додатком до запущеної в 1995 році підземки.

Лінію зробили у 1996 році. Для цього побудувати цілу вулицю — Кайдацький шлях, яка поєднала проспект Свободи та введений в експлуатацію ще в 1982 Кайдацький міст. Хоча на лівому та частково на правому березі трамвайну лінію відділили від проїжджої частини, проте у багатьох інших місцях це виявилося неможливим, що разом із браком фінансування й поховало ідею швидкісного трамвая.

ФК «Дніпро»

Звісно, золота епоха футбольного клубу «Дніпро» відбулася у вісімдесятих роках, коли команда двічі ставала Чемпіоном СРСР, двічі срібним призером, двічі — бронзовим, володарем Кубка та Суперкубка СРСР. «Дніпро» два рази пробивався у чвертьфінал Кубка Чемпіонів, змушений через «закритий» статус Дніпропетровська грати в Кривому Розі.

Розпад Радянського Союзу призвів також до появи п’ятнадцяти незалежних чемпіонатів нових держав, що утворилися на уламках імперії. Звісно, рівень цих першостей у самостійне десятиліття був наднизький. Першим чемпіоном держави в 1992 році стала сімферопольська «Таврія». «Дніпро» міг стали другим. За результатами сезону 1992/1993 він набрав однакову кількість очок з київським «Динамо». У радянському Чемпіонаті в такому разі грали «золотий матч», але в українському регламенті це не було передбачено. Тому футбольні органи вирішили орієнтуватися на додаткові показники. У результаті за кращою сумою забитих та пропущених протягом сезону голів чемпіонами України з футболу в 1993 році стали кияни. Це спричинило великий скандал у спортивній спільноті, особливо образилися вболівальники з Дніпропетровська, що, утім, ні до чого не призвело. Почалася епоха «Динамо», епоха Суркісів.

Дев’яності роки принесли мало радості дніпропетровським футбольним фанатам. Рідний клуб рідко показував гідні результати, мав постійні проблеми з фінансуванням, а в 1998-2000 роках два сезони поспіль взагалі був на межі вильоту з Вищої ліги.

Щоправда, у 1995 та 1997 роках «Дніпро» пробивався у фінал Кубка України, проте двічі програвав ці матчі. У 1997 ширилися чутки, що губернатор Дніпропетровщини Павло Лазаренко обіцяв гравцям по 10 тисяч доларів за перемогу. Дарма.

«Червона рута-1999»

Величезною подією стало проведення в місті «Червоної рути-99». У дев’яностих цей фестиваль разом із «Таврійськими іграми» в Новій Каховці був найпопулярніший у країні. При тому ЧР була мандрівною: що-два роки її проводили в новому місті.

Це був фестиваль української музики, організатори якого намагалися шукати імена майбутніх зірок нашої естради. Таким чином «Червона рута» відкрила для України «Братів Гадюкіних», «ВВ», «Скрябіна», Руслану, «Піккардійську терцію», Олександра Пономарьова, Наталку Могилевську, Ані Лорак, ВУЗВ, «Тартак», «Танок на майдані Конго» та багатьох інших виконавців.

У травні 1999 року «Червона рута» завітала до Дніпропетровська. Концерти відбувалися у літньому театрі парку Шевченка. Розрахований на кілька тисяч глядачів зал не зміг вмістити всіх охочих. Усередині театру були заповнені всі сидячі та стоячі місця, люди залізли на стіни, дахи технічних приміщень, окупували навколишні дерева. Тисячі людей дивилися концерт на великому екрані з вулиці.

Як хедлайнери «Червоної рути-99» виступили переможці фестивалю дворічної давності: «ТНМК» та «Тартак», але основна конкурсна програма була нудна. Ніхто з лауреатів тієї ЧР так і не став зіркою всеукраїнського масштабу. Серед фанатів побутує думка, що саме з 1999 року почався занепад «Червоної рути», проте в ті травневі дні ми про це не здогадувалися.

«Шао? Бао!» (гурт)

У дев’яностих у нас було два види музики. З одного боку, це якісний іноземний продукт різних стилів. Більшість людей, для яких після краху залізної завіси нарешті відкрився необмежений культурний простір, не мала особливих музичних уподобань та слухала все, що попадало під руку: рок, поп-музику і реп одночасно.

З іншого боку, в Україні з самого початку дев’яностих став формуватися власний музичний ринок, на якому з’являлися зірки різних величин. Їх генерували та розкручували телевізійні передачі, такі, як «Мелорама» на телеканалі «Інтер» і «Територія А» на «ICTV». Остання здобула шалену популярність.

Завдяки «Мелорамі» та «Території А» зіркою всеукраїнського масштабу став дніпропетровський гурт з чудернацькою назвою «Шао? Бао!» Він був заснований ще у 1990 році, а в 1995 прогримів на фестивалі «Червона рута» зі своїм головним хітом «Купила мама коника».

На жаль, на більше хітів гурт не спромігся, і тому його популярність швидко зійшла нанівець.

Шахтарський страйк

Дніпропетровськ ніколи не був шахтарським містом. Тому коли наприкінці травня — на початку червня 1998 року тисячі гірників розбили під стінами обласної державної адміністрації наметове містечко, усі були, так би мовити, здивовані.

То був масштабний страйк шахтарів Західного Донбасу, які працювали на підприємствах Павлограда, Тернівки та Першотравенська. Більшість із них вже понад рік не отримувала платні. Мешканці міста співчували вимушеним гостям: люди збирали по будинках їжу й напої і носили в наметове містечко. Перед страйкарями виступали дніпропетровські музиканти, поети і громадські діячі. Місцеві телеканали регулярно показували сюжети з площі перед ОДА, газети багато писали про зневірених гірників.

Простоявши два тижні у Дніпропетровську, шахтарі нічого не досягли — і пішли далі, на Київ. Там їхні представники зустрілися з Леонідом Кучмою та домоглися виплати зарплати.

Тогоріч у липні до подібних дій вдалися луганські гірники, яких уперше за історію незалежної України розігнали бійці «Беркуту» за допомогою спецзасобів (кийків і сльозогінного газу). У 1999 році луганські шахтарі знову вирушать колоною у Київ разом із жінками та дітьми.

«Panasonic»

Якщо поруч із мешканцем чи мешканкою Дніпропетровська в дев’яностих хтось згадав би назву бренда «Panasonic», незнайомець чи незнайомка автоматично відповів би «...він і в Африці „Panasonic“». Творці реклами одного з перших в місті магазинів електротоварів залучили до акторського складу кількох африканських студентів. За сюжетом вони десь на чорному континенті дуже сумують без телевізора, сідають на човен, довго гребуть і випливають на березі Дніпра, знаходять магазин і виходять із нього щасливі, тримаючи в руках коробку з телевізором.

— «Panasonic», він і в Африці «Panasonic»!— радісно вимовляють із добре помітним акцентом.

Післямова

Кінець Дніпропетровська

Звісно, це може здатися дуже дивним в книзі про дев’яності, але останній розділ у ній я присвячу подіям 2013-2014 років. Мені здається, що саме розповідь про них стане логічним завершенням тексту. Адже події тієї страшної зими і не менш тривожних весни та літа, по суті, стали закінченням дев’яностих років у Дніпропетровську.

Нагадаю, що початок революційних подій в Україні розпочався з оголошення головою Уряду Миколою Азаровим 21 листопада 2013 року про призупинення дій щодо підписання Угоди про асоціацію України з Європейським Союзом. Це стало холодним душем для українського суспільства, точніше, для тієї частини, яка підтримувала європейський вектор розвитку України, а це, судячи з соціологічних опитувань, стійка більшість.

У Києві вже ввечері після заяви Азарова почалася стихійна протестна акція, яка стала стартом Революції гідності, яку спочатку називали Євромайданом. У Дніпропетровську перші спроби зібратися на підтримку Асоціації з ЄС відбулися 22 листопада, проте на майданчик під пам’ятником Леніна прийшло менше десятка людей. Вони з розчаруванням подивилися один на одного та розійшлися.

Великі мітинги відбулися на вихідних. Наприклад, у неділю 24 листопада на Європейській площі зібралося кількасот людей, зокрема відомі міські діячі культури, громадські активісти, депутати. У натовпі панувала ейфорія. Здавалося, що влада, якою б антинародною вона не була, не зможе зігнорувати волю сотень тисяч громадян, які вийшли на площі своїх міст по всій Україні, зокрема в Донецьку та Криму.

За наступні кілька тижнів цей майданчик на Європейській площі стане центром Євромайдану в Дніпропетровську. На відміну від подій осені 2004 року, число присутніх було невелике — щовечора на акції збиралося кілька десятків чоловік, на вихідні — кілька сотень.

У цей час місцева влада намагалася всіляко протидіяти протестним настроям. Суд забороняв проводити в Дніпропетровську будь-які масові заходи, тітушки зі спортивних клубів нападали на наметове містечко протестувальників, регіонали залучали адміністративний ресурс, щоб збирати працівників бюджетної сфери на багатотисячні мітинги Антимайдану.

Початок 2014 року приніс загострення ситуації в Києві. Події в Дніпропетровську стали відлунням столичних. У другій половині січня, коли на Майдані вже було зафіксовано перші смерті, більшості українців стало зрозуміло, що владу Януковича та Партії регіонів скоро точно повалять. Питання в тому, скільки вона протягне і до скількох смертей ще призведе.

По всій країні, особливо в західних областях, повсталий народ почав захоплювати адміністративні будівлі та проголошувати недовіру контрольованим старою владою органам самоврядування.

У Дніпропетровську вся влада на всіх рівнях була зосереджена в Партії регіонів. При цьому на тлі подій у Києві протестні настрої все більше охоплювали громадськість. Якщо в перший місяць Євромайдану мало хто вірив у загальну перемогу й тому не збирався виходити на вулиці, у січні чотирнадцятого дедалі більше людей готові були хапати зброю та йти на Київ або принаймні на обласну адміністрацію.

Реальна спроба захопити Дніпропетровську ОДА відбулася 26 січня. Тоді на площі перед адміністративною будівлею зібралося близько п’яти тисяч людей, більшість із яких була готова до штурму. Проте виявилося, що всередині адміністрації другий день поспіль сидять тітушки, руками яких місцева влада вирішила боротися з протестантами. Озброєні травматичними пістолетами та кийками, вони стали розганяти активістів. Тітушки збиралися за спинами міліції, провокували людей, а потім лави правоохоронців розступалися, й озброєні бандити нападали на беззбройний натовп.

Тітушки валили окремих мітингарів на землю, щоб потім зграєю віддухопелити їх ногами, стріляли з травматів у людей, які вже розбігалися, поливали їх сльозогінним газом і били кийками. Міліції залишалося лише арештовувати активістів, які не могли чинити опору.

Частина мітингарів вирішила перегрупувати сили в кварталі від місця подій, біля входу на стадіон «Дніпро-Арена», проте там стояли автобуси з тітушками, які відкрили вогонь по людях. У результаті багато людей були заарештовані, десятки — поранені, а сотні — наглиталися газу У наступні дні люди намагалися обходити владний квартал Дніпропетровська боком та й взагалі не бувати зайвий раз у центрі, де гуляли тітушки з обласної адміністрації.

У лютому ситуація по всій країні стала ще гіршою. 18 числа почалися криваві події на Майдані. Хтось із мешканців Дніпропетровська в ті дні поїхав у Київ, а хтось намагався допомагати повсталим на місцях. Наприклад, десятки людей цілодобово блокували виїзди з бази Внутрішніх військ, чиїх службовців збиралися переправити в столицю розганяти повсталих.

Тоді в Дніпропетровську почалася дискусія. З одного боку, родичі бійців ВВ самі попросили людей не пустити їхніх дітей у Київ, побоюючись, що ті звідти не повернуться. З іншого, усі казали, що йдеться про чоловіків зі зброєю, які самі можуть висловити свою позицію і розв’язати проблему, не ховаючись за спинами матерів і беззбройних громадських активістів.

Сотні людей кілька днів їздили в селище Меліоративне, аби блокувати там залізницю і не пускати дніпропетровських десантників із 25-ї бригади в Київ. До речі, мешканцям самого Меліоративного це не сподобалося, і кілька десятків місцевих молодиків приходило розбиратися з гостями з обласного центру.

У розпал Революції гідності в різних містах України активісти почали валити пам’ятники радянським діячам. Цей процес уже тоді назвали «ленінопадом». Увечері 21 лютого дніпропетровські користувачі Фейсбуку кидали одне одному заклик Андрія Денисенка прийти на центральну площу, щоб нарешті позбутися комуністичного ідола.

Під пам’ятником у той день зібралося кілька тисяч чоловік. Це були як активісти, так і зайди, яким просто було цікаво подивитися на історичний момент. Спочатку постамент із Леніним охороняв десяток правоохоронців, але їхній командир прийняв рішення відвести підлеглих, які явно не могли нічого вдіяти, щоб завадити багатотисячному натовпу вчинити замислене.

Процес повалення Леніна тривав більше сімох годин. Натовп намагався скинути його мотузками вручну і автомобілями. Під північ хтось пригнав невеличкий підйомний кран, але водій відмовився брати участь у зносі. Біля торговельного центру «Україна» спробували зібратися противники повалення Ілліча, зокрема агресивні молодики, проте їх було зовсім небагато.

Врешті двоє активістів забралися на постамент із болгаркою, підпиляли ноги пам’ятнику, зачепили на нього зашморг, і десь на початку другої ночі Ленін впав. Величезну голову комуністичного лідера забрав собі історичний музей.

Через кілька годин того ж 22 лютого у Харкові відбувся зліт депутатів різних рівнів Південного Сходу України. Усі очікували, що це буде повторення з’їзду у Сєвєродонецьку 2004 року, коли регіонали проголосили створення автономної республіки. Утім цього разу представники Партії регіонів були повністю розгублені, ніхто не захотів брати на себе відповідальність. Навіть Янукович, який перед тим утік із Києва, побоявся особисто виступити перед своїми прихильниками. Стало зрозуміло, що Революція гідності перемогла.

Хоча на місцях цей факт ще не був помітний. Дніпропетровськ, наприклад, залишився фактично без влади, а правоохоронці зникли з вулиць міста. Лише одної іскри могло вистачити, щоб розпочався конфлікт. Відчуття чогось фатального тяжіло над містом.

Міська рада, яка до того довго мовчала, зненацька вирішила провести позачергову сесію ввечері 22 лютого. Проукраїнські активісти побоялися, що контрольовані регіоналами депутати приймуть якесь рішення про приєднання Дніпропетровська до новоствореного ПіСУАРу (так у 2004 році назвали проголошену у Сєвєродонецьку Південно-Східну Автономну Республіку). Кілька сотень людей зібралися під стінами міськвиконкому і закликали депутатів до відповідальності.

У цей вечір регіонали вже почали масово тікати з країни. Розгублені дніпропетровські можновладці під тиском громадськості підтримали позбавлення Верховною Радою Януковича статусу президента України, засудили сепаратизм, закликали мешканців міста до взаємного порозуміння, розпустили загони тітушок, які офіційно вважалися представниками добровольчої міської самооборони, а також перейменували площу Леніна на площу Героїв Майдану. Це була перемога революції в окремо взятому місті. Мер Іван Куліченко на очах у натовпу демонстративно написав заяву про вихід із лав Партії регіонів. Кілька депутатів покинуло однойменну фракцію в міській раді.

А потім був Крим. Приголомшені подіями на півострові, мешканці Дніпропетровська почали масово проявляти свої політичні симпатії. У тисячах вікон у місті з’явилися жовто-сині прапори. Усі намагалися якомога гучніше заявити про власну українськість, аби Путін навіть не думав роззявляти на нас пащу. Другого березня на площі перед обласною адміністрацією зібрався один з найчисленніших мітингів за всю історію міста. Здавалося, що туди прийшли всі, хто міг ходити. Коли всі заспівали Гімн України, у багатьох перехопило подих — так міцно це звучало. На «YouTube» збереглося відео, воно заворожує.

Багато людей вважають, що це призначений губернатором області Ігор Коломойський та його команда перетворили Дніпропетровськ на «місто-хвилеріз», на який у 2014 році налетіла та розбилася хвиля «Російської весни». Люди не знають, або банально забули, що на момент приходу Бєні в обласну адміністрацію будівля була зайнята проукраїнськими активістами. «Правий сектор» навіть виписав Коломойському перепустку в ОДА, про що він потім згадував в інтерв’ю.

Звісно, нова команда при керівництві області багато зробила для збереження Дніпропетровська, однак не без масової допомоги з боку проукраїнської спільноти міста.

Березень 2014 року був неспокійний. У місті регулярно збиралися численні мітинги під російськими та радянськими прапорами. Вони навіть піднімали триколор над мерією та громили народний меморіал героям Небесної сотні. Варто зазначити, що під час підняття прапора Росії на щоглі перед міськрадою вони вирішили не чіпати прапора України.

Сьомого квітня, коли відбулися захоплення проросійськими мітингарями обласних адміністрацій в Донецьку та Харкові, колишні беркутівці, які охороняли Дніпропетровську ОДА, одягнули на себе георгіївські стрічки. Здавалося, що місцеві симпатики Росії та Путіна також можуть у будь-який момент захопити владні будівлі, і правоохоронці будуть їм у цьому допомагати. Проте того не сталося. Нове керівництво області на той момент вже намагалося домовитися з усіма присутніми в регіоні силами, знайти компроміс і водночас допомагати у формуванні проукраїнським добровольчим військовим об’єднанням. Першим таким добробатом, який багато зробить у початковий період війни на Сході, став «Дніпро-1».

Звісно, навесні 2014-го ніхто не був впевнений, що кримські та донбаські події не перекинуться на весь Схід та Південь України. Весь регіон тоді мав шанс спалахнути, а це поставило би під загрозу саме існування України. Людей охопили страх і розгубленість. Ледь не щогодини з’являлися новини про чергове захоплене проросійськими силами місто на Донбасі. А це ж було зовсім близько.

Але як на самому Донбасі, так і в Дніпропетровську з’явилися небайдужі люди, які не побоялися взяти на себе відповідальність за долю країни в той час, коли центральна влада була найслабшою за всю історію незалежної України.

Дніпропетровщина стала базою для створення та підготовки добровольчих батальйонів, зокрема «Дніпро-1» і «Донбас», а також для «Правого сектора». Ця організація протягом 2014 року добре запам’яталася дніпропетровцям не тільки своєю участю у війні на Донбасі, але й боротьбою з такими кримінальними та нелегальними промислами, як наркоторгівля, браконьєрство тощо.

Коли почалися повноцінні бойові дії на Донбасі, Дніпропетровськ перетворився на одне з головних тилових і водночас прифронтових міст України. До адміністративного кордону з Донецькою областю від нас лише сто тридцять кілометрів, тому зрозуміло, чому величезна кількість поранених потрапляла саме до дніпропетровських лікарень.

Починаючи з травня 2014 року, протягом багатьох місяців цілодобове завивання сирен машин швидкої допомоги стало звичним звуковим фоном. Війна була зовсім поруч, на ній гинули та ставали інвалідами наші хлопці.

Обласна лікарня імені Мечникова, Військовий госпіталь та інші медичні заклади працювали з шаленим перевантаженням. Тамтешній персонал часто не мав можливості повертатися ввечері додому, адже в аеропорт один за одним сідали літаки та гелікоптери з пораненими. Люди жили на роботі по кілька днів, ночуючи там, де могли присісти та прилягти принаймні на кілька годин чи хвилин.

Сотні волонтерів так само працювали і вдень, і вночі, щоб забезпечити необхідним медиків та військових. Вони за кілька місяців привезли в лікарні більше обладнання, ніж це зробила держава за десять років. Небайдужі везли солдатам акумулятори, засоби зв’язку, їжу, одяг, медичні препарати, намети, спальники, паливо — усе, що їм було потрібно, і що не могла вчасно та якісно надати держава. Дніпропетровські волонтери також їздили на Донбас, щоб допомагати військовим та мирним мешканцям, які стали заручниками ситуації.

Я добре запам’ятав поїздку з другом-волонтером Сергієм Кочубеєм у селище Черкаське на північ від Дніпропетровська. Це був кінець серпня, коли російські війська вже зайшли в Україну, під час Іловайського котла. Ми приїхали туди, щоб привезти підготованим нашвидкуруч розвідникам бензиновий генератор для живлення систем зв’язку. Армія не могла забезпечити їх навіть цим необхідним обладнанням.

Це був теплий серпневий вечір, а на ранок хлопці мали вже їхати на Схід.

— Повертайтеся!

— Та куди ми дінемося! Повернемося, обіцяємо!

Десятки тисяч людей здавали волонтерам гроші. Коли банк крові запрошував донорів, завжди вишиковувалися величезні черги, людей було набагато більше, ніж потрібно.

Звісно, людьми керував страх. Мало хто хотів, щоб у Дніпропетровську повторилися події Криму та Донбасу. І всі розуміли, що краще годувати власну армію, ніж чужу, що краще зупинити біду на підступах до рідного міста, ніж потім розгрібати нерозв’язні проблеми вдома. З іншого боку, особливого драйву всім діям надавало відчуття великої спільної справи, яку потрібно робити тут і зараз, без зволікань.

У березні 2014 року у Дніпропетровську додалося населення — приїхало кілька сотень біженців із Криму. У травні у місто почали масово переїжджати мешканці Донбасу. Влітку їх було вже кілька десятків тисяч. Багато нових облич з’явилися на вулицях, а восени — нові діти у школах.

Це був страшний час, але він зближував нас, робив більш терпимими, турботливими, чесними та відповідальними.

Через сильну проукраїнську позицію та намір її обстоювати про Дніпропетровськ заговорили. Велике промислове місто, на яке до того рідко звертали увагу, опинилося на перших шпальтах газет та в новинах на телебаченні. Навіть іноземці знали, як звуть очільника Дніпропетровської області, та обговорювали останні події в нашому місті.

Сучасна історія Дніпропетровська стала яскравим прикладом тих змін, які відбувалися в самій Українській Державі, у свідомості окремих людей і народу в цілому. Ще нещодавно радянське місто показало, як можна по-справжньому любити Україну та віддавати їй всього себе. Якщо до того в українському суспільстві існували дискусії щодо ролі української та російської мов у свідомості громадян, то тепер вони майже повністю згасли. Дніпропетровський (переважно російськомовний) український патріотизм і націоналізм став новою суспільною моделлю, склавши альтернативу класичному львівському.

З’явилися навіть божевільні пропозиції перенести в Дніпропетровськ столицю України, бо це місто довело свою здатність об’єднати країну.

Період 2014-2016 років став кінцем для Дніпропетровська. Не як міста, а як радянського ментального та географічного утворення. Наприклад, після прийняття Закону «Про декомунізацію» топографія нашого міста змінилася до невпізнання. Змінили назви майже всі центральні вулиці. Так, Жовтнева площа стала Соборною, вулиця Комсомольська — Старокозацькою, академік Вернадський змінив чекіста Дзержинського, архітектор Дольнік — комісара Шаумяна, ректор університету Моссаковський — Клару Цеткін, а Січові стрільці — донецького революціонера Артема. Набережна Леніна перетворилася на Січеславську, отримавши назву на честь імені міста у 1918 році за гетьманату Скоропадського. З’явилися на мапі Дніпропетровська вулиці Романа Шухевича та Олександра Чернікова — дніпропетровського журналіста, кіборга, який загинув у січні 2015 у боях за донецький аеропорт.

Центральні проспекти Карла Маркса та Кірова отримали імена, відповідно, Дмитра Яворницького та Олександра Поля.

19 травня 2016 Верховна Рада України офіційно підвела риску під 90-річним періодом існування Дніпропетровська. Новим іменем міста стала та форма, яку люди вже кілька десятиліть і так використовували в побуті. Дніпропетровськ став Дніпром.

11 березня-8 червня 2016 року

Примітки

1

Дешевий магазин, низькі ціни в якому зумовлені великим потоком людей, малими операційними розходами та відносно невеличкою кількістю товарів.— Прим. авт.

Content

Максим Беспалов
Ліхіе дев’яності.
Кузня кадрів Дніпропетровськ

Вступ

Дніпропетровськ імперський, радянський і патріотичний

Базар

Деіндустріалізація та нова індустріалізація

Кузня кадрів

Люди: Ян Валєтов та Інна Беспалова

Трагедія на житловому масиві Тополя-1

Під годинником біля фонтана. Дніпропетровськ тусовочний

Хазяїн області

Люди: Віктор Борщенко та Оксана Балазанова

Результати десятиліття: успіхи та невдачі

Мала енциклопедія місцевих реалій. Глосарій

Післямова Кінець Дніпропетровська

Примітки