Улас Самчук

Юність Василя Шеремети

Від автора

Умови і час, серед яких появляється ця книжка, змушують мене сказати кілька слів до читача. Твір був написаний перед війною. Та сама подія була головною перешкодою його появи в друку своєчасно. Надолужуємо втрачене зараз. І хоча темою твір досить далекий від наставляння та вимог нашого пекучого сьогодні, однак поява його в друку обумовлюється певною закономірністю.

Я ставив, і зараз ставлю, собі досить, як на письменника, виразне завдання: хочу бути літописцем українського простору в добі, яку сам бачу, чую, переживаю. Для цього маю свою вироблену концепцію, свою ідеологічну підмурівку і виконую своє завдання з послідовною черговістю.

Мені хотілося б в художньому вислові передати головніші етапи нашої, багатої на драматичні моменти, доби. Нам судилось бачити, чути і переживати більше, ніж можна було сподіватися протягом одного життя людини. Ми були свідками подій виняткових... Виняткових не тільки для нашого часу, але й для часу писаної історії взагалі. Не зашкодить також бути свідомим, що в сумі причин, що зумовили повстання цих великанських подій, велике місце займає наявність такого простого факту, як поява на кону історичної сцени нас, українців. Нас, як окремої історично діючої духовости, та всього, що з цим поняттям пов’язується.

Ця книга порушує невелику частину проблеми нашого українського сектора. Це низка питань з середовища молоді перших років після першої світової війни одної з наших провінцій. Я хотів насвітлити їх такими, якими бачили їх мої очі і якими чула їх моя душа. Без особливих окрас, без спеціальних “виховних тенденцій”, без “за” і без “проти”.

Єдиною моєю тенденцією було — бачити все, навіть моїх незначних героїв з далекого провінціального містечка, співтворцями їх епохи. Я хотів показати людей, які пізніше творили зміст того, що ми недавно пережили, в їх первопочатку. Не змушую читача і критика “бути вдоволеним”. Мені імпонувало б більше “бути правдивим”.

Улас Самчук Оффенбах, 21 березня 1946 року

КНИГА ПЕРША

“НА ШКОЛИ”

По свіжій, чорній, тільки що розораній землі ступає людина. Це Федір Шеремета. Міцний, широкоплечий із сивастою підстриженою бородою та добре кроєним великим носом на худому, засмаглому обличчі. На ньому сіра від поту полотняна сорочка, виношений дірявий кашкет, обліплені землею, тяжкі чоботи. Повільно, ділово проходить він своїм полем, час від часу пробує тужавість землі та залишає за собою глибокі сліди.

Дещо далі від нього, уздовж межі сусіда Никанора, за плугом ступає юнак. Це Василь Шеремета, — середущий Федорів син. Сірі, кортові його штани до колін закачані, босі ноги мають барву землі, на шиї у нього завішені віжки, лівою рукою тримає чепігу, а правою вряди-годи помахує над утомленими кіньми довгим, хльостким батогом. Легкий західній вітер кошлає його густе каштанове волосся. Борозною за ним наввипередки, ніби на пружинах, стрибають галки та ворони.

Сонце, барви яєчного жовтка, непорушно стоїть на сіро-синьому тлі, над лісом, у тому місці, де над хвилястою лінією дерев, мов баня палацу, вивищується знана стара липа. Облита сонцем, листя її горить переливно і само випромінює тонке, ніжне, тріпотливе сяйво.

Погода поважна, згусла, суха... Одна з тих, що свідчить про передосінь, коли простори виповнює згущений суворий спокій, коли небо не дуже синє, але ствердле, мов добра, стара емаль, коли в повітрі вібрують запахи, які дає розрита на-свіжо земля, зрілий овоч, дим чисельних огнищ, випари городів, де долежують свій час жовтогарячі гарбузи, доцвітають айстри, гвоздики, жоржини.

Тут ось побіч, на легкому схилі над шляхом, стоїть хутір. Довга, сіра, пошита соломою дерев’яна клуня; причілком до неї повітка з брамою, кутом до повітки цегляний хлів, що переходить у хату. Щоб відрізнити від хліва, її підбілено вапном. Праворуч і ліворуч від дороги огорожа з колючого дроту та молодий грабовий висад. За ним ряди овочевих дерев — яблуні, груші, сливи, окремо вишні.

Старий Федір Шеремета стоїть серед свого поля — дивиться направо, дивиться наліво. Бачить те й інше, чує звуки села, і від цього на обличчю його помітний спокій, рівновага, вдоволення. Його рухи підтверджують це саме. Вони повільні, потрібні, розумні. Він бачить поле, хутір, сад... Це все його, ним створене, ним покликане до життя. Отой хутір побіч... Це вже не його, але і це діло його рук. Він належить його старшому синові Сидорові. Ще не так давно це було також його, але Бог благословив... Діти росли... Старший син одружився і відділився від нього. З Богом... Маєш, ось тут твоє і працюй, як і я, у поті чола, край цю святу землю і жий собі, як живуть всі чесні люди.

А другий його син, середущий, оцей, що ви його бачите... Це ще підліток... Він також оре поле, але... Ні. З цього господаря не буде. Федір післав його “на школи”... Може, Бог дасть, вийдуть з нього люди, і звільнить він трохи місця отут, на цій скибі. Міцний хлопець, круглий, мов огірок, викроєний по-батьківськи. Він ріс і виріс під звуки війни, що була ось тут під боком. Він пережив революцію у час, коли починає жити в тілі душа і коли вона бачить і чує більше, ніж коли інше...

Старий Шеремета вийшов на поле недаремно. Завтра рано син його відійде “на школи”, а сьогодні він ще ходить за плугом. Сонце ось-ось сідає, а треба було б йому якось підсапнути... Старий хотів би щось йому помогти, але не випадає якось отак вирвати з руки чепігу, коли ще треба разів із десяток обійти кругом. Але досить і того, що старий тут, що він бачить, як син оре, що він йому співчуває...

А шляхом проходять люди. Здалека вітаються, збивають куряву, їдуть навантажені вози. Ще ось трохи і прийдуть сусіди. Всі вони знають, що малий Шеремета відходить завтра “на училіща”. Ніяково отак не прийти і не поговорити напослідок... А так, знаєте, людина живе, як живе, як Бог вкаже, як там доведеться. З дня на день, а там і роки минають... Це все-таки не проста річ, що отой Федір вигадав. Заманулося йому післати сина і так зробив.

Старий Миколай Жив’юк, добрячий товариш і Федорів сусіда, “цього не дуже то похваляє”... Воно то, як-не-як, а куди там вже нам, мужикам. Бог сотворив людей так: ти є пан, родився паном і ним будь. А ти є знов мужик, родився мужиком для гною і будь вдоволений. Старий Миколай має гарні сірі в яблуках коні, а це куди більше варте, ніж витрачатися на хлопчиська, що відбивається від ґрунту та йде тинятися по світі, мов той блудний син, що і про нього піп у церкві читає. Ні, ні... Старий Миколай ніколи такого не похваляв і похваляти не буде.

Але все-таки цього вечора він приходить перший. Ще сонце не встигло сісти, як він вже простав з поля. — Дайбоздровля! — і подає свою тверду, куцопальку, мов прач, долонь, а потім крутить жовтими, як бурштин, пальцями цигарку з листа якоїсь священної книги і димить махоркою. Чого більше простій людині треба?.. Хвала Богові...

Розмовляють... Є про що. Про сівбу, про погоду, про врожай. Не нова це матерія, але вона ніколи не старіє. А коли вже стемніло, і Василь одводить на подвір’я коні, всі йдуть за ним. До них навинувсь ненароком Данило... Все більше розумів. Незабаром прийде й Никанор... Слово за слово... Про се і про те... Хтось там почув щось “з казет”. Всі заходять до хати, а останнім входить Василь. Він ще мусів обчистити начиння, занести коням на ніч, напоїти їх, підстелити свіжої соломи. А тепер він, як зовсім дорослий дядько, кожному тикає брудну руку і вітається “дайбоздровля”... І дядьки вже всі знають, що то тут сьогодні діється. Вони тут зовсім непрохані, але це не значить, що вони прийшли сюди тільки заважати. Ні. Вони прийшли щось сказати, щось послухати. Ось Василь при всіх скидає запітнілу сорочку. Мати наливає до ночовок теплої води і кладе кусень рябого мила. Іншим разом вона б того мила отак не поклала. Мило потрібне до білизни, а не на те, щоб вмиватися, але то вже сьогодні такий день. Василь недаремно вимиває не тільки носа і біля носа, а й голову, і спину, і під похвами, все то він вимилює так, ніби хоче лишити тут весь бруд і вийти у світ чистим. Залишаються тільки при ньому мозолі на руках, смага на обличчю... Але їх уже ніяким милом отак просто не змиєш...

Мати готує вечерю. Спідниця підтикана, рукави позакачувані, голі руки виглядають, як дві копистки. Такі вони гніді та сухі. З-під очіпка вибивається кілька пасм сивастого волосся. Але вона не має на все часу. Син завтра йде отуди десь, Господь знає куди, треба йому щось спартолити. Якогось там коржа з білої муки, якихось розбити пару яєць... Хай хоч раз поїсть того ліпшого. А то все чорний хліб, та чорний хліб... Та огірки, та цибуля, та іноді той шматок сала... Господи, Господи... Такі витрати, що страх один... Але що ж зробити? Раз треба, то треба...

Так, школа то велика річ. Миколай Жив’юк сам того не “похваляє”, але що тут скажеш? Все-таки то велика річ. Туди отак не підеш, як до корчми. Зайшов, сів і сидиш. Там треба знати, що й до чого. Чоловік мусить там фасон показати... І чобота вичистити, і носа, як слід, хустинкою витерти...

— От, приміром, коли я був на службі... Мій офіцер каже мені: у тєбя, Ніколай, рукі, как граблі... — І Миколай показує свої руки. — Що ж, кажу... Мужик родиться з такими руками, а піп з іншими. Кожний має свої руки... Хто до чого... Мені треба гній возити, то добрі мені й такі...

— Та ти, каже він, хоч вимий їх... Ні, нащо, кажу, мило тратити. Я краще за ті гроші пачку корішків закурю... А коли помру, то чорт тільки ногою тупне, як побачить такого. Навіть до пекла не приймуть...

— Но, но... Воно так і не так, — озивається Данило, і на цьому кінець. Більше він не сказав, що є так, а що не так. Миколай подивився на нього і каже далі: — У святій євангелії написано: у поті лиця твого будеш їсти хліб свій. Сам Бог так сказав. І я вам кажу: найсолодший той хліб, що їсться у поті лиця.

— Но, то звєсно, — буркнув байдуже Никанор.

— Звєсно, — підтакує Миколай. — Так... А чи всі це хочуть сповняти прикази Божі і закони, написані на небесах... Я ото їздив за більшовиків, і гагітатор мені каже: Богові!.. А що тобі, каже, Бог ковбаси чи чоботи дасть? А я йому кажу: я молюся не для пищі тілесної, а для духовної... Ага. Ти, значить, каже, не хочеш работать... А я йому показую свої руки. На, дивись, сучий пасинку!.. Хто не хоче работать, я чи ти... У тебе руки білі, а у мене чорні... Я Бога шаную і так роблю, як він сказав... Ми, каже, за трудовой народ! А я йому на те: за трудовой, щоб самим не трудитися. От, кажу, легше носити оту люшню, оту твою винтовку, ніж день махати косою... Я бачив, як тягали Виноградова, бо в нього були білі руки, а спрашується: чому не тягали того безбожника, що мав також білі руки? Виноградов усе-таки дохтор. Це знає всяк... А тамтой?..

— Та, то звєсно, — буркнув знов Никанор. Миколай дивиться по черзі на всіх. Він шукає співчуття на свої слова. Він дивиться також на Василя, як той сидить при миснику і спокійно вечеряє, ніби всі ті розмови не про нього. А хочеться Миколаєві знати думку того вченого хлопця. І Миколай переводить на інше.

— Н-ну, а що там по казетах? — питає він зниженим голосом. Василь не відповідає відразу. Треба й собі поважний тон втримати...

— Та, — каже він, не дивлячись на Миколая, — ніби мають бути вибори... До польського сейму...

— Е, — махнув рукою Миколай. — Не вірю я, щоб тая Польща вдержалась... — Не мала, як кажуть, баба клопоту, то купила порося... Той “за трудящий народ”, а той за “нетрудову буржуазію”... Еет! Все, щоб тільки людей обдурювати... Найліпше, коли був цар...

І Миколай перескакує на свого коника, як то було за царя. І все було. І люди добре жили. А тепер ось... А, що й казати. Дядько сердито спльовує. Никанор мовчить і тільки підбуркує — те, то се, в залежності від мови. Коли Миколай сердиться, що зробили революцію, Никанор ворушиться сюди-туди, мов морж, і кидає, дивлячись у землю.

— Та, що й говорить... Тьомний елемент! — це стосується до народу, що робив революцію. Василь інколи щось своє додає. Але він хоче вже дуже спати. Прокинувся вдосвіта, цілий день орав. Завтра знов раненько вставай. У хаті повно диму. Вже спеклися коржі, і добре було б, щоб ті філософи пішли уже собі. Але вони не йдуть. Вони не купують часу, і ніч для них не є щастя. Цигарка зникає за цигаркою. Слова, хоч скупі, але все-таки поволі вириваються і вириваються... Василь бере свій дерев’яний, пофарбований гнідою барвою, сундучок. Він складає туди свої пожитки, все, що має, — кілька фотографій своїх товаришів, невеличку зв’язочку листів. Кілька випадкових книжок, як “Востров Син”, чи брошура про демократію та соціяльний устрій. Старі зшитки його щоденників, історія Грушевського, другий томик Кобзаря, виданий у Петербурзі, кілька підручників: Малініна і Буреніна, Кісільова, Лєсгафта... І після цього Василь не зважає на дядьків, каже всім добраніч і виходить.

Прекрасна ніч. Передосіння, зоряна, з чітким виразом часу, насторожена і одночасно спокійна. На полях ще десь співають. Це знані обжинкові пісні, які так любить Василь. Вони прості, одноманітні, але у них почувається сива давнина. Здається, то співають предки... Василь спить ще у клуні, але він не йде, як звичайно, спати. Він наперед обходить подвір’я. От дивна річ. Нічого він тут не має, а все-таки не легко — отак взяв, та й відкинув. Завтра раненько він все те лишає і їде не так далеко. Лишень до повітового містечка, яких-небудь п’ятнадцять кілометрів. Але все-таки він лишає. Він тут виріс, і тут глибоко вросло його коріння. Ніч. Навколо розкидані хутори. Кожний з них врослий у твердь землі. Стежки й дороги втоптані своїми людьми. Там он межі батьківських піль, дерева, сад, що кожної осені приносить овоч...

Василеві треба йти спати. Ні, він ще не все зробив. Йде на город, у сад. Нічого тут цікавого. Звичайний город, звичайний сад. Висохле бадилля маку, розставлені коноплі, порозкидані між буряками та огірками гарбузи. Такий само звичайний і сад. Яблуні-ранети, яблуні-папірівки, сякі і такі, а на них овочі ростуть собі і доспівають... Василь у всьому щось знаходить для себе. Це таємниця його. Він того нікому не прозрадить, та й питати його ніхто не буде. Просто любить і все...

На заході, де зайшло сонце, стоїть барвиста заграва. Ядерні поодинокі зорі горять на темному небі. Дерева стоять непорушно і поважно, мов лицарі на варті. Тиша й не тиша. То там, то там порушує щось її. Людський голос, гавкіт собаки, посвист якоїсь пташки. А все те разом гарне і своє...

Василь вертається. Поволі йде до своєї клуні. Зі скрипом відчиняє великі тяжкі двері. Там міцний запах свіжого збіжжя, яке навозив сюди Василь. Напомацки находить своє лігво і лягає. Робиться тихо, тільки все ще інколи виривається з хати сміх дядьків або десь під стріхою заворушиться сонний горобчик.

Дядьки ще не розійшлися. Вони все сидять, бо для них час не міряється годинами. Сон для них — річ не купована, а коли зійдуться сусід з сусідом, то не можна ж отак на галай-балай, плюнув і пішов. Треба знати порядок, честь, що й до чого, треба сказати всі слова, треба поділитися кожною думкою, висловити ще й ще те, що було і поміркувати над тим, що прийде. Це не так просто..! Ні, ні... Це життя, сільське життя, мужицьке...

А Василь вже лежить горілиць на соломі і дивиться в темряву. Думає. Про що? О, є про що. Про батька, що залишиться без помічника, про меншого брата, про те, що чекає його там, про школу, директора, про учительку французької мови, з якою мав окремі розмови, про те, чи вдасться скласти іспит з латини, про товаришів і про безліч, безліч таких ось справ, які не дають можливості відірватися від землі та земного, щось забутися.

Надворі ніч, темрява, зорі, тиша. Василь іноді вслухається, ніби бажає почути новий звук, ноту довкілля... Нічого немає. Село є село, і всі його звуки завжди ті і завжди незмінні, і немає ні кінця, ні початку...

* * *

Такого ранку Василь не забуде. Він увійшов до нього і там десь в його душі застиг з усім, що мав. З барвами, тонами, цілим настроєм. Щось змінилося. Були ж роки і до цього часу. Так само їхалось до школи, але цей рік має нове. Василь вже думає. У ньому є щось дуже живе і до безмежности вражливе. Недаремно через його уяву пройшли постаті Достоєвського, Дікенса, Гоголя, ті випадкові гості, яких він зустрів і впустив до себе.

Прокидається і встає одразу. Сонце проривається крізь щілини клуні. Чути гомін курей і худоби. Чути “отченаш”, що його проказує вголос мати. Вона ходить, щось робить і при тому молиться. Перед пороговим каменем стоїть високо вимощений пшеничною соломою віз. Батько виносить і дбайливо кладе мішки, мішечки... Там борошно, там крупи, там сало. Одягу зайвого не має. Малий клуночок з доморобною білизною і це все. “Сундучок” його гордо і невигідно лежить на соломі і тільки невеличка чорна його колодочка вказує, що там зберігаються скарби. Ключик від того символа висить, прив’язаний до паска Василевих штанів.

Мати вже зварила юшку з курки... Коли вона встала? Ну, як заспівали другі півні, то й встала... Треба розпалити, зварити, приготувати. Оглядатись немає на кого. Заманулось ото батькові посилати отого шмаркача до “училіщів”... Святий Бог знає, що то з нього вийде... Але тепер вже не порадиш... Хай вже їде, хай вчиться... Господоньку, мати Пречиста — і що він там вчить, і на що воно кому потрібне...

Василь снідає. Вже прибраний, мов на параду... Вже не той Василь, що його кожний день бачать. Здається, що він вибрався до церкви чи щось... Вже він і шию вимив, і волосся намочив, і чесав його довго на всі боки, і з-під нігтів бруд виколупав, і довго на долоні з мозолями дивився... їх не відмиєш, вони вросли глибоко, ніби хтось понакапував туди воску.

Чоботи також ваксував і виглянсовував щіткою. Френча свого вирівнював, як тільки міг, шкода, що мати не має праски, щоб трохи його випрасувати. Одразу інакше виглядав би... Але вистачить і так...

Снідав не довго. Мати одразу накинулась:

— Ото мені їдець... Бач, вже запанів... їж! — Не було в цих словах ніжности. Мати цього не знає. Зате в очах її повно турботи, повно жалю. Дивиться вона на сина не з одного боку. Бачить вона все: те, що зовні, і те, чого звичайне око не бачить: — Іж, кажу тобі! Хто то тебе там нагодує. Там поклала трохи коржів... Буде до чаю... Ах, ті мені чаї! Нудно мені від них. Чаями ситий не будеш...

Молока пляшку вложила також, але хіба то на довго вистачить... Як дозволить робота, то на другий тиждень старий знову щось привезе... А ти там не дуже роздавайся!..

Василь не відповідав. Встав і перехрестився на образи. У матері робляться очі вогкими. Якось так дивно... Вона знає, що син не їде за море... Знає також, що він мусить їхати, але... Ах! Що тут поможуть слова. На дворі вже тупають і пирхають коні. Вже і менший брат устав, і сестричка бігає по лавах, і батько вже цвьогнув кілька разів батогом.

— Будьте здорові, мамо! — несподівано вирвалось у нього, похапцем поцілував матері руку і вийшов. Немає часу зволікати. Батько сів на віз, Василь умостився біля батька, коні рушили, колеса покотились... Мати стоїть на порожньому камені і хрестить їх на дорогу. З її очей виразно виступають сльозини і котяться по зморщених щоках десь на груди чи на камінь... Гарячі, від самого серця, єдині материні сльози!

Батько і син їдуть. Сонце зійшло і піднялося. За возом зводиться курява. Коні біжать весело, їх голови підняті, вуха нагострені. Зустрічають сусідів. — Дай — бо — здоровія! — Коні зупиняються. — Та що? їдете вже! — Та їдемо! — Значиться до школи? — довго немає часу розмовляти. Вьйо! За селом батько і син їдуть мовчки. Лиш іноді батько покаже батогом на те чи інше поле, чи якийсь хутір. — Дивись. Вже і зябля поорана. Або: — І чому він не позвозить ті копи. Думки його все біля того самого вертяться. За дві години під’їжджають до міста. Починають зустрічати інші підводи. Дорога брукована круглим камінням, колеса грюкотять, що й голосу не чути, воза мало не розтрясе. Місто лежить у долині. Спочатку видно лиш приміське село, гору з руїнами замку та кілька білих будиночків, розкиданих на схилах гір. Поволі, все більше, виринає місто. Виходять жидівки, хриплими голосами питають, чи є щось на продаж, сухими кістлявими руками чіпляються за люшні.

— Одчепись, як не хоч дістати! — поважно вигукує старий Федір і байдуже їде далі.

Ось великий колодязь, ось поверховий будинок і напис “Споживчий склеп”. Вузенькі, нерівні хідники, по них пішоходи. Всі написи польські. Інколи зустрічаються військові з орликами на чотирикутніх шапках... Містечко повільне, півсонне, далеке від світу, але Василеві видається, що це середина всього, що тільки є на землі. Він ще не був ніде далі. Він знає, що є десь великі міста, але все те тільки в географії Вуліха чи на поштових листівках.

Справжнє лиш те, що бачать очі. Це є також шматочок міста, і тим часом хай вистачає.

Біля костелу проти ресторану з написом “Уділ” Федір повертає вліво. Ще пару хвилин, і вони на місці.

Невеличкий будиночок на вулиці Костельній. Тут буде мешкати Василь Шеремета. Мешкання вже замовлене, господиня їх чекає. Вхід до кімнати через шкляний ґанок та вузенький коридорчик. У кімнаті чисто... Всі меблі прості, тверді, але чисті, поліровані. Посередині хати великий ясеновий стіл, над столом висяча брондзова нафтова лямпа, кругом стола чотири стільці, праворуч комод з гіпсовими фігурками Толстого і ще якогось добродія в англійському капелюсі. Над комодом велике люстро в позолочених рябцях. Біля передньої стіни тверда канапа, збоку біля входу розкладне ліжко...

Старий Федір не часто заходить до тієї хати. Йому тут трохи ніяково. Трохи воно тут затісно та й зачисто. Його чоботи не для таких помостів. Він краще вже постоїть біля воза, або піде десь на місто та розглянеться що тут по чому... Для нього самі турботи. Треба грошей, треба муки, треба сала. Вчитися то вчитися, але на цьому не кінець. За все треба платити. Тут тобі шклянки води ніхто не дасть задурно. Старий підкладає коням та йде на вулицю, на ринок, до свого жидка Фройка, до всіх, хто з ним має якісь торговельні справи, яким Федір возить пашню чи худобу на продаж. Фройкові він сказав: — Ага... Оце привіз до школи свого малого... Часом йому пару марок бракне... То ви вже його, Фройку, того... Ну, дайте йому... Я приїду, то верну... Тільки не дуже щедро...

Фройко, розуміється, обіцяв все зробити...

— Добре, добре! Не бійтесь, дядьку Федоре! А чого він там буде вчитися?

— Чого буде? — не одразу відповів Федор... — Та всього потроху...

Коли Федір вернувся, Василь вже не був сам. Приїхав його приятель Євген Лискевич. З ним приїхала його сестра Тетяна. Євген — син священика. Господиня почала швидше звиватися, принесла обід, запропонувала чаю. Василь швидко міняється. Чується щось зовсім інше, ніж було дома, з мамою, з татом. Мабуть, це таки є те місто, те зовсім інше. Не дурно старий Федір відмовляється заходити до хати, відмовляється від обіду і від чаю. Нащо йому все те? Він чує себе тут зайвим. От хіба вже син... Хай він там між тими людьми дає собі якось раду, а я вже старий для того, щоб путати себе, щоб привчатися до чогось нового...

Федір зібрався і поїхав. На прощання Василь поцілував велику шорстку і брудну батькову руку. Якось хотілося б щось батькові сказати. Якесь тепле добре слово, щось приємне. Ні. Батько нічого такого не потребує. Сів на воза — вьйо, коні рушили, віз покотився, батькова спина по часі зникла. Василь стоїть хвилинку... Чи не побігти йому за батьком? А хто буде орати, скородити, водити на пашу коні, заносити їм на ніч? Батько. Все той батько, все той старий, перемучений. Він тут, у місті, панича вдає, а звідки то візьмуться гроші, борошно, крупи, сало, книжки...

— Васька! — крикнув на нього Євген.

Василь швидко повертається і біжить... Біжить до ґанку, на сходи. Вітер розвіває його густе каштанове волосся. Ще хвилинка і він у кімнаті. Тетяна також збирається від’їжджати, і Євген тільки того і чекає. Нарешті він буде вільний, нарешті позбавиться тієї опіки старших... Батька, матері, сестер чи братів... Євген має інші думки, інші наміри, і Василь також переймається ними, бо вони більш відповідають його вікові. Батько забувається... Ні. Не забувається, але відходить убік, у тінь. Євген показує пуделочко цигарок “Небо”, і ось тільки зникне сестра, як вони вже без найменших перешкод можуть собі порядно закурити...

— Ну, хлопці!... Я їду... Женю! Кажу тобі: не будеш учитися

— зробимо, як з Валентином. На другому тижні приїде “папа”...

— проговорила Тетяна. Валентин — це старший Євгенів брат. За неуспіхи у школі його лишили “на другий рік”... Тепер вони в одній клясі, хоча мешкають не разом.

— А ти, Танько, не турбуйся. Я вже учень шостої кляси... Мені потрібні не поради, а гроші... — примруживши ліве око, сказав Євген.

— Фіґу тобі, не гроші! Щоб не вчився, щоб лазив по театрах, щоб бігав за дівчатками... Знаємо ми вас таких... Ну, будь здоров!

— закінчила Тетяна, забрала кілька клумочків з покупками, підставила Євгенові для поцілунку рожеву свіжу щоку і вийшла...

Ще за хвилину Тетяна від’їхала. Слава! Євген кидається до Василя.

— Насамперед закуримо! Василю? Куриш?

— Ще не пробував, але давай!

Євген гордо вийняв зеленаву коробочку, не менш гордо відкрив, дістав цигарку, постукав нею об прикривку, хвацько засунув її в зуби... Подав цигарки Василеві...

— Тягни!

Закурили. Що ж далі? Нічого довго розважати. Євген має гроші. Василь має також гроші. Перед ними ще кільканадцять годин цілковитої свободи. Сонце світить, мов улітку. Місто дрімає. Теплота, спокій, ситість. По мурах і тумбах плякати. Вони говорять про всяку всячину, а також і про те, що в саду “Тіволі” цього самого вечора колишні артисти Александрівського Петроградського театру дають оперету “Роза Стамбула”. Грає Горев, Полінова... Чого ще треба більше? Немає часу розважати... Котра година? Шість. Початок о восьмій. Ще безліч часу і непогано було б, заломивши кашкети, махнути сюди й туди по Широкій з цигарками в зубах. Напевно, когось побачать і, напевно, хтось побачить їх. Василь тягнеться, як тільки може. Він весь засмаглий, його блюза не зовсім свіжа, його штани-галіфе не бачили праски. Зате він старанно зачесався, старанно вичистив все, що тільки можна було вичистити. Євген виглядає, “як панич”, і йому це все не завдає жодних труднощів.

Виструнчені, підтягнуті з усіх боків, хлопці виходять. Дивне почуття. Ціле літо вони провели на селі. Зараз вони тут, і видається, що їх тільки й чекали, що одна їх поява на вулиці зацікавить ціле містечко, що всі панночки тільки й є на те, щоб ними цікавитись, що всі, хто повз них проходить, посміхаються, вітають їх... Якесь захоплення всім, що тільки бачать очі. Вони йдуть вільно, легко... Нічого тяжкого на думці. Ще недавно Василь журився за батьками, за домою, за латинський іспит. Зараз усе щезло й розвіялось. Ось вони зупинились перед шевською майстернею “Золотий Чобіт”. Там виставлено кілька елегантських чобіт з блискучими острогами. Приємно і собі мати б такі чобітки. Дарма. Ті чоботи не на їхню кишеню, але то нічого. Вони вдають, що кожної хвилини ті чоботи можуть належати їм. Пішли далі, зайшли до крамнички з південними овочами Квасюка та з’їли по шматку кавуна. Продавачка рожевощока, товстенька, приємно до них посміхалася.

— Невідомо, хто з них рожевіший... Панночка чи оте яблучко?.. — промовив Василь. Панночка соромливо посміхнулася...

— Дивись, дивись, як паленіє, — докинув Євген і по хвильці додав. — Куди ходите на вечірню? До собору чи до монастиря?

— А вам навіщо? — кокетуючи, сказала дівчина.

— Він хоче знати, чи ви побожні, — кинув оком на дівчину Василь.

— Певно, що побожна, — відповіла, сміючись, дівчина.

— Може б ми вам колись допомогли, — сказав Василь.

— Що?

— Ну... Молитись...

Дівчина засміялась. — Ні, ні, ні!... То я вже сама.

Поговорили. Скінчено. Євген платить.

— Ні, ні, Василю!.. Ти вже іншим разом...

— Добре.

Євген все платить. Виймає гроші і кидає їх, мов міліонер.

— Ще, може, по шкляночці води з малиновим соком?

— Ні. Іншим разом, як ще до вас заглянемо... На вечірні...

— Добре... Ха-ха-ха!..

Вийшли. Пішли далі і все далі. Ще кілька разів зупинилися перед вітринами. Ось крамниця годинників. Направду отой “до-ксик” цікаво було б набути. Прекрасний годинничок.

— Дивись, дивись!.. Ось пішли ті ліцеїсти у синьому...

Це ті самі, що їх вони минулого року помітили. Дві сестри з довгими косами, з великими синіми очима, у темно-синьому одязі... Свіжі, приємні, дещо заповажні панночки. Цікаво б з ними познайомитись. Хлопці йдуть за ними у напрямку Василіанського монастиря. Дівчата звертають на Директорську і скоро зникають. Хлопці йдуть далі... їх очі полюють на всі боки. Інколи трапляються знайомі, і Євген віддає їм “честь” по-військовому. До вечора вони вже обидва запаслися квитками перших рядів на оперету в “Тіволі”. Рівно о сьомій заграла в “Тіволі” оркестра. Це знані “Дунайські хвилі”, що розмашно лунають над містом долиною. Ще не зникло соняшне світло, а вже загоряються на стовпах електричні жарівки. Гурти молоді, легко одягнуті хлопці та дівчата, голосно розмовляючи, ідуть чисто заметеними хідниками по Костельній у напрямку “Тіволі”. Закриваються крамнички, вертаються з порожніми кошиками риночні сидухи, повільна прохолода спускається ледве помітним покривалом над горами, над ярами та гаями, над передмістям Туніки, над ліцеальним парком. А “Дунайські хвилі” не змовкають ані на хвилину. Під їх звуки так легко йдеться, так хочеться закрутитися у швидкому вальсі, так приємно було б обняти ті молоденькі липки, насаджені вздовж нового бетонового хідника, що двома доріжками провадить на гору, де зелені кущі грабини творять подобу парку. Огороджений дерев’яним парканом простір весь виповнений дерев’яними лавицями. Спереду висока сцена, збита з дощок. Це й є відкритий театр “Тіволі”. Скільки разів відвідували його хлопці. Бачили тут ковбойські фільми, народні танці Авраменка, виступи хору, російських рецитаторів.

І ось вони знов тут. Публіка займає місця. Он спереду знані тузи містечка — жінка директора банку пані Амалія, її брат Юрій, її найновіший приятель, торговець сукном Братунь, її знайомий вахмістер уланів дванадцятого полку, її сусід Дибенко, студент

Краківського університету і багато інших. Всі вони між собою, всі свої... Вітаються, цілують паням руки, швидко говорять, палять цигарки, сміються. Ось вона, та міська атмосфера, та безжурна легкість, коли не треба ходити від рання до смеркання по ріллі, не треба годувати худобу, виносити гній... Василь також тут. Так. Він сидить майже в перших рядах разом з Євгеном, недалеко від пані Амалії, з котрою, до речі, Євген знайомий, тільки соромиться підійти, щоб привітатися. Там є також знана панна Галя, до котрої майже цілий рік таємничо зітхав Євген і котра водила його за ніс, одчайдушно з ним кокетувала і аж коли довела хлопця до білої пропасниці, одного вечора у присутності сестри Тетяни заявила:

— Женя! Які у вас очі... Соромтесь... Ви єщьо мальчішка!..

Фу! Як це було прикро і неприємно. Тепер Євген все те добре

пам’ятає. Він вже обходить ту кучеряву панну сотими дорогами і краще згине, ніж покаже своє правдиве почуття. Зрештою, за останнє літо Євген все те забув... І дяка Богу! Василь знов дивиться на лямпочки електрики і згадує дім... Батька, матір, худобу і все, все, до чого призвичаївся... Але ось пролунав третій дзвінок, і чоколядової барви завіса широко відкрилася...

Все навкруги стихло, унерухомилось. Заграла оркестра, виступили на сцену строкато одягнені люди, заспівали, затанцювали, замиготіли голі жіночі ноги, і всі думки знов змішалися і знов відлетіли у неіснуючі простори...

Ну, ось... Перший день минув. Завтра ще неділя, а післязавтра “початок”. У неділю Василь та Євген встають пізно. Є досить часу. Василь звик вставати рано, тому прокинувся о шостій і довго лежав навзнак, вдивляючись у стелю, у висячу брондзову лямпу, у літографію на протилежній стіні, що зображувала якийсь ліс з дикими вепрями.

Близько восьмої прокинувся Євген. Господиня внесла чай.

— Но, но... Досить вже валятися. Треба йти до церкви.

Хлопці зриваються. Волосся розпатлане, штани злітають.

Хочеться розім’ятись. Євген підбігає до Василя, хапає його під пахви. Василь тісно обіймає Євгена, і починається... За хвилину все пішло ходором. Стільці, ковдри на ліжку, черевики... Босі ноги тупотять, лямпа хитається, фігурка Толстого на комоді труситься.

— А ви що? З ума зійшли? — виглядає з дверей господиня, але, побачивши хлопців без штанів, зникає. Василь і Євген якось розірвалися. Попідтягали штани, почали митися, одягатися, чесатися. Євген затягнув фальшивим голосом “Гей чого, хлопці”. Василь йому підтягнув.

— Знаєш що? — заговорив Євген, старанно витираючись мокрим вишиваним рушником. — Треба нам добре випити. Знайдемо Хмелюка...

Вип’ємо. Ось тільки зійдемось... Гнатюки вже, здається, приїхали.

Сіли за стіл і почали “оплітати” білі коржі з салом, запиваючи все чаєм. Потім закурили. Василь відмовлявся, але Євген підбадьорив і пішло. Василеві не смакувала цигарка. Гірко, нуднувато, але головне дим. Він тримав її делікатно двома пальцями правої руки, тягнув у рот дим і, не затягаючись, швидко тонким струмочком видував його назовні.

— Куди підемо? — запитав Євген.

— Пропоную гори, — сказав Василь. Василь дивиться на Євгена. Такий вже він викапаний гімназист шостої кляси. Якраз такий, яких описують у романах. Василь посміхається зі своєї думки.

— Якого дідька смієшся? — швидко питає Євген.

— А не можна?

— Смійся... Я ось покажу палець.

Василь вже регочеться. Чого він регочеться — сам не знає. Забагато у нього веселости. Євген хапає бльокнот, і жбурляє ним у Василя. Обидва зриваються на ноги, накладають кашкети і з грюкотом виходять...

Гори Крем’янця не Альпи і не Гімалаї, але все-таки вони гори. Найвища з них Бона — чотириста метрів. І не такі вже вони негарні. Скорше, навпаки. Це глибока долина, куди якогось там року Божого влізло місто Крем’янець і залишилося там до цього дня. Бона скидається на забутий шолом. На ній сірі старечі замкові мури, які ніби колись мав руйнувати Максим Кривоніс. Зліва гора Хрестова, а там дві Дівочих... А між ними круті яруги і зарви, і все то втикане то косатими березами, то молодими сосонками, ясеном, кленом та різною рослинністю, яка старанно зеленіє, цвіте, барвіє на всі тони... Інколи голий білий пісок чи вистрочений камінь, а все разом повінь краєвидів, що не знаєш куди дивитися — вправо, вліво, взад чи вперед.

Хлопці вибирають Бону. Сонце саме піднялось отам десь за Туніками і ллє безліч спокійного передосіннього світла. Засапані, спітнілі хлопці видряпуються найстрімкішим схилом просто під мури замку. Місто вже давно під ними. Дрібне, мале, розкидане, ніби на малюнку. Над ним дві комашки, що завзято вимахують руками і щосили репетують.

— Подивись, подивись — Почаїв? — вигукує Василь. Справді. На самому обрію, на горі, ген там за південь видніють кілька веж. Здається, можна зірватися і полетіти... Хлопці втуплюють туди зір. Дме полудневий вітер і патлає їх волосся. Небо, сонце, барви рідної землі, старі замкові мури, історія... Ех, як чудово бути такими якраз — здоровими й молодими, щоб царювати думками над містами, селами, над барвними стріхами хат, над садами міщан, над квітниками, дивитися і бачити, як повільно міняється все, як вкриваються осінньою бронзовістю дерева, як линяє на сіро небо!.. З долини від монастиря та собору лунають дзвони — знані, свої, рідні звуки, ті самі, що лунали тут від століть, а, можливо, і тисячоліть...

По кількох годинах шумливого перебування на горі, захоплені і щасливі біжать униз. їх жене туди голод. Чудовий, здоровий голод, після котрого можна накинутись на все і безконечно, дико пожирати.

Вриваються додому. Перший раз побачили вони Маню. Хто вона? Це наймолодша, струнка, мов тичина, і полохлива, мов лань, дочка господині. їй шістнадцять років... Вона має довге русяве волосся і сині глибокі очі. Від неї віє дикістю і кришталевою недоторканістю. Василь та Євген несподівано застали її в коридорі, а до всього не одягненою, як слід. Як вона перелякалася, як швидко зникла за дверима кухні, як викрикнула. Хлопці увірвалися до кімнати, Євген схопив Василя за лікті:

— Слухай! Ми мусимо колись її піймати... Обов’язково!

— Але вона може зо страху зомліти.

— Хай! Все одно...

Входить господиня, застеляє стола, розставляє посуд. Вона сьогодні в доброму настрою.

— Були у церкві? — питає вона.

— Так, — без найменшого вагання відповідає Євген.

— А гарно тепер правлять... Єпископ... Боже, Боже... Як гарно тепер правлять... Хор такий! Старий Крамарчук так уже їх вимуштрував...

Хлопці по-дикунськи зловживають розумуванням старої, їх очі жадібно стежать за тим, що парує у мисках. Це борщ. Добрий, український, червоний борщ з кусником свинини і ложкою сметани. Накидаються на нього, і варто щось подібне бачити... Запихаються, мов голодні вовки. Після так само беруться до гречаної каші зі шкварками. Смакує. Все смакує. Не треба, борони Боже, двічі казати, щоб їли. При цьому йде жвава виміна думок про Маню, про тих ліцеїсток, що їх учора бачили на вулиці, про дівчину з овочевої крамнички. Що їм, тим лобурям на думці більше? Євген вічно захоплюється, вічно закохується, але ніколи не має тут успіху. Він соромливий не менш від Мані. Багато слів, багато вигуків, багато червоної на щоках барви, але варто зіткнутися з будь-якою дівчиною, як вся його відвага зникала, мов тінь. Спускав очі додолу і мовчав, мов води в рот набрав.

І ось вони “готові”. Євген поважно витягає своє “Небо” і ще поважніше затягається димом. Він вже курить насправжки. Входить господиня.

— Ви, паничу, курите, як димар. Всі мої занавіски пожовкнуть.

— То будуть жовті, — байдуже кидає Євген. Після цього Євген лягає на своїй твердій канапі. — Ходи, Василю, помріємо...

Але замість того Василь перевертається на своїй складаній постелі і почуває себе чудесно. Це дещо розчаровує Євгена. Він лежить горілиць і намагається пускати кільцями дим. Господиня збирає посуд та скатертину і виходить. Євген довго не лежить. Він зривається і підсідає до Василя.

— Слухай! Як ти думаєш, чи Маня пішла б з нами до кіна?

— А ти б пішов з нею? — відповідає Василь.

— Ні. Я сам ні. Ми обидва... З нею.

— А ти б її спитав...

— Василю... Піди ти... Ну, піди... Слухай! Піди. Я плачу всім білети.

— Я, —каже байдуже Василь... — Мені що. Піду ось і спитаю, — і Василь починає вставати.

— Чекай. Що ж ти їй скажеш? Як? Ти скажеш: панно Маню. Дозвольте запросити вас до кіна. Так? Ну, кажи... Я хочу знати. Що, власне, ти їй скажеш?

— Я прийду і скажу, — каже, зриваючись, Василь, — Євген просить вас сьогодні до кіна.

— Ні, Василю. Не жартуй. До чого тут жарти. Я цілком поважно. Вона гарна дівчина. Що скажеш, не гарна? У неї гарні коси, очі, стан... Ех, так би і обняв її за той стан, уух!

Говорили довго. Ні Василь, ні Євген не виконали свого наміру. Ніхто з них не пішов до Мані і ніхто не запросив її до кіна. Надворі рипнула фіртка.

— Дивись! — викрикнув Василь. — Маня!

Євген зірвався, мов ошпарений, підбіг до вікна і несподівано застукав у шибу. Маня, що саме зачиняла фіртку, глянула на вікно, метнулась, що аж її коротенька спідничка замаяла, і вмить зникла. По короткому часі хлопці також зібралися і вийшли до міста... На Широку...

ШКОЛА

Першого вересня. Вівторок. Сім годин. За стіною, де сплять господар і господиня, старий годинник вибив ті сім годин, і нічого тобі, Євгене, вже не поможе. Він сам це знає. Встають обидва, вдягаються уважніше, старанно чистять взуття, старанно причісують неслухняні густі патли. Чверть на вісьму, і господиня вносить чай.

— Добре “утро”, — вітається вона. — Ну, ну!.. Скінчилася гулянка. А чому так пізно вчора прийшли? Ой, скажу вашому “папі”. — Останні слова, видно, спрямовані до Євгена, бо Василевого батька ніхто “папою” не кличе.

— Були в кіно, — відповідає, як звичайно, без церемонії Євген.

— В кіно, в кіно... Тільки гроші витрачаєте. Нічого путнього там не побачите.

— Бачили ковбоїв, — сміється Євген.

Господиня не розуміє, що то таке, і замовкає. Хлопці швидко п’ють чай, швидко їдять, Євген швидко закурює, Василь відмовляється від цигарки, і обидва виходять. На сьогодні ще без книжок. Ще немає розкладу лекцій. Василь учора з намагою склав свою латиню і чується зовсім добре. Йдуть попід ліцеяльними мурами вузеньким, вичовганим хідником і видається, що летять на крилах. Школа все-таки цікава річ. Особливо, коли починається рік, коли ще не докучили її лавиці, її мури. По всіх вулицях гамірні гурти молоді. Всі вони поспішають до якоїсь школи. Ті он, менші, до вищепочаткової. Ті, в зелених кашкетах з відзнаками Меркурія, до комерційної. Панночки у чорних фартушках з чорними бантами у косах це “росіянки з Алєксіної”. Ті старші, цибаті, це семінаристи духовної семінарії. Біля брам ліцею гурти польських ліцеїстів та ліцеїсток у гнідих оксамитових рогатівках. Цілі зграї малої дітвори з початкових шкіл з малими ранчиками, течками, кошичками, перегукуючись, вимиті і вичищені йдуть до своїх шкіл.

Учнів української гімназії не тяжко пізнати. Це переважно селюки... Міцні, присадкуваті, смагляві, трохи незграбні парубчаки, переважно в чоботах, дешевих кортових штанях, коротких вилинялих френчиках і таких саме кепках. Лиш іноді хтось з них має приглаженіший вигляд, носить “формену” темно-синю з білими обвідками шапочку колишніх російських гімназій. Мова їх відповідає їхній зовнішності. Вона проста, вузлувата. Її модуляція невибаглива, її зміст не складний. Вони недавно покинули село з усім тим, що має в собі земля, проста, чорна праця, старі немудрі звичаї предків багатьох поколінь. Хто і як усіх їх сюди стягнув? Скільки їх таких? Цілі гурти, цілі зграї, і всі вони йдуть цього приємного сонячного ранку до гімназії на вулиці Гірній.

Який це дійсно вибагливий ранок. Проміння сонця так своєрідно і вишукано обливає кожну живу і неживу річ, кожне місце на землі. І обчовганий старий камінь, і небарвлений дерев’яний паркан з намальованими крейдою індіянами, і оброслий мохом примурок ліцеяльного муру, — все те по-своєму випромінює з себе привітну, радісну, теплу свіжість, ласку, добро і любов. Ми хочемо радісно жити, кажуть молоді школярі. Ми хочемо барвіти і сяяти, кажуть айстри у невеличкому городчику біля хатки сторожа повітового суду. Ніби у танку йдеш уперед, а очі, щоки, чоло свіжі й ясні.

Так почуває себе у цей день Василь Шеремета, так само Євген Лискевич і так всі інші, що йдуть разом з ними. Всі вони йдуть до будинку з назвою школа. Здається, всього п’ять простих літер, але варто тільки вдуматись у їхній зміст. Це кімнати, де стоять лавиці, де на стінах висять картини, де в шафах зложено книги. На кожній тій лавиці, на кожній стіні, у кожній шафі чекає на тебе старанно зібрана віками мудрість. Хочеш ти знати, що хоронить у собі така стара, добра наша земля, яку ти щодня бачиш з її рівнинами, горами, лісами? Ти будеш все те знати. Хочеш ти довідатись, з чого складається повітря, яким ти дихаєш і яке дає тобі життя? Ти зможеш довідатись. Хочеш пізнати, що таке вогонь, вода чи що то за математична істина, коли два рази два творить чотири? Все, все, молодий чоловіче, ти довідаєшся там, у тому простому будинку з простою назвою. Тому така радісна, така особлива ця година. Василь завжди переживав її, завжди діткливо і гостро відчував кожний непомітний момент такого часу, але сьогодні він вже ось юнак, учень шостої кляси, майже самостійна людина. Йому вже лишилось небагато, ще пара кроків, і він залишить за собою все, що різнило його від повного, міцного, незалежного мужа.

Що ближче підходять хлопці до школи, то гурт їх більшає. Ось уже їх не двоє, а троє, четверо, шестеро. Мова їх самі вигуки.

Прилучається Косенко... — Здоров! Го, го, як виріс! Міцно тиснуть руки. Хочеться сказати все в одному слові. Прилучаються обидва Гнатюки. Те саме. Гурти знайомих дівчат — панна Варвара, панна Надя і багато інших панн, молодих, свіжих, по-сільському засмаглих. Справжня повінь молоді, що пливе не згори вниз, а знизу догори, що хвилюється своїм власним хвилюванням і горить своїм власним вогнем. Весь хідник заповнений. Всі одягнені ще зовсім по-літньому. Ще тепло, ще зелено. Широколисті каштани під будинками Бакімера, де міститься гімназія, ще зовсім у формі. Вони ще, як належиться, зелені, всі листки на місці, тільки дуже зрідка якийсь листок зрадить усіх, і рідніх, і друзів, відірветься від своєї гілки, щоб самотньо впасти до найглибших низин.

Ну, ось і гімназія. Проста... Навіть дуже проста. Невеличкий, старий, жовтий будинок. Ґанок з двома колонами і широкі кам’яні, витоптані сходи. Цей будинок не був призначений на школу. Він не має претензії на таке високе призначення. Його розплянування не відповідає вимогам школи. Він не має коридорів, не має клясів. Він заповнений невеликими клітками із старими немодними вікнами, і кожна з тих клітин — менша чи більша — зветься сьогодні клясою і має число, писане римськими цифрами. Одна спільна, тісна роздягальня. Щодня вміщає вона одяг трьох сотень людей. Всі чотири стіни тісно завішені. Кожний кілочок вішалки втримує кілька одягів. Полиці завалені шапками, кашкетами, жіночими капелюшками та беретами. Поміст втоптаний сотнями ніг, і кожна з тих ніг приносить сюди з вулиці частину бруду. Скільки треба було б сторожів, щоб утримати все те в порядку. Старий сторож Павло ледве чи дасть собі з тим раду.

Ніхто з тих молодих людей не питає, чому це так. Навіщо зайві питання, зайві слова? Все до найменшого відоме, знане, оклепане. Українська гімназія без прав, без будинку, без бібліотеки, без фізичного кабінету, без дотацій, без державної допомоги, це річ така нормальна і така звичайна. Вона запхана молоддю, що все-таки чіпляється за своє людське право вчитися, знати, бути, байдуже, чи подобається це комусь, чи не подобається, чи хтось хотів би на цій землі бачити тих лобатих людей і чути їхню веселу мову. Хай!.. Кожний син і кожна дочка, що приїхали сюди селянськими драбинчастими возами, чи навіть перейшли пішки з різних місцевостей від Почаєва, від Вишнівця, від Шумська чи Білозірки, всі вони мають вдома шматок власного прапрадідівського ґрунту, що його дістали у спадщину від когось там, що жив перед ними вже стільки десятків і сотень років...

Всі вони сьогодні покинули той ґрунт, обернулися до нього спиною, сказали: прощай, поле, прощайте, солом’яні стріхи, прощайте, куряві, немощені шляхи, старі стежки, якими ходили їхні батьки між житами, між зеленими луками, між полями довгими, між гаями темними, де виспівувались веснянки і цвіли дикі черешні своїм раннім, білим, соняшним цвітом.

Можливо, хтось запитає, чого вони, ті хлопці і ті дівчата, тут хочуть? Можливо, вони хочуть стати “панами”, домогтися легкого “панського” хліба... Можливо, вони знехтували ріллю, щоб перейти до міста і тут віддатись розкладові, забути старі закони, потоптати древні правди і жити пасожитами, як живуть тут інші, що прийшли сюди здалека? Чи так, Василю? Чи так, Козенку, чи так, Гнатюче? Щоб сказати всю правду, — не так! Ця ось гімназія, запхана у найдальший кут містечка, це ніяка фабрика добрих, теплих посад чи якихсь надзвичайних привілеїв. Ця гімназія не дає жодного права, крім права бути вічним попихачем і вигнанцем у себе і на чужині, на цьому суходолі і за океаном. Земля, повітря, вони не погоджуються, щоб ця школа навчила бути рівним з рівними. Ні, ця школа вчить бути і не бути, знати і не знати, хотіти і не досягнути. Така ця школа, ця відкинута “законом” вигнанниця, ця затоптана і занечищена, де кожен крок кпин, ганьба, пересуд, заперечення добра, любови, вищих і кращих поривань. Хто прийде у ці нерівні стіни від української ріллі і українського плуга, той винесе звідсіль велику тугу, велику ненависть, велике прагнення будь-що-будь встояти, не впасти, не піддатися, а пройти світ з тавром вигнанця гордо, зі свобідним думанням у свобідній душі...

Ні, ні... Ця школа не дає дипльомів на посади, на теплі місця. Вона скорше їх заперечує. Вона дає тільки голі істини, сухі й абстрактні поняття, вишукану філософію, мудрість, якою живуть мрійники і Дон-Кіхоти; це діра, крізь яку раби і парії шукають виходу у світ, де серед пісків пустель людської глупоти і забобонів, можливо, знайдеться шматок того, що становить справжній сенс життя...

Минулого року п’ята кляса нараховувала дев’яносто учнів. Дев’яносто хлопців і дівчат містилися у маленькому просторі, ділилися на А і Б, на зміну ранню і вечірню, дихали тяжким чадним повітрям, сліпли при кволому освітленню, але все-таки якось воно йшло. Всі кожного ранку приходили і кожного вечора відходили. Учителі чекали на платню, учні на виклади, батьки сушили голови, матері тошніли і похитували безнадійно головами... Але все-таки якось воно йшло...

Сьогодні першого вересня тисяча дев’ятсот двадцять другого року учнів дещо зменшилось. Не всі змогли повернутись з літніх вакацій. Одні вже переросли школу, і їх забрано до війська, іншим не стало чим платити за навчання. Ще іншим не вистачило мужности, щоб витримати і йти за вимогами школи. Були й такі, що спокусилися на ближчий хліб та певнішу майбутність і перейшли до ліцею чи духовної семінарії. Пан куратор шкільний в Луцьку на це якраз і розраховував. Він зветься Гломбінський. Йому хтось навіяв переконання, що українські хлопці та українські дівчата не потребують школи... А як потребують школи, то не потребують на неї права. Нащо їм та школа, коли вони можуть бути і без школи. Той самий куратор Гломбінський переконаний, що польські хлопці і польські дівчата потребують школи. Гарної школи, великої з добрими клясами і добрим парком, і великими книгозбірнями, і дорогими кабінетами... А вже коли українські хлопці та дівчата конечно хочуть школи, то можуть йти до ліцею. Там з них будуть п’ять чи шість років кпити, будуть їх вивертати, перевертати, робити те, що, на думку Гломбінського, є гарне і комусь потрібне.

Цього року кількість учнів дещо зменшилась, але все-таки двісті п’ятдесят мужицьких синів і дочок зібралося під цією полатаною стріхою. Шоста кляса править за залю. Вхід до неї просто з роздягальні. З самого рання двісті п’ятдесят юнаків товпляться у цьому просторі. Чекають на відкриття шкільного року. Микола та Валентин Гнатюки — міцні, кремезні мельниченки, Анатоль Прихода, Авенір Косенко... Співак-бас Біленко з Почаєва, Гриб — співак, артист з Білозірки... їх таких сотні. Всі стоять пліч-о-пліч, всі вітаються, посміхаються, чекають. Сторож Павло вже давно скінчив свою роботу і з почуттям гідности очікує кінця. Він вніс три столи, зсунув їх докупи, застелив великим зеленим сукном. За ним поставив дванадцять простих нефарбованих стільців.

Ті учні, що знайшли місце, сідають. Решта стоять. Василь і Євген умостилися на передостанній лавиці середнього ряду. У школі вони не мають звички витикатися наперед. За ними сидить старший Євгенів брат Валя. Він вже щось робить. Незґрабно, але старанно він малює профіль панни Сладек. Округлий гарбуз із кількома рисками, що мають зображати кирпатий носик та віддуті уста. Готово. Валя складає папірця і підписує: Маня Сладек. Папірець переходить з рук до рук. Дістається до Мані. Розгорнула, її округлі, повні, рожеві щоки ще більше рожевіють. Обертається, кривить презирливо уста і показує Валі язика. По хвилині папірець вертається з допискою: дурень.

Починається. Відчиняються двері з канцелярії і одночасно директорської. Входять директор, учителі і учительки. Округла, масивна, з голеною головою, на якій спереду стирчать два вусики, постать директора Петра Михайловича Струка. Невеличка, елеґантна його жінка Варвара Сергіївна — француженка. Тонкий, худий і високий Семен Іванович Пилипенко — хімік і математик. Україніст і латиніст — незґрабний і закислий Річицький. Виструнчений з вусиками а ля Вільгельм II — історик та географ їжакевич. Далі історик поляк, учителька полька з лисом на шиї, учитель співу... Бракує малювання, рисування, гімнастики та релігії.

Всі встають, сідають. Встає і говорить з російським акцентом директор. Його мишачі вусики весь час ворушаться, заплилі товщем очі моргають. Голос його намагається бути переконливим. Треба учитись. Батьки посилають своїх дітей, витрачають на них, тяжко працюють. Наш народ потребує вчених людей, потребує інтелігенції... Хто змарнує молодість, ніколи того не нажене... і т. д., і т. д. Все знані слова. Кожного року вони повторюються. Хлопці і дівчата слухають їх, мов церковне казання, і невідомо, чи хто тим переймається. І коли все кінчається, і коли великими, бурхливими потоками все розливається по своїх клітках, щойно тоді починається те, справжнє. З шумом і гармидером розсідаються по лавицях. Хто і з ким буде сидіти. Ти там, а я тут. Ми обоє сидимо разом. Ти, Василю, сідай там, а я тут... Ні. Василь з Євгеном сидять на своїх старих торішніх місцях. У цій кімнаті минулого року була п’ята кляса. Тепер тут шоста, бо ця кляса найбільша. На лавиці вирізьблені літери В. Ш. і Є. Л. Тут також досить всіляких дряпин, порізів, рівчаків, поміток. Все це наслідки піврічної нуди за шкільною лавицею на лекції латині чи церковної історії.

Входить сторож Павло. Хтось викрикує: Хай живе Павло!

— Хай живе! — безладно почулись викрики... Сміх, оплески, вигуки. Павло трясе буйним волоссям, а широкий рот його сміється. Хвилин із п’ять анархія. Павло погрожує п’ястуками, але голосу його не чути. Валя Лискевич, похилившись наперед, танцює вальса. Товста Маня пищить, бо її тягне за здоровенну косу Євген, Гриб вистрибнув, мов півень, на лавицю і диригує “де згода в сімействі”. Це не кляса, а каруселя, побіч вільним вузьким простором постійно проходять сьоми- та восьмикласники, які мають цей єдиний прохід до своїх кляс. Будинок Бакімера гуде, мов лев, і ворушиться, ніби він стоїть на вулкані. Це він почав свій шкільний рік...

І справді. Рвучко і несподівано двері директорської відчинилися і на порозі з журналом в руках появилася енергійна, жвава та елеґантна Варвара Сергіївна... Вона тільки глянула своїми гарними, вишневими очима — п’ятдесят хлопців та дівчат стояли за лавицями, мов статуї. По нерівних, діравих дошках помосту чітко і рівно зацокали її енергійні кроки...

“ПОД НЄБОМ УКРАЙНИ”

Василь Шеремета не просто собі учень шостої кляси гімназії. Василь Шеремета також голова шкільного гуртка “Юнацтво”. Сталось це перед роком і ось як: у жовтні, коли падали без кінця нудні осінні дощі, коли вздовж хідників текли без перерви брудні потоки і вітер шарпав невинні дерева, гурт молодих людей під проводом Анатоля Приходи та Авеніра Козенка задумав епохальну справу. Заснувати гурток... Так. Заснувати якраз гурток і назвати його “Юнацтво”... І видавати свій журнал. Так. Видавати якраз свій журнал і назвати його також “Юнацтво”.

Мати свій журнал, містити вірші... Чудово! Це епоха! Збиратися темнющими осінніми вечорами і читати Бєлінського чи Винниченка, декламувати вірші Олеся і завзятюще сперечатися. Скільки в цьому приваби, соків, мудрости! Люди “з гуртка” ідейні і сучасні, носії кращих чеснот і традицій, “вічні революціонери, дух, що тіло рве до бою”... Борці й визвольники поневолених, кандидати на тюрми та заслання.

Хіба даремно пережили вони велику війну? Революцію? Перед їхніми очима пройшли міліонами люди, а вуха їхні чули гарматні реви і співи пісень волі. Шляхи вгиналися під колесами обозів, котились тяжкі мортири, маяли барвисті прапори. І все то мало б зникнути безслідно, як тільки отам трохи далі, за Шумськом, лягла границя, що відкраяла цю країну від великої землі революції!

Анатоль Приходя не роджений бути революціонером. Він тільки має прекрасне розумне, задавакувате чоло, гарні сині очі і рівного, під Аполлона, носа. Він також любить вірші їх читає і їх пише. “І зняв я із серця свого павутиння, знов захотілося жить і любить”. Це слова безсмертні і належать вони Анатолю Приході. Це він зібрав тих досить спокійних селюків, це він їх назвав “Юнацтвом”...

Василь Шеремета надто непомітний, щоб належати до гурту з такими чудовими прикметами. Він, крім того, має купу іспитів і зовсім не усвідомлює собі, що ходить по тій саме плянеті, по якій ходять гуртківці з “Юнацтва”. Але ніхто також не має найменшого поняття, що таке Василь Шеремета. Це майбутній Пушкін. У нього, правда, зовсім не кучеряве волосся, але у нього кучерява душа, думка, фантазія. Він читає “Фавста”, і в його, нікому не знану, уяву вкрадаються чортячо дивні бажання... Стати, бути, піти, здобути... Господи, Господи! Ціла повінь прагнень бути святим, генералом, Ґарібальді, самим Вашінґтоном. Якісь піднебесні, захмарні, далекі й великі ідеали... І нарешті він вирішує. Так. Він поет. Василь Шеремета — другий Шевченко.

На цьому Василь зупиняється і таким влонюється він до гурту учнів цієї скромної школи. Непоказний він — то правда. Соромливий — також правда. Вайлуватий і погано вдягнений, але він поет... Але коли б не Валя Лискевич, що забрав і повів того поета по всіх шинках, де п’ють, де грають у карти й бешкетують, то Василя Шеремети ніхто і не бачив би. Такий він надто сірий...

Але вічність хотіла, щоб Василь Шеремета довідався, що в гімназії існує гурток. Хтось, десь, якось йому про це сказав, і Василь Шеремета не махнув на це рукою. Ні. Ця звістка забрала йому не стільки спокій, вона забрала йому і сон. Мрії зароїлися, душа наповнилась чадом, уява хворобливо зіп’ялася дуба, мов баський кінь, і понесла бідного Василя у таку далечінь, що він сам перелякався. І щастя шалено йому сприяло. Одного дощового, брудного ранку в орамленню двох колон гімназіяльного ґанку, мов юний Ґете, стояв він — Анатоль Прихода. Валя Лискевич з отруйним глумом промовив:

— Ти тільки поглянь... Бачиш? Яка божеська зарозумілість...

— А це хто такий? — невинно вирвався запит Василя.

— Не знаєш? Це ж знаний поет Анатоль Прихода. Надсон номер два...

Василя той глум не діткнув. Серце його стиснулось, і очі враз засяяли... Де можна було б із ним побачитися? Віч-на-віч, без людей? Як це зробити? Коли? Всі ці питання захвилювали Василя і він дістав на них відповідь. Там і там. На Туніках, така то вулиця. Найкраще в неділю...

Тим часом сталося таке: був дощ, кожний день... Було брудно і мокро. Обріїв не було. їх затягнула сіра безнадія осени, та, що влазить під шкуру і там виграє по нервах симфонії холоду та нудьги. Дороги таких днів і таких ночей трагічно розбиті. По них можна плавати човнами, і нагадують вони страшенно брудну ріку. До Василя вже пару днів не приїжджають з дому. Господиня спочатку “мала жаль у серці”. Вона підтримувала існування своїх мешканців, як могла. Чай з сахарином, миска юшки, кусень чорного хліба, але коли це потривало дні і тижні, її жаль зовсім залишив серце і воно стало черствішим від її чорного хліба. Одного негарного вечора вона так просто і сказала:

— Ну, що ж, молодий чоловіче! Як це ви собі уявляєте?

Не треба тратити слів. Василь і без них знає все до коми. Хоч-не-хоч, а збирайся та йди додому. Це без сумніву вихід з положення і без сумніву єдиний. Василь пробував шукати інших виходів, але його спроби закінчилися ганебною невдачею і залишився цей один і невідкличний наказ: іти додому!

На другий день після школи, коли на хвилину ущух дощ, він бере в руки палицю і чимчикує додому. Дорога справді погана. За чобітьми рвалися закарваші чорного багна, але Василь усе йшов та йшов і аж коли стемніло дійшов додому...

Нічого радісного він вдома не застав. Батько його лежав хворий на спину, а мати кожен день бідкалась, що немає кому поїхати до міста, щоб завезти лобуреві бодай буханець хліба та чисту сорочку. Але ось він і сам прийшов. Добре. Дуже, дуже добре. Хай навіть не вертається. Як тепер у повітря лихого їздити до того міста, і де його до нечистого набратися тих грошей, щоб за все платити і платити. От хай сидить дома, як і всі сусідські діти, і робить щось на подвір’ї, у клуні чи хліві. Чи ж то мало на господарстві роботи?

Так розважає мати. У хаті півморок. Маленька нафтова лямпочка ледве блимає на комінку. У запічку майже без руху лежить старий Федір. Слова матері падають у морок, і ніхто на них не відповідає. Деякий час панує глибока мовчанка, але по часі щось у запічку заворушилось. Це батько. Він поволі відкашлявся і, вимовляючи кожне слово окремо, проговорив:

— Не... слухай... то дурні... гутірки... Зараз... мені... завтра... вертайся... до школи.

Старий не сказав, як вертатись. їхати чи йти, але Василь зрозумів, що батько два рази казати цього не потребує. Стало знов тихо. Мати вже сиділа біля печі зовсім тихо, жувала щось своїм беззубим ротом. На це навинувся сусіда, старий Миколай. Хтось йому вже сказав, що Василь прийшов з міста, і не можна від Миколая вимагати, щоб він не зайшов спитати, що там у місті діється, та що “пишуть казети”...

Миколай курить товстючі, мов великий палець, цигарки з махорки. Папір використовує всілякий. Може це бути руда обгортка з оселедця, може бути старий, ще царський пашпорт, може також аркушик зі святого, як він казав, “писанія”... Все одно. На цей раз Миколай, як звичайно, сів проти печі, полум’я падало на нього і освітлювало його червоним сяйвом. Він вийняв з-за пазухи якусь книжку і почав повільно і дбайливо видирати з неї “запірка”. При тому Миколай розпитує, що і як там у світі, чи довго ще Англія буде мовчати і не піде війною, чи Німеччина виплатила всі контрибуції, чи більшовики ще часом не змінилися. Василь на всі питання відповідає. Це, треба сказати, хитрий хлопець той Василь. Він тобі все знає... Ну, що ж... Не дивина. Чоловік живе у місті, казету кожний день читає... Притому Миколай закурив і сховав свою книжку.

— А що то маєте за книжку? — питає Миколая Василь.

— Оце о? — перепитує Миколай, тикаючи книжкою перед себе.

— Еге.

— Е!.. Щось таке... То Максим десь вискіпав... Щось таке про жидів...

— Ану покажіть...

Миколай неохоче, але подав книжку. Початку вже немає. Василь перегортає сторінки, дивиться на аркушеві підзаголовки. В одному місці натрапляє на назву книжки — “Под небом Украйни”. В російській мові. Василь зацікавлюється.

— А не могли б ви мені позичити цю книжку? — ставить питання Василь.

Миколай відповідає не одразу. Видно з усього, що це йому не до вподоби. Покрутившись трохи, він відповідає:

— Та... воно, як сказати... чому ні. Міг би. Тільки що ж я буду курити? А без курива, знаєш, чоловік здуріти може.

Василь пішов десь до комори і по часі вийшов звідти зі старим польським букварем.

— Може, хочете польської грамоти вчитись?.. Ось вам тим часом букварець... І папір якраз підходящий...

Миколай засміявся. — Та вже давай! — сказав він по-філософському. — Що маємо робити...

Василь одразу взявся читати. Почав з шостої сторінки. їв гарячу печену картоплю і читав. Миколай говорив, а він читав. Година йшла за годиною, а він читав. Миколай пішов, мати постелила постіль, а він все читав. Мати почала щось мимрити, бурчати, потім сваритися, але Василь нічого не слухав, не чув, а робив своє. Маленька лямпочка стояла на краю стола і ледве блимала. Плямка світла падала йому на сторінку книжки і літери майже зливались в один чорний рядок. Але все то пусте. Василь читав, все читав... Вуха його почали горіти, на щоках появився рум’янець. Щось дуже рідне, своє, близьке віяло на нього зі сторінок тієї простої випадкової книжки. Надворі за вікном шумить вітер, у вікно б’є дощем, а Василь чує запашну українську ніч і співи соловейка, і чари високого зоряного неба, і відбиток чорних струнких топіль на тлі виднокругу. Щось старе, але своє і знайоме виходило з небуття, і Василь переживав те всіма нервами, кожним відрухом своєї молодої вражливої натури. І десь так над ранок, коли проспівали другі півні, Василь скінчив книжку. Повінь жагучого почуття огорнула і обезвладнила його. Він похапцем бере шматок паперу із зшитка, бере олівець і з нього виривається кілька звичайних, але римованих стрічок:

Ні! Не можу не любити свою я країну!

Від щирого серця її я люблю.

Коли б навіть прийшлося в лихую годину,

За неї я радо умру!

Без віддиху, без надуми, без перерви, немудро і невимушено вирвався той вірш. Так вирвався, як виривається окрик, веселий сміх чи щирий плач.

І тоді розхвильований хлопець ліг на своє місце, щоб відпочити. Але сну не було. Поволі минала ніч, приходила через малі вікна ранкова сірість, падав дощ, кричали півні, брязкали ланцюгами у хліві коні, брехав собака.

Того самого дня Василь повернувся до міста. Спізнився на лекції, але привіз з собою хліба і вірша. У неділю коло години дев’ятої він прийшов до Приходи. Застав там також Козенка. Це два нерозлучні приятелі, ріжні виглядом і вдачею, але щось їх тримало вкупі: Козенко дрібний з маленьким гостроносим обличчям, з гострозорими, пивної барви, очима. Прихода високий, вродливий, одинокий син заможних міщан, певний себе і своїх здібностей. Учився він “на пятьорках”, найкращий декляматор, знавець безлічі віршів, першорядний каліграф і найкращий писака шкільних завдань, якими він іноді заробляв, пишучи шкільні завдання недотепним товаришам.

Кімната, де мешкав Прихода, невеличка, утульно завішена селянськими килимами та літографічними картинами. Під вікнами ростуть величезні фікуси. Прихода мешкав сам, спав на м’якому тапчані, обідав у своєї вродливої, молодої господині, яка любила дивитись у сині, блискучі і глибокі юнакові очі, і тому частувала його від щирого серця. До нього приходили його товариші: Козенко, Віденко, іноді Гриб, іноді Гнатюки, Мельничук, Ярчук. Всі вони так чи інакше зв’язані з різними музами. Одні віршують, інші малюють, ще інші співають чи грають. Всі разом творили мідний, гарний, барвистий, звучний гурт.

Поява Василя справила на Приходу і Козенка деяке враження. Перш за все їх вразила правдива, не роблена, не вдавана скромність цього юнака. Він чув себе справді незначним, справді малим, справді не вартим і тієї найменшої уваги. Познайомившись з Приходою і Козенком, його вразило те, що вони обидва дуже розсіяні. Це ще більше в’язало Василя. Він запитав, чи тут гурток “Юнацтво”. Йому відповіли, що тут. А чи тут приймають “твори” до того журналу? Йому сказали з усмішкою, що тут. Він зрозумів ту усмішку. Форма, якою Василь звертався до своїх колег, була дещо дивною. Ті “твори” і неозначені звороти, все то було, напевно, не так сказано, але в тому було стільки безпосереднього юначого зацікавлення і наївности, що розумний Прихода одразу це відчув і належно оцінив.

— А ви щось маєте? — спитав він просто Василя.

— Угу! -— муркнув той, дещо пом’явся і вийняв з книжки, що її тримав у руках, шматок старанно списаного паперу. Прихода прикусив нижню губу, моргнув на Козенка і протягнув руку.

— Новий поет, — сказав він, і ці слова звучали для Василя, як глум... Бо він же ніякий, властиво, поет, а так собі...

Прихода одразу почав читати і то вголос. Прочитавши перший рядок і не питаючи згоди Василя, він з місця переправляє: “Не любити, — не можу свою я країну!” — Ось так буде ліпше, каже він. Василь зразу погодився, що так буде справді ліпше. Прихода читав далі. Він читав це все зі своєрідною патетикою, піднесеним голосом, тримаючи папір високо перед очима. І коли скінчив, Козенко вирвався перший:

— Анатолю! Це добре!

— Прошу сідати, товаришу Шеремето, — заговорив Прихода. До цього часу Василь стояв серед хати з шапкою в руці і не знав, що, власне, йому робити.

І з цього почалось. Василь Шеремета від цього першого дня увірвався в число передніх поетів “Юнацтва”. Він почав часто відвідувати Приходу. Дуже часто. Правда, він не був говіркий. Він не відзначався дотепністю Козенка, але зажди щось вносив своє до цієї двійки. З двох стало три. Всі різні, всі по-своєму своєрідні. Василів вірш негайно приймають. Більше... Разом з іншими “творами” його прочитають на загальних сходинах літературного гуртка.

День, коли це сталося, має для Василя Шеремети також окреме значення. Це було десь за пару тижнів після його вступу до гуртка. Неділя. День нехолодний, ясний, навіть соняшний. Снігу ще не було. Над Боною пливли на схід кусні великих хмарин. У соборі дзвонили дзвони на службу Божу. Зграї різнобарвних голубів кружляли над міською ванною Галкина.

За той час Василь вже пізнався з усіма членами гуртка. Були там з різних клясів, починаючи з п’ятої. Особливу увагу звертала на себе одна одинока панна з восьмої кляси. Хто вона, та панна? Висока, русява, з гарним прямим носом, великими синіми очима. Ходить завжди рівно, повільно, майже гордо. Одягнена у куце блакитної барви пальто, на голові мала простого такої ж барви капелюха зі стрічками, її звали Настуся... Настуся, Настя Мединська — полька. Чого ж вона в такому разі у тій занедбаній гімназії? Чого вона між тими юнаками? Це, власне, цікавило Василя, але він нічого не розпитував, ніколи з нею не зустрічався, не говорив і навіть не мав до того наміру.

Коли Василь йшов на загальні збори свого гуртка, він був дещо схвильований. Вийшов надто рано. Євген хотів іти з ним, але Василь не погодився. Хотів бути сам, а як не зовсім сам, то в кожному разі нікого знайомого біля себе. Пройшовся містом, зупинявся перед книгарнею “Просвіти”, довго дивився на виложені книжки, на портрет Шевченка, на шкло вітрини, у якому так переливалось ранкове осіннє сонце. Потім пішов далі. Оглядав вітрину з годинниками. Знов ті чудові, вибагливі соняшні промені, знов ті переливи у гранях фальшивих брильянтів, знову ті чудові небесні струни, що звисають з високости і відзиваються нечуйними тонами в усіх тайниках юначої душі.

Він пішов поволі Директорською догори, дійшов до гімназії. Перед тим дивився на вежу ліцею, де був годинник. Бачив виразно, що стрілка годинника ось-ось покаже дев’яту, але чомусь відтягав, ніби боявся чи соромився того моменту. А прийшовши до кляси, застав там майже всіх членів гуртка. А їх чимало. Багато з них Василеві зовсім незнайомі. От хоч би той у військовому галіфе із шрамом на чолі. Кажуть, що то син мирового судді з Вишнівця. Виглядає він на інтеліґента. Невідомо, чому він належить до цього гурту. Василеві здавалось, що він вміє танцювати, вміє грати преферанса, вміє залицятися, вміє цілувати паням ручку, але... Ні. Він не виглядає на хлопця з нахилами до літератури.

Василь увійшов зовсім непомітно. І це теж добре. Ніхто не звернувся до нього, коли він зайшов. Він помітив багатьох. Прихода, розуміється, сидів на першій лавиці, а біля нього сиділа панна Настуся з великим, м’яким, синього кольору шалем через плече. Василь також помітив, що Прихода, коли він увійшов, кивнув йому головою, потім нахилився до панни Настусі і щось їй шепнув. Червона барва залила Василеве обличчя. Не було найменшого сумніву, що Прихода сказав їй щось про Василя. Панна Настуся виразно це підтвердила, бо зараз таки озирнулась й шукала його поглядом. Невідомо, чи знайшла, бо Василь, до речі, вибрав собі задню, ще порожню, лавицю. Трохи згодом підсів до нього незґрабний, замурзаний чимсь чорним, заїка Москалюк. Василь сидів тихо, ніяково, боязко, мов дівчина на весіллю.

На катедрі сидів з течкою Семен Іванович Пилипенко. Він сьогодні напараднений. У чорному вбранні, з білим твердим комірником, волосся зачесане направо. Піджак сидить на ньому, як звичайно, мішкувато, його висока тонка постать дещо хистка, неміцна... Сьогодні він тримає в своїх руках долю всіх поетів гімназії, а їх тут стільки. Всі вони чекають присуду, мов злочинці. Василь просто вже не дихає. Він впер очі кудись під лавицю і сидить, ніби чогось недоброго об’ївся.

Пилипенко відкрив читання. Що то була за поезія!.. Коса, роса, небеса... Кохання, щебетання, милування... Дівочі очі, темні ночі... З тим чергувалися завзятющі заклики до праці, до бою, до волі з неволі. Тріщали кайдани, валились тирани, здіймались омани, ріділи тумани... Яка вишукана тріскотня, яке чарівне муркотіння слів. Василь Шеремета хотів сховатися під лаву. Ні, не тому, що вірші ті не вдовольняли його. Він жахався одної думки, що ось ще одна мить, і Семен Іванович витягне і його за вуха та поставить перед судом цього ареопагу мудреців. Що він там понаписував? Нащо він складав ті ялові слова, в яких немає ані крихітки правдивої поезії, в яких немає ані порядної рими на взір тих, що їх оце переслухав.

Але все скінчилося зовсім несподівано. Семен Іванович перечитав Василевого вірша якось між іншим, потім зупинився, перечитав для себе, і нарешті прочитав ще раз голосно, з увагою.

Всі слухали особливо. Василь збурачів, і очі його вилізли з очниць, мов у ідіота. Семен Іванович між іншим спокійним тоном сказав:

— Це, панове, добре! Тут є щирість!

І це все. Точка. Вірш прийнято. Настуся знов обернулася, бо капосний Прихода щось їй знов шепнув. На цей раз Василь сам себе видавав з руками і ногами. На що він подібний. Це жарина, а не людське обличчя. До нього можна прикурити цигарку. Чомусь усі обернулися чи, можливо, Василеві так здалося, але в кожному разі всі дивляться не вперед, а назад, а замурзаний Москалюк штовхнув Василя ліктем і майже голосно сказав:

— Це ти таке написав? Та брешеш?

Василь Шеремета увійшов непомітно, але вийшов навіть дуже помітно. І звідсіль почалось. Козенко взяв його на зубок. Настуся весь час на нього поглядає. Суддів син забажав з ним познайомитись. Семен Іванович, викликаючи його відповідати хемію, інколи заговорював за Гайне. І коли відбулись перші загальні збори гуртка для вибору управи і голови, всі під сміх та жартівливі оплески одноголосно обрали Василя Шеремету на голову. При цьому Біленко затягнув басом, і всі дружньо його підтримали:

А в нашого голови, нема клепки в голові,

Набий, бондар, голову, все стальними обручами,

Бийте, хлопці, голову батогами, батогами...

Можливо для Біленка, для Козенка та для інших це був жарт. Для Василя Шеремети це ніякий жарт. У нього на чолі виступив піт. Він намагається відмовитись, але від сорому йому бракує слів. Він дивиться на всі боки, ніби зацькований, на нього скеровано стільки веселих очей... Всі плещуть, і Василь здається.

— Не бійся, Василю! Вивеземо! — каже поблажливо Прихода і поклепує його по плечі.

Для Приходи та інших цей вибір голови — вихід з положення. Головою мав бути Прихода. Він це знає і всі це знають. Але Прихода надто яскравий. Йому перешкоджає його виразність, а Гриб, а всі інші люблять більше матовости. Заздрять вони Приході? Хтозна. Можливо. У кожному разі Прихода більший за них під кожним поглядом.

І тут навинувся Шеремета. Цього вони ще не зміряли. Він має себе десь глибше, а те, що назовні, не може когось лякати. Прихода знає, що він для Шеремети божище, і він ставить на Шеремету... І виграє...

РІК ПІЗНІШЕ

Від того часу минуло якраз триста шістдесят п’ять днів. Кожного дня щось міняється. Історія робить свої неухильні кроки. Василь Шеремета також. Триста шістдесят п’ять днів — це не маленьке число. Сонце сходить і сонце заходить. Росте трава, жито, дерева, падає сніг, віють буйні вітри. За ці саме дні в гурті “Юнацтво” зайшли зміни. Одні люди вибули, інші прибули. Не повернувся з літніх вакацій найкращий маляр Мельничук. Кажуть, лишився женитись. Прихода переходить до духовної семінарії, бо загрожує йому військова служба. Українська приватна гімназія не звільняє його від цього державного обов’язку.

Це дуже важливі події. І не тільки ці. До гурту “Юнацтво” наблизився Прокіп Шпачук. Це небайдужа і небуденна поява на обрію “Юнацтва”. Прокіп Шпачук — це кусник самої землі і виглядає він, мов виколупана брила. Чобіт своїх він не звик чистити. Вони у нього сірі і незґрабні. Появився він поволі й непомітно, але згодом все більше і виразніше входив до гуртка.

Появились брати Гнатюки — Микола і Валентин. Василь знає їх ще з минулого року. Але зустрічалися вони на нейтральному ґрунті ресторану Хмелюка в товаристві Валі Лискевича та його приятеля кадета Ігоря Крупа. То було галасливе і барвисте товариство. Василь потрапив до нього випадково, як випадкове і все, що в життю буває. Круп належав до далекого, іншого світу. Його божками були Блок, Єсєнін, Верхарн та Бодлєр. Вони пиячили, бешкетували. Круп іноді приходив до Василя і байдуже тикав йому якусь пірвану книжку.

— Прочитай, — кидав він одно слово. Це були Ніцше, Дізраелі, Муруа. Англійські класики йшли впереміж з російськими декадентами. Були то переклади перських поем чи перекази про Конфуцій. Василь Шеремета все то брав, все вкладав до свого мозку. Круп з цього приводу казав:

— Я п’яниця, Валя дурень, а ти мусиш стати великою людиною. Зрозумів?

Так. Зрозумів. Це щось інше, ніж гуртківці з “Юнацтва”. У цих є “проблеми”. Коли вони випивали, у них зав’язувались завзятющі змаги про Христа й Антихриста, про значення Сінгапуру для Великої Британії. Навіть Анатоль Прихода так далеко не ходив. Він цікавився Чупринкою, Вороним, Олесем. Найновішим словом для нього був Тичина, якого недавно відкрив інструктор союзу кооперативів Семен Крук.

На цьому тлі Василь Шеремета пізнав Миколу Гнатюка. Це рослий, міцний, барчистий юнак з прищуватим обличчям. Разом бували у Хмелюка. Мотя приносила випити й закусити. Починались дискусії, які тягнулись до часу, коли ціле місто спало глибоким сном. Василь був серединою між крайностями. Між Приходою та Крупом. Згодом він все більше наближався до Приходи і повільно нахиляв сюди Гнатюка... І зараз той уже в “Юнацтві”.

Від “Юнацтва” відійшла Настя Мединська. Це сталося минулого року, весною, на останньому зібранні гуртка. Домігся цього Козенко. Він взагалі проти жінок, а Мединська до всього полька. Треба, щоб гурток “Юнацтво” був чистий від домішок. Гурток підтримав Козенка. Проти були Прихода та його підголосок Шеремета, але це не вплинуло.

Настя Мединська була незнаною плянетою на небозводі Василя Шеремети. Бачив її і то в різних місцях. Була це велика жіноча сила. Прославилась вона тим, що залишилась на другий рік в тій самій восьмій клясі. Цього ніхто не сподівався.

Кажуть, Настя Мединська — красуня. Має на рідкість ясні, прозорі, мов небо, сині очі. Незалежний, безтурботний спокій покривав її обличчя. Не знала кокетування, і це було їй зовсім зайве. Варто їй було тільки дивитись рівно, спокійно, трошки обіцяючи, і цього вистачало. Навіть Ігор Круп, твердої вдачі і стоїк, що на цілий світ дивився з неймовірної висоти, благально домагався знайомства з нею. Відкинула. Це було в “Тіволі” на хіднику, увечері. Круп був під градусом...

— Що він собі, той добродій Круп, думає? — спокійно сказала Настя. — 3 п’яним? На вулиці? Ніколи...

Ця гордість, ця м’яка зворушлива гордість обеззброїла Крупа, і він втратив бажання робити нові наступи. Він став від цих слів абсолютним пацифістом.

З такої віддалі Василь Шеремета знав і розумів Настю Мединську. Він і не думав скорочувати між нею і собою відстань. Інколи він дозволяв собі дещо її коштом пофантазувати. Він її трошки обожнював, але так, здалека, обережно, несміливо. Леґенди про прекрасну Олену, Венеру, яка ніби вийшла з морської піни, він переносив чомусь на ту струнку, юну, русяву дівчину в блакитному капелюшку. Був випадок, коли вона, та чудова Олена та Венера, що вийшла з пінного моря, якимсь чином сама підійшла до Василя і химерним, розтяжним голосом спитала:

— Пане Шеремето! Ви, здається, читаєте Мільтона?

Василь зніяковів. Звідки вона знала такі про нього подробиці?

— Так, — несміливо відповів Василь і тільки чекав найшвидшої можливости урвати цей зв’язок. Урвав і відійшов. Ні, не думайте, що це робилось з нечесних побуджень. Зовсім просто. Василь Шеремета не певний себе. Він не має потрібних слів, а для розмови з такими паннами вони конечні. Він до всього того має клятущу властивість майже буряково червоніти. І коли вже він червоніє, то червоніє до самих кінчиків вух, а це ніяк не випадає йому з його юначим самолюбством. І що з того, що він читає про війну чортів з янголами, що йому за неї так дотепно розповів сліпий Мільтон.

Але то було триста шістдесят п’ять днів перед цим. Було то давно, і мудра альма-матер за той час зробила велетенську дорогу.

Весна змінила зиму, літо — весну... Дні тікали в напрямку нової зими. Тим часом йшла сильна, аж п’яна, осінь. Листя, як звичайно, доживало свої дні. Вже в кінці вересня ознаки осени помітні стали на кожному камені, і комарі з долини Ікви сердито догравали шалені концерти на закінчення свого сезону. Але в “Тіволі” все ще тріскотіли старі мідяні труби Гакманової оркестри, і сонце заходило все ще весело та кокетливо.

Такого саме дня, в кінці вересня, Василь Шеремета після школи вийшов сам з дому з наміром зайти на пошту. Там він мав пригоду. У віконечку, де продають поштові значки з головою Пілсудського, сиділа молода, гарна панночка. А перед віконцем стояв негарний, з розкуйовдженою головою селянин. Свою стару, заяложену кепку він тримав у цупкій великій, палькатій і брудній руці. Між гарною панною і негарним селянином виникла така розмова:

Негарний селянин: — Чи тут можна купити поштову марку? — запитав він без належних уклонів.

Гарна панночка: — Не розумєм, — відповіла насуплено і майже сердито.

Негарний селянин: — Марку... Поштову марку... То прошу таку марку... Сюди... — і вийняв з-за пазухи зім’ятого листа, на котрому стояли хоробрі каракулі.

Гарна панночка (сердито): — Проше мувіць по-польську!

Негарний селянин (засоромлено): — Нє умем... Не вмію... Я вам заплачу... скільки то коштує?

Гарна панна кинула поштову марку, негарний селянин поклав їй гроші. І додала: — Час вам вже навчитися по-польськи... — І вирвалось то у неї так щиро і так по-українському, що селянин тільки низько вклонився на знак того, що зрозумів її досконало.

Ця пригода породила у Василя кілька нових думок. Він вийшов з пошти, йшов хідником в напрямку Василіянського монастиря і думав.

У цей саме час він почув: “Василю!..” Оглянувся. На другому хіднику стояв брат Євгена Валя Лискевич. Його здоровенне чорне галіфе ще дуже відгонить революцією. Волосся дбайливо, насвіжо зачесане. Сірий, з округлими полами, піджак старанно защіпнутий, а краватка-метелик оздоблює його підборіддя.

— А, здоров! — має він звичку кричати при зустрічі, хоч би це чула й ціла вулиця. — Куди йдеш? Ходім зо мною...

— Куди? — швидко питає Василь, перебігши вулицю.

— До Насті...

— До якої Насті? — здивовано перепитує.

— До Насті Мединської...

Василь миттю забуває пошту, гарну панночку, селянина. Він тільки здивований.

— Ні, Валю... Не можу! — виривається в нього.

— Чому? Я зустрів брата Олександра. Він просить занести Насті запрошення на учительську вечірку. Ти ж знаєш... Олесь трошки за нею того...

— Ні, ні, Валю... Не можу...

— Кинь вдавати дурника. Ходім! Крапка! Настя варта того, щоб ми її відвідали. Ти її ще не знаєш. Вона чудесно танцює. А потім вона прекрасний товариш... Побачиш...

Вони вже йшли в напрямку Дубенської рогачки. Василь вже не перечив. На його носі висів сором, в очах стояв страх. Він сам не знав, що і як; чи вертатися, чи йти, чи обуритись, чи просити. Це зовсім щось нове в його житті. Він ще ніколи не відвідував панночок у них вдома... Це карколомна революція в його житті. А одночасно його несла якась сила. Хотілося комусь щось довести, і ноги його бадьоро ступали в такт з ногами Лискевича.

Вони мусіли досить довго ступати. Виявилось, що Настя мешкає геть там аж за станцією, далеко, за містом, за зрубом, за горою, біля старої копальні. Цього Василь не знав і ніколи б не догадався. Він був здивований, коли за півгодини ходи Валя Лискевич вказав йому недокінчену й розбиту стрільнами війни велику цегляну будову без вікон, без дверей, над котрою стирчав у небо здоровенний димар.

— Там вона мешкає, — сказав Лискевич.

— Де там? В руїнах? — дивується Василь. Навкруги жодної будівлі. Праворуч поле й лука, ліворуч схил гори, якась зарва, далі зруб, на зрубі червоне стернисько гречки та пара великих насінників ясинини. Кілька білих кіз вештаються між оброслими пагонками пнями.

І тільки під самим рудим муром Василь помітив кілька невеличких вікон, за котрими висіли білі серпанкові занавіски, а малі з нефарбованих дощок двері вказували, що тут вхід до цього своєрідного палацу.

— Вона якраз тут мешкає, — сказав Лискевич і застукав у двері.

По короткому часі двері відчинилися, і на порозі стояла старша, з поморщеним лицем, жінка. Рукави у неї закачані, на обличчю сліди борошна. Голос її лагідний і добрячий.

— Чи панна Настуся вдома? — питає Лискевич. Жінка з хвилинку на нього дивиться і відповідає:

— Вдома... Прошу! Зайдіть... Але вона зайнята. Почекайте ось тут, я зараз спитаю...

Опинилися в невеликому білому просторі. Білі стіни, білі фіранки, біла з округлими спинками постіль. Над ліжком Мати Божа католицька, навпроти недомальована акварелька гори Бони. І все те — капелюшок, фото в золотих рямцях і черевики під ліжком, все свідчить, що тут, власне, те місце, де мешкає “вона”. Прекрасна Олена, Венера, що вийшла з піни моря, казка, яку оповідає життя. — Настуню!.. До тебе прийшли, — чути голос старої. — А хто? — падає там десь питання, і цього цілком досить, щоб живий, знаний звук ствердив присутність її. Василь Шеремета переживає. Він переживає все. В його життю кожний новий крок мусить пройти через його душу. Він намагається себе тримати, чути час, бачити барви, але нутро його, дух, плоть, нерви і серце виконують свої делікатні функції.

Інший Валя. Цей поводиться по-своєму. Посмішки, слова, рухи.

— Чи дозволите знати, хто прийшов? — питає з-за стіни протяжно Настя.

— Не дозволимо, — каже Валя.

— Валя! Чую... А другий хто?

— Не скажемо, — басує Валя.

— Та скажіть! Ви ж знаєте, що жінки цікаві. Вийти я зараз не можу... Прошу хвилинку зачекати.

Увійшла стара, принесла синіх поморщених сливок... Прошу... Частуйтесь... Вони вже трохи перестояли, але смачні...

Так. Сливки смачні. Солодкі й соковиті. Василь їх бере обережно. Він бачить акварельку на стіні. Скромні чисті, теплі барви

— барви меланхолійної осени, позлітка, нанесені обережною рукою, промені згасаючого сонця, поблідла синь неба. За стіною цокає годинник... Цок-Цок! Цок-цок!..

Зовсім несподівано входить Настя. Свіжа, як звичайно, у скромній сіро-синій суконці. Очі сяють і сміються.

— А! Ви? Василь? Вітаю! Не сподівалась... От вже кого, кого, але вас не сподівалась... Яким таким чудом? Сідайте... Там, там

— де є місце і вибачайте, що примусила чекати... Я місила діжу. Ну, що там у вас? — Настя радіє щиро. Це видно з усього. Голос її звучить якраз так.

— Брат мій, якого ви маєте честь знати, передає вам ласкаво оце запрошення, — почав був Валя.

— Брат ваш, якого я маю честь знати, міг це запрошення передати мені особисто, — в тон Валі відповіла Настя.

— Просив уклінно пробачити йому, бо ще сьогодні мусить бути на місці своєї діяльности у славному місті Шумську...

— То він вже у Шумську?

— Так. Вчить дітей Ізраїля польської грамоти.

— Дуже похвально. Дякую. Коли це і де це та вечірка?

— В ліцеї... Там ось написано. У так званій колоновій залі ліцею. Вас просять прибути. Вальс, мазурка, па-д-еспань, джімі...

Настя сміється, Валя вдоволений, Василь напружено червоніє і мужньо мовчить. Він вже втратив темпо і почуває, що не здожене його. Валя натомість цілком у формі.

— Ну, а ви? — це Настя до Василя. — Я вас чомусь не бачу...

Василь не знає, що на це відповісти. Рішає казати звичайні

речі.

— Я ходжу кожного дня до школи.

— А що там “Юнацтво”? — питає Настя.

— Нічого. Так... Ще не сходились.

— Буде журнал?

— Думаю, так...

— Ах, мені страшенно подобається Козенко. Чудовий. Як він мене чудово не любить! Перекажіть йому мої слова.

— Перекажу.

— А ви, Василю, заходьте до мене частіше. В неділю чи в свято... Підемо в наші гори... Ви ж іще не знаєте... У нас тут фйорди, Норвегія... А як тут чудово, як зірветься буря. Цілий цей палац наповнюється свистом, і мені відразу згадується “Вій”. Я немов філософ Хома Брут у спідниці. Але я це люблю. Мені імпонує певна дикість, щось не таке, як скрізь і завжди. Тільки інколи скучно...

— Вам скучно? — запитав Василь.

— Не дивуйтесь. Мені...

— Ви ж завжди в товаристві...

— Ах, не завжди, не завжди... Тільки інколи. Правда, я читаю. Тепер маю, наприклад, Мериме. Мене цікавить цей філігранний поет, себто філігранний в розумінню вияву думки... А перед тим я читала “Обрив”. Прекрасна річ... Буйна, розмашна, соковита. Чи подобається вам Гончаров?

— Подобається.

— Мені також. Ах, мені дуже буде цікаво поговорити з вами про деякі справи. Але не зараз, після... Пізніше...

— З приємністю, — буркнув Василь.

Перейшли на поезію, згадали новий журнал, що вийшов у Празі. Настя дістала його у просвітянській книгарні від Клавдія.

Їй там подобається один поет та один роман. Невеличкий, наївний, але щирий. Чується в тому правдивість. Настя любить справжність. Хай то буде і не дуже щось претензійне, але головне правдиве і справжнє... Справжнє... Не підробка чуття. Вона ненавидить штучність у почуттях, власне, тієї делікатної і головної ділянки людської цілости. Тому їй якраз подобаються такі великі, безпосередні художні твори, як “Обрив”.

— Чому, власне, люди не хочуть бути безпосередніми в своїх діяннях? Я цього не розумію, — казала вона.

— Інколи цього не можна досягнути, — зауважує Василь.

— Чому?

— Я думаю... Не знаю... Можливо, за браком великої душі...

— Власне, — твердо сказала Настя. — Як приємно, що ви це сказали.

Василь сам вдоволений, що у нього вистачило стільки мудрости висловитись саме так. Нічого. Все буде гаразд. Але надходить вечір. Хлопці мусять вертатись. Настя висловлює бажання їх провести.

Вийшли. Настя сказала, що навпростець через гори значно ближче, ніж навкруги біля станції. Пішли навпрост... Минули зруб, гречану стерню, кіз вже немає, з заходу повіває вітрець. Сонце майже зайшло, і тільки невелика вогненна коцюба догоряла далеко на обрії. Широкою долиною ріки Ікви, мов простір моря, стелилась мати-земля під самі ноги молодих людей. Всі стояли на гладкому пісковому камені і мовчки дивились на ті барвисті, розлогі краєвиди. Вітер похитував Настину спідницю, торкав і ворушив її ясне волосся. Кілька жовтих сухих листків летіло знизу догори, щоб потім впасти під заломаною білою брилою вапняку. Далеко долиною біг до станції маленький потяг, залишаючи за собою чорну смугу диму.

Настя, Валя та Василь стояли і не хотіли йти далі. Сонце впало і згасло. На небозводі мерехкотіли заобрійні промені, обличчя його гарячкове, баранкові хмаринки лоскотливо маячіли в райдужних барвах, потяг надривно свистав, дим його перекидався збоку на бік, знизу з вітром долітав запах свіжо-печеного житнього хліба.

Того самого вечора Василь Шеремета вписав до свого щоденника: “Вперше ближче пізнав Н. М. Тішуся!” Потім деякий час непорушно лежав горілиць на своїй постелі...

ДОЩІ

Вривається осінь. Та справжня, гнила, розкисла. Небо замурзане болотом, земля мокне і кваситься, мов огірок.

Євген Лискевич нудиться, мов проклятий. Приходить зо школи; всі кудись ідуть, а він бере в руки Лєскова, лягає горілиць на своїй твердій канапі і читає.

Але це не значить, що Євген Лискевич не має кращих намірів, як тільки читати Лєскова. Має, і не одно. Тільки ті кляті Валя та Ігор ніяк ще його не визнають за гідного уваги, дарма, що він курить не гірше від них, а щодо горілки, то він може їх переконати, що вони дуже помиляються. Він може пити не гірше від них, — хай тільки візьмуть його до Хмелюка.

Дарма! Ігор Круп заявив цілком виразно: — Не можна хлопчика розпоювати! — Хлопчика! Якого тут хлопчика? Євген цього Ігорові ніколи не подарує. Це вимагає кривавої помсти. Колись так і буде...

Не ліпший і Василь. Цей знов же надто “ідейний”. Кудись іде, щось робить, все таємничо, все поважно. Завзятющі, затяжні дискусії. Ні! Євген Лискевич рішуче не може видержати такого товариства. І що це таке? Змова чи що?

І коли до всього додати його справжній стан, його соромливість, непевність, то воно таки трохи образливо.

З цього скрутного становища визволяє його дещо Надя Волобуєва. Це дебела, міцно збудована з товстими устами та литками дівка, дочка лікаря Волобуєва, яка інколи приходить до Мані Цимбал. Євген тоді оживає. Це чи не єдина на планеті жінка, якої Євген не соромиться. І він вивживає цю винятковість з жорстокою послідовністю. Варто тільки рипнути фіртці, варто Євгенові кинути оком через вікно і побачити Волобуєву, як він миттю вилітає з кімнати, біжить назустріч своїй жертві, хапає її поспішно в обійми і притискає до ґанку.

— Пшол! — кричить Надя.

Вона неймовірно соромиться, дуже боїться. В її очах з’являються сльози.

— Геть, — кричить вона. — Нахаба! Женя! Іди геть.

Але Женя не думає нікуди йти. Він мне її, ломить і тільки якась нагода визволяє дівчину; тоді вона виривається, біжить на спотикача сходами і перелякано б’ється до дверей Маніної кімнати.

Розчервонілий, розхвильований Євген регочеться на ціле горло. Він ще підбіжить, бувало, під самі двері до дівчат і крикне: “Лови її!”

Без цього життя було б нецікаве. Ввечері падає дощ, горить нафтова лямпа, на столі лежать підручники, Іванов, Лєсгафт, коментарі Овідія... Пара книжок замішані до цієї колекції, а між ними поганий переклад “Так говорив Заратустра”. Вітер свистить за вікном, і краплі дощу тарабанять у шиби. Електрична жарівка освітлює надворі два молоді клени, що нашвидко збувають своє листя.

Для учнів це жорстокі дні. Передовсім, що тяжко приїхати з дому. Тоді вибувають продукти і гроші. Все то йде, тікає, горить, а їсти хочеться, а грошей треба, і ніхто ніде в цілому світі не розуміє цих скрутних обставин.

Господиня в той час нагадує якусь Ксантипу. З довгим, гострим, осідланим в окуляри носом, вона кожного ранку, в полудень і ввечері входить і те саме повторює: — Щось довго не приїжджають ваші “папа”... Громе ясний! Хлопці і самі знають, що довго. Нащо тут ті нікчемні натяки. Одного разу вона каже: — А знаєте? Немає вже хліба... І сахару... І сахарини немає...

Хлопці беруть це до відома, лягають мовчки, загортаються у свої тонкі ковдерки і сплять. До речі, вони цим ані трохи не переймаються. Дасть Бог день, дасть і “пищу”...

На другий день встається не охоче, бо до свідомости доходить факт, що все-таки хліба нема, сахарини нема... Нема! А надворі ллє. Годинник за стіною б’є сьому, двері відчиняються і входить господиня. Приносить жовтий, прозорий чай у шклянках і свій свіжий, чорний хліб... — Вставайте, вставайте! Пора до школи...

Встають, миються, п’ють гіркий чай, їдять свіжий хліб, надягають тонкі плащики, зводять ковніри і виходять під дощ.

Не йдуть, а біжать. Під ногами хльостко, бризкає вода. В черевиках дедалі вогкість збільшується. Біжать попід мури ліцейського саду, де крякають ворони і кав’ють галки. Все навкруги в тумані. З вивіски пекарні Шнайдера барвисто і привабливо посміхаються гори булок, калачів та солодких тістечок. Маляр поробив їх ніби живими. Вони готові зірватися і скочити просто в рот.

Директорська вулиця, нерівний хідник, трапляються люди під парасолями. Добігають до школи і дивуються, що на дворі тиша, скрізь порожньо. Виходить сторож Павло з мітлою, щоб відмести воду, що затікає до сутеренів, бачить обох героїв і прорікає: — Ге-ге, козаки! Вже йдуть занятія!

— А, у нас Варвара Сергіївна! — виривається в обох та сама згадка. Зупинилися. Стій! Треба розважити.

А Павло добавляє:

— У вас, здається, директорова... Ге-ге!..

Цього цілком вистачає. Варвара Сергіївна... Вона, напевно, пішле їх на розмову до директора... А що? А як? А чому? Ні. Це вже краще піти та захворіти одразу та виманити у Волобуєва якесь свідоцтво, ніж всі ті запити. І хлопці на цьому стають — вертатись. Нічого іншого не залишається. Ідуть. Дощ ллє та ллє, в черевиках уже мокро, на плечах також. У парку так само крячуть ворони.

І невже вони прийшли останніми?

— Як це так сталося, Василю? — питає Євген.

— Як... Спізнились та й усе, — майже сердито відповідає Василь.

Ні. Вони ще не останні. Проти гімназії Алєксиної зустріли ще двох. Це дівчата з четвертої кляси Кира і Мира. Нерозлучні близнята. Перша чорна, друга біла, перша в червоному беретику, друга в білому. Хлопці сміються. У них появляється своя учнівська химера.

— Пізно, пізно! — кидає зловтішно Євген так, ніби це не він, а тільки вони спізнилися.

Дівчата зупиняються.

— Направду пізно? — питає сміливіша Мира.

— Направду! Кругом і марш, як не хочете мати розмов з директором...

Всі стоять. Дівчата з парасолями і в кальошах. Це щось інше... їм не тече бодай за комір...

— Хто у нас на другу лекцію? — питає Кира Миру.

— То ж Варвара Сергіївна, — відповідає Мира.

Вертаються. Ні, вони не йдуть... Варвара Сергіївна... І як це так сталося?

Всі йдуть нерішуче. Всі мовчать. Ніхто не має потрібних слів для такого моменту. Не доходячи до окружного суду, дівчата раптом зупиняються.

— Полька! — шепче одна з них.

Так. Перед собою у віддалі пари десятків кроків бачать учительку польської мови. Вона в окулярах, можливо, не зовсім добре бачить, але вона наближається. Завтра всі будуть знати, і знов, що, а як, а чому... Конче треба рятувати становище. Ліворуч вузький провулок, “суточки”. Хоробрі підприємці без єдиного слова зникають в їх глибині. Добігли до місця, де їх, без сумніву, не помітить жодне вихователеве око. Стоять і чекають. Хлопці мокнуть, але не показують, що це якось на них впливає. Першою відважилась Мира. Вона запропонувала Євгенові краєчок своєї парасолі. За нею пішла Кира, і обидва лицарі ощасливлені подвійно: захоронитись від дощу та побути разом з тими, про яких могли тільки мріяти у найкращих хвилинах свого існування на плянеті. Євгенчик просто розпливався, і здавалось, що коли такий стан потриває, він обернеться у шматок топленого воску. Це було не щастя, а нахабство. Він стоїть і не дихає...

Василь щораз стає хоробріший. Він, правда, мало використовує ласку своєї дами, її парасоля накриває його якраз стільки, щоб цілий потік води міг зливатися йому на половину голови, на ніс та за ковнір. Але це дрібниці порівняно до того, що він переживає... Падають окремі слова... їх небагато, і сказати, що це розмова, тяжко. Головна тема — Варвара Сергіївна. Бідна! їй довелося дещо дістати від цієї чвірки. Всі погоджуються, що методи її поводження — голе канібальство.

Але це не триває вічність. Загроза минула, полька пройшла, втікачі виходять із свого сховища... Ось вони вже йдуть униз по Директорській, так трошки ніби парами, делікатно і обережно. На Широкій без ніяких зобов’язань чи обіцянок розходяться. “Бо що як хтось побачить”...

Євген на шпилю свого щастя. Мира! Боже, Мира! Вона вже, без сумніву, “його”. Він уже в уяві ходить з нею до монастиря, запрошує її до кіна, за місто, на Бону і хтозна-куди. Він уже весь в її полоні, і Василь примушений вислухати все, що стосується Мири...

У Василя також піднесений настрій. У нього виникає геніальна думка. Він же пригадав, що Фройко, торговець пашнею, має для нього кредит. Сам батько дозволив. Це всього півтора кілометри ходи, і вони багачі. Незважаючи на дощ, вони негайно беруться реалізувати намір. Розшукують Фройка, зводять з ним змагання і дістають купу марок. Вертаючись назад, у них виникає друга, не менш геніальна, затія. Це вже Євген.

— А що, коли б ми отак зайшли до Повольного, — каже він досить обережно. Від несподіванки Василь не може передихнути.

— А справді! Ходімо!

За двадцять хвилин вони вже сидять у кав’ярні Повольного. З їхньої одежі стікає на поміст безліч струмків, а плащики їхні скромно висять на вішалці, і під ними швидко утворюються невеличкі озера... Але в кав’ярні тепло, сухо... На стінах плякати, що закликають подорожувати до Канади, панночка в білому фартушку подає каву, цукор, тістечка. Треба бачити Василя та Євгена. Яка це шалена байдужість. Що їм такі ось кремові тістечка, що їм ця ціла останова. Ця їхня великість може імпонувати хоч самому повітовому старості. Єдине, що їх дещо в’яже — їхнє взуття. Воно брудне і розквашене, але і з цим дають собі раду. Вони ховають його якнайдалі під стілець... І це цілком зрозуміло.

Але що це?.. Двері кав’ярні відчиняються, і з-під парасолі вилазить... Хлопці німіють, їх очі готові вискочити з очниць. Сидять непорушно, мов ман’яки. Перед ними у всій своїй красі стоїть шановний латиніст Річицький... О, небо! Це ж для Річицького золотий скарб. Як старанно, докладно виложить він все це перед директором і то напевно відразу, можливо, ще сьогодні, і піде крутитись каруселя. Василь та Євген поволі встають. Перед ними стоїть Річицький. Вода з нього тече, мов з розсохлої бочки, на помості від кальошів сліди.

— А ви чому не в клясі? — запинаючись, натягаючи підборіддя, каже шановний виховник.

— Я... Ми... Я дуже промок і застудився... Дуже кашляю, — витиснув Василь кілька слів...

— А ви також застудилися і дуже кашляєте? — звертається він до Євгена.

Всі на них дивляться. Гості і кельнерки. Річицький одвертається, підходить до прилавка, спокійно просить панночку дати йому кілька шматків торта і, не глянувши на хлопців, виходить.

Сталося. Не києм, то палкою. І за що на них така кара? Все зіпсуте, все змарновано. Де поділась їх урочиста величність. Вони чудово розуміють, що все це тільки зараз починається. Тепер вже ледве чи й поможе їм якесь свідоцтво Волобуєва.

Але коли вони приходять додому десь так по третій годині, справа їх набирає нового звороту. Спочатку це не виглядало поважно. — Холодно, — каже Євген. — Тобі Василю, не холодно? Мені здається, у нас досить холодно... Як ти думаєш? — Свої міркування Євген підтверджує чханням.

Трохи згодом доводиться погодитися, що вони застудилися. Це ніяк не входило в їхні розрахунки, хоча це може їх і врятувати. Деякий час вони змагаються, але дарма. Євген виразно чує потребу лягти, і тут не поможуть ніякі викрути. Трохи згодом вони обидва у ліжку. Євген на своїй канапі, Василь на свойому складаному на кроснах, як він казав, катафалку.

Коли підвечоріло, до них з грюкотом увірвались Прихода й Козенко. Обидва мокрі, розчервонілі.

— А це ж що? — питає Прихода й дивиться то сюди, то туди... — Невже хворієте?

— Здається, хворіємо, — каже Василь...

— Ну, ну, ну... Не прикидайся дурником, — втручається Козенко. Прихода побачив на столі Василевий зшиток і, не питаючи, узяв його до рук...

— Заборонено, — каже Василь.

— Заборону скасовано.

Підскочив Козенко:

— Покажи, покажи! Щоденник? Читай! — швидко заговорив він. Прихода встиг одвернутися.

— Чекай, — каже він. — Не лізь поперед батька... Почитаємо, письменні... І він розгортає зшиток.

Василь зривається з постелі, накидається на Приходу і вириває зшиток з рук. При тому розриває руду обкладинку.

— І що за ідіотські жарти! — з серцем вимовив він.

Потім ліг назад до ліжка і заховав зшиток під себе. Був незадоволений і сердито мовчав. Євген мовчки посміхається. Прихода та Козенко здивовані. Вони ще не бачили Василя таким.

— Дивись, дивись, — підморгує Козенко. — Зевс Громовержець...

— Прошу тебе затриматися з твоїми жартами, — виривається з Василя. Він не може себе втримати. На нього налягає лють, і він готовий зіскочити та побити того нахабу. — І взагалі... Я вам... Я вам... Я вам не на жарт! Я забороняю так зо мною поводитись!

Невідомо що було б далі, коли б у коридорі щось не застукало і по хвильці до вузьких дверей бочком не втиснулась груба постать... Сутеніло. А груба постать — був директор. Він увійшов і лагідним, дрібним голосом запитав:

— Чи тут мешкають Шеремета і Лискевич?..

— Тут, пане директоре! — вголос відповіли всі присутні. Прихода й Козенко встали, Василь та Євген підвелися на лікті.

— Ага... Добрий вечір. Як маєтесь? Хворієте? А що ви тут робите? — звернувся він до Приходи та Козенка.

— Прийшли відвідати хворих, пане директоре, — відповів Прихода.

— Похвально, похвально... А що вам? Грипа? А чи був лікар? Треба негайно лікаря... Коли це сталося?

Василь почав говорити:

— Вже сьогодні зранку ми чулися погано...

— Вештаєтесь вечорами, — перебиває їх директор.

— Ні, пане директоре... Сидимо дома. Рано встали, йшли до школи, але промокли і нас почало трусити... мені зробилося зле...

— І мені також, — вставляє Євген.

— Так, так, так, — підтакує директор.

— І ми вирішили повернутись... Повернулися і зайшли до Повольного, щоб випити чогось гарячого...

— Ага, ага, ага!.. Ну, ну, ну! Ви но мені не того... Не розхворійтесь поважно...

— Ні, пане директоре! Легка грипа... Завтра підемо до школи...

— Як будете чутись погано — лежіть. Грипи не можна застудити.

На це навинулась господиня. Вона перепросила і залебеділа:

— Ну, що ж... Воно так, як бачите... Дощ, сльота, дороги розбиті, ніхто не приїжджає, а хлопчиська потребують їсти. Пальтішка на них... Ви тільки гляньте... Що це за вбрання... А їдять хліб та чай, хліб та чай... І то без сахарини... А це ж, звісно, хлопці... потребують... Навганяються, наґзяться за цілий день... Господи, Господи...

Директор не сподівався такого потоку слів. Він вже не радий, що зайшов. І так стільки клопоту з тією гімназією, а тут ще й ось ці. Він стоїть, швидко похитує в такт господининих слів головою, радить покликати Волобуєва і відходить. — Добраніч, хлопці! Та скорше вставайте, — лишає за собою.

І це все... З великої хмари та малий дощ. Річицький битий. Настрій спинається вгору. Прихода забуває недавній вибух Василя, Василь забуває образу. Козенко втратив нагоду поінтригувати, Євген покпитися. Господиня виявила себе майже янгольською добротою. Все вирівняно, тільки Василь та Євген лишаються в ліжку. Цього не затреш і не замовчиш, це факт.

Другий факт це зрив в життю Василя. Він виявив себе незалежним. Це в нього вперше. Встав, вирвав зшиток, висловив, що хотів і як хотів. І все робить звичайна нагода, випадок...

По відході директора Прихода і Козенко деякий час залишаються. Прихода питає:

— Ти ж як? Збираєшся таки хворіти?

— Не зовсім збираюся, — каже Василь.

— Ти все ще дмешся? — кидає Прихода.

— Я? Ні. Чого? Було б за що, — байдуже каже Василь.

— Ми до тебе в справі...

— Прошу дуже...

— Ти ж знаєш... Оголошені вибори до сойму. Ми мусимо взяти в них участь. Сьогодні хлопці вирішили скликати нараду гуртка. Вирішили зібратися позавтра, о шостій, у Білоуса... Будеш там? — питає Прихода.

— Не знаю... Все залежить...

Прихода і Козенко відходять. Мала ніяковість і велика поважність. Василь їх не стримує. Ідете — йдіть... Не виявляє, як бувало, залежности. Цікаво, чи помітив це Прихода.

Василь думає про Приходу, про Козенка. Бідний Козенко. Не диво... Мешкає він десь у якогось візника. Темнота, блощиці, товсті томи Писарева. Черв безпросвітнього скепсу влазить до його юної душі, і не диво, що він залюбки цитує Некрасова чи Нікітіна, цих плитких творців безнадії, у котрих квиління возведене до стану заповіді моралі.

Падає далі дощ. Горять тьмяно ліхтарі. З’явилися перші виборчі плякати двадцяти чотирьох партій. Інколи дощ змиває їх, кидає в потік і довго вальцює їх з відпадками міста. Проходять люди. Чітко відбиваються кроки. Десь у якомусь ресторанчику чи кав’яренці ще світиться і сніп сяйва виривається на вулицю та освічує скісні стрілки дощу. Інколи з ближчого вікна виривається якась симфонія. Є й такі руки, що володіють тими чарами, і вальсик Штравса чи шматок з Ґріга лунають вулицями маленького Крем’янця. На вежі ліцею горить кругла, мов місяць, пляма. Це годинник. Час від часу він вибиває години. Десять, одинадцять, дванадцять. У цей час зупиняється кременецька електрівня. Скрізь гасне світло. Містечко згортається до сну. Густа темрява заливає цілу долину, і тільки дощ далі робить своє діло.

У КЛЯСІ

Всі, що йшли ранком до уряду, чи до роботи, чи по науку, чи кудись інде; всі, кому треба було раніше встати, а особливо замітачі вулиць, всі вони мусіли звернути увагу, що по хідниках, по нерівних бруках вулиць і вуличок, по подвір’ях, що мають загорожу, на церковних майданах, а особливо на базарі та скверику перед ліцеєм, лежить під ногами безліч різнокольорових папірців. Вони мокрі і пошарпані валялися під ногами, чіплялися до підошов, липли до гладенького каменю бруку. Кожний з них має якесь число — один чи п’ять, чи вісім, чи двадцять два. Дощ, мабуть, був дуже зливний, а вітер мав справжні пазурі, коли ті папери такими купами опинилися просто на бруку. Тільки де-не-де залишились іще сині або жовті плякати на своїх місцях. Великими літерами горіло на них: “Українці і Українки!”. Дощ їх не змив, і вітер старанно, мов щось заборонене, оминав...

Василь Шеремета прокинувся, як звичайно, рано, а можливо ще й раніше... Спав погано, кашляв, пчихав і обливався потом після вчорашнього липового чаю, яким напоїла його господиня. Те саме було і з Євгеном. І він спав погано, і він кашляв, пчихав і обливався потом, і прокинувся раніше, ніж звичайно. А прокинувшись, простягнув перед собою руки догори і захоплено викрикнув:

— Ах, Вася, Вася!

Дуже добре розумів його Василь. Знав він, до кого звернені ті оклики. Він виглянув через вікно і просто перед вікнами на паркані біля колодязя побачив жовтий плякат. “Українці і Українки!” з великим знаком оклику. Що там хочуть від тих українців і українок? Василь не може лежати і спокійно хворіти. Він натягає штани. Він мусить бути на вулиці там, де всі, де плякати. Євген побачив цей запал і собі встає. Як може він лежати і хворіти. Він готовий краще вмерти, аніж лежати тут і не бачити Міру. Вона ж, напевно, прийде сьогодні до школи і, напевно, захоче з ним бачитись. Господиня несе чай і пропонує їм полежати. А! Де там полежати... То ж сам директор казав. А! Що там сам директор! Обидва встають, обидва одягаються, беруть підручники та йдуть. Не йдуть, а широко, мов на параді, і гупають. Сьогодні вони, напевно, не спізняться...

Йдуть і бачать те саме, що всі бачать. Папірці, папірці, папірці!.. Ціла повінь папірців. Різні на них числа написані і все до українців та українок, до шановних і хвальних, до дорогих братів і сестер, до мужніх громадян і громадянок. Стільки вигуків, аж слина котиться, і язик в роті від солодощів тане.

У школі вже галас. У роздягальні гурт шостиклясників, а в центрі Прокіп Шпачук. Це вперше бачать його в такому натовпі і в такому піднесенню. Він щось завзятюще говорить і при тому регочеться. Тут таки і старший Гнатюк. І його це дуже захоплює. І він говорить та сміється. При цьому всі сміються і всі веселі, ніби перед ними хто якусь грає комедію. Але нічого особливого не було. Василь прийшов і почав, як звичайно, спокійно та поважно роздягатися. Від учора він став ще спокійніший та ще поважніший. Здається, це не Василь Шеремета, учень шостої кляси, а якийсь пан професор математики. Поважність, байдужість, спокій. Його помітив Прокіп Шпачук. Вирвався з гурту і відразу до нього.

— Василю! Ходи сюди! Де це ти дівся? — майже викрикнув Шпачук.

— Хворів, — спокійно відповідає Василь і простує до кляси на своє місце. Але Прокіп його не пускає.

— Стривай! Почекай! Послухай! Ти ж знаєш... вибори...

Василь подивився на нього трохи здивовано. Цього Прокіп ніяк не сподівався. Він нахилився до самого Василевого вуха і шепнув:

— Прийди сьогодні на помешкання до Білоуса. Обов’язково!

— Прийду, — проговорив Василь, і очі його трохи ожили. Справді, є щось цікаве, коли він такий захоплений. Потім до нього підійшов Гнатюк. І той не менше захоплений, і той запрошує до Білоуса... Але Василь має якесь передчуття. Учора він ні разу не заглядав до підручника, а Річицький вже давно на него гострить зуби. Він і так зовсім з латини відстав. Всі вже перейшли до Овідія, а він все ще на Цезарі сидить. Треба повчитися. Він вийняв Цезаря, коментаря до нього і забув за все навкруги. За Прокопа, за вибори, за всю ту метушню. Галас і гамір дав можливість втопитись у загальній атмосфері. Нічого не чує і нічого не бачить, крім латини і книжок.

Через клясу переходять сьомиклясники та восьмиклясники. Пройшов той, другий, третій. Он іде, як і кожного ранку, Настя Мединська. Від довгої ходи у неї мокрі чоботи та розчервоніле лице. Від цього вона видається ще кращою. Кожного ранку бачить її Василь і кожного ранку киває їй на привітання головою. Йому приємно, що він її може бачити, а також, що вона завжди погляне в його бік. Щось тепле поворушиться у ньому... Тепле і дуже, дуже, до хвилювання, приємне.

Сьогодні Василь весь занурений у Юлія Цезаря. Нічого він не бачить і нічого не чує. Настуся глянула, як звичайно, в його бік, він не звів голови і не кивнув їй на привітання. Він її не помітив. Вона пішла до себе, але по часі повернулась. Йде між рядами лавиць, всі на неї дивляться. Йде просто до Василя.

— Пане Василю, — почув він над собою її голос. Від несподіванки весь здригнувся. В обличчя вдарила кров. Звів на неї очі, але щоб заховати хвилювання, щоб втримати себе в межах пристойности (тож всі дивляться!), він намагається бути байдужим.

— Прошу, панно Настусю! — відповів він і підвівся.

— Я хотіла передати вам оце... Хочу знати вашу думку... Але не подумайте чогось “предразсудочного”... — Вона так і вимовила “предразсудочного”... А потім повернулась і спокійно пішла собі.

Євгена десь не видно. Де він вештається? Він, власне, ніде не вештається. Він весь час чапить на ґанку і видивляється. Його цікавлять двері четвертої кляси. Дивиться на них без перерви. Його також не переймає галас у роздягальні. Даремно. Він, бідачисько, нічого не побачив, чого хотів. Немає їх... Дідько знає, де вони стирчать, а можливо, їх зовсім сьогодні немає в школі. Євген вистояв до самого кінця, аж поки Павло не закалатав у свій надтріснутий дзвінок. Тоді тільки пішов до кляси і сів на своє місце.

Перша лекція з хемії. Семен Іванович. Дуже приємно. Щось оповість такого, чого ще ніхто не чув. Щось перейде в щось, якась одна літера зробиться іншою літерою, якийсь один газ стане іншим газом. Не має він лябораторії. Дарма. Він надолужує все словами, рухами своїх довгих та гнучких рук. Волосся весь час спадає йому на чоло, а руки у крейді, і він мусить помахом голови підкидати його. Його добрячі сині очі весело бігають і по-юначому блищать. Напише якусь формулу і радіє, а з ним радіє ціла кляса. Всі переймаються тим, що ось вода є “га-два-о”, — водень є “га” і здобувають з допомогою Кіпового приладдя, що ось бачимо його на рисунку — три міцностінні, одна над одною, кулясті баньки (1, 2, 3), в долішній є цинк, у горішній хлоридна кислота... — Ах, яка шкода, що не можемо це проробити на досліді! Так. Усі шкодують разом із Семеном Івановичем. Всі тільки чують слова: реакція, перетворення, складник; цинк плюс “два-га-хльор” дорівнює... Слова, слова, слова і тільки слова.

Василь Шеремета сьогодні неуважний. Що з ним? Звичайно, він любить спостерігати захоплені рухи Семена Івановича. Сьогодні він тримає під лавицею два папірці, списані рівним, гарним письмом. Йому хочеться їх перечитати, але побіч той осоружний Євген. Він завжди дивиться не туди, де треба.

Дзвінок, і перерва. Наступна лекція — українська література. Треба було б перечитати про Івана Вишенського. Все-таки він був цікавий дивак. Раз Іван Франко морочив собі ним голову, то тим більше варто поморочити її і Василеві. Але Василь має в руках два папірці. Куди б його сховатися? Немає місця, немає кута. Все запхане до останнього сантиметра. Євген зривається і тікає, мов опечений... Куди це він квапиться? Василь не має часу сушити собі тим голову. Лишається на лавиці, виймає підручник Радзикевича і старанно читає: Жду тебе — не діждусь! — читає Василь. —

А надворі кругом,

Чорна ніч простяглась за вікном...

А спокою для серця й хвилини нема,

Світ, як пустка, безмежна й німа.

О, юначе, прийди! Серцем, повним огню,

Розігрій мої кращі чуття...

І на грудях своїх від турбот життьових Всецілющого дай забуття.

Я не знаю тебе... але в серці моїм Вже панує твій образ ясний!

Ти з собою бажання життя принесеш,

Щастя, радість і сміх молодий...

Подаруєш безмежне кохання мені І засяють яскравії дні...

* * *

Жду тебе — не діждусь!

А надворі кругом

Чорна ніч простяглась за вікном.

Василь читає, і образи, саме такі, як треба, наповнюють його, мов ранній туман квітучу долину. Срібна ясність легко притуманена, прикрита неторкальною поволокою запахів і тонів. Простір, великий простір, зовсім не чорний, як у вірші, а осяяний сонцем і заповнений райдужними барвами, кладеться перед внутрішнім зором, і в його далечінь мандрує неістотна постать юнака. І пливуть над ним білі, прозорі хмари... І віють теплі, мов подих, вітри... І чути спів — радісний, пориваючий... “І на грудях своїх від турбот життьових всецілющого дай забуття...”

Входить Річицький, довгий час сидить чи ходить в забутті, потім несподівано викличе до столу відповідати яку-небудь Ревеку Шапіро, довго мучить її ненависним Іваном Вишенським, ставить їй двійку і кінець. Щось там далі завдає з Радзикевича, запинаючись і екаючи, мов школяр, розповідає про полеміку між якимись релігійними відламками і про ту літературу, що з того постала.

На перерві Євген знову зникає. На цей раз і він має успіхи. Побачив “їх”... Вирвались, мов ошалілі з кляси і, побравшись за руки, побігли туди, куди всі бігають на перерві. Вертаючись, вони зовсім близько пробігли біля Євгена, але чи ж тут Євген сам? Ледве протиснулись через гурти хлопців та дівчат, які стояли тут і там, які вертілися, ходили по роздягальні, по ґанку, по мокрому дворі під каштанами. Вони зовсім не помітили бідного Євгена, що ось уже третю перерву через них не курить, бо не може побігти за ріжок, де збираються всі курці. Коли дівчатка ховаються за дверима кляси, Євген іде все-таки за ріжок... Тут уже досить їх є. Дим хмарами зводиться під стріху. Тут і Гнатюки, і Біленко, і Гриб, і багато із старших клясів. Тут також уперше бачить Євген особливе знаряддя з дроту, з гострими зубцями на кінці. Ті зубці нагадують хижі пазурі. Микола Гнатюк виймає таку річ, підморгує до Віденка і шкрабає по стіні.

— Це, — каже він, — здере шкуру навіть з самого Люципера... Євген бачить, що таке саме знаряддя має не тільки Гнатюк, але й інші. Кожний виймає з кишені, насаджує на руку, мов рукавицю... Це добра річ...

Третя лекція — латинь. Знов Річицький. Знову все спочатку... І задумливе ходіння і несподівані викликання. На цей раз потрапляє Білоус. Річицький чогось до нього вчепився. Є учні, що ще взагалі не відповідали, а нещасного Білоуса мордує він вже третій раз. Річицькому, мабуть, подобається, що Білоус завжди неймовірно потіє. Досить йому вийти до столу, як одразу на обличчю відкриваються всі пори, він червоніє і піт цілими струмками тече по його чолі, щоках, носі, бороді, капає і капає, ніби з порізаної берези сік.

Як звичайно, нічого мудрого від Білоуса не вдалось добитись. Річицький дивиться до журналу. Хто далі? Всі, мов миші під мітлою, позгинались і затаїли дихання.

— Шеремета!

Василеве передчуття справдилось. Бере другу частину Цезаря і крокує до столу. Річицький дивиться на нього, ніби хоче щось сказати надзвичайне. Василь знає, що це все наробила кав’ярня Повольного.

— Що? Вже не хворі? — питає уривно Річицький. Василь блідий.

— Ще трохи болить голова, — відповідає він спокійно.

— Ну! — киває головою Річицький. Це значить читати.

Василь читає: “Гіс де ребус цертіор фактіс ет інфермітатем

Ґалльорум верітус, квод зунд ін концілііс капієндіс мобієс ет новіє клерумкве ребус студент, нігіль гіс коммітендум ексіс тімавіт...

— Досить, — буркає Річицький. — Перекладайте.

Василь починає з Е-е — Еее, Цезар... ее... Цезар... гік де ребус... Цезар бувши повідомлений... (довша зупинка і сумнів).

— Далі, далі... Ну? Бувши повідомлений... Добре. Про про ж повідомлений? Ну? Цертіор фактус ет інфермітатем Ґалльорум... Ну? Бувши повідомлений про ці справи... Ні? Далі! Ет верітус есе...

— ...і злякавшись, — виривається з Василя.

— Де там. Краще побоявшись (множина) слабости Галів, ні?

Василь одразу погоджується. — Так. Слабости Галів, бо вони...

— Ну, ну! Що вони?

— Рухливі...

— Не рухливі, а скорше не сталі, не постійні у приняттю рішень... капієндіс! Це значить приняття якогось рішення... Ну, далі.

— ... і в більшости прагнуть до державної зміни...

— Добре. Або ще краще: до державного перевороту. Розбирайте!.. Скажіть, що то значить верітус?

— Боявшись, боючись...

— Початок слова, дієслова? Ну? вереор... сум... Ну? ... ве-ре-ро, — докінчує навздогад Василь.

— ... верері, — з притиском поправляє Річицький. — Ну, а як буде вербум депоненс другої кон’югації? Не знаєте! Слабо, слабо, Шеремето. Я вас пропустив на іспиті і пам’ятайте... Другий раз цього не станеться. А може скажете, що то може бути капієндіс? Ну? Яка то форма? Так званий герундіум, що стоїть в заміну герундіва? Ні?

Василь, розуміється, одразу погоджується.

— Початок слова? Ну, ну? Кааапіііо...

Василь продовжує:

— цептум...

— Ніяке цептум, а каптум, капере, — вже сердито перебиває Річицький і голосно майже кричить: — Нічого ви не знаєте! Кепсько! Замість ходити по кав’ярнях, краще учитися! На місце!

Василеві це не першина. З латиною в нього завжди ті самі непорозуміння. Він вже звик до цього і навіть не дуже переймається. На перерві він бачить Настю Мединську, що йде через їхню клясу до виходу. Вона ледь помітно на нього зиркає, і його серце від цього падає десь далеко вниз. Він швидко відвертається і ховає в тінь барву свого лиця. Це його кат — та барва. Це виказує його. Це вічне його нещастя. Чому інші спокійно дивляться і на дівчат, і на кого хочете і не червоніють, а він мусить червоніти та ще таким демонстративно ганебним способом.

Підходить знов Прокіп Шпачук. Приносить якусь писульку.

— Прочитай і верни, — каже він.

Василь потайки починає читати. Це заклик до виборів. І чого, чого тільки там немає. І протест проти тиранів... І заклик вставати, рвати кайдани, не дозволяти топтатися клятому ляхові по українських обличчях... і багато такого іншого. Василь все то перечитав і повернув.

— Ну, що ти скажеш? — запитав його Шпачук. — Ми хочемо це відбити на шапірографі і розповсюдити...

— Добре. Тільки по-моєму там зовсім мало говориться про самі вибори.

— Ну, про це ще поговоримо, — сказав Шпачук. — Маю вражіння, що ти розкис. Чого такий блідий.

— Чуюся недобре, — відповів Василь, повернувся і, оминаючи товаришів, просунувся до своєї лавиці. На нього нападає якась химера. Виходить до роздягальні, виходить на ґанок, стає там перед високим вузьким віконцем і довго дивиться через нього па подвір’я. Якось так випадає, що до нього підходить Настя. Стає байдуже поруч нього і між іншим питає:

— Що це у вас, Василю, такий Байронівський вигляд?

— Думаю, що це тільки звичайна простуда... Я і Євген вчора порядно промокли.

Говорять про се, про те... Про вірші ні слова. Чи не має часом Василь якоїсь цікавої книжки? Ні. Василь наразі не має нічого. Недавно мав Шумахера про леді Гамільтон. Це має бути цікаве? Навіть дуже. Цікава була пані. А чи правда все, що про неї пишуть? Невідомо. У кожному разі вона була гарна не тільки тілом. Мала відвагу, волю...

Дзвінок перериває їх міркування. Не прощаючись, розходяться. До кляси входить учитель історії Польщі. Невеличкий, але з великим носом добродій у піввійськовому одязі кольору хакі. На носі великі окуляри. Він сідає до столу, мовчки перевіряє присутність учнів, переписуючи всіх неприсутніх з попередніх годин.

Потім йдуть Мєшкі, Кшивоусти, хоробрі і нехоробрі. Його обдурюють. Валя встає з задньої лавиці і питає щось недоречне про Марію Стюарт, учитель сердиться, погрожує, але зараз же забуває і далі оповідає своє. Більшість учнів не звертає на нього уваги. Євген дочитує свого Лєскова. Валя малює карикатури. Шпачук виписує свої заклики. Ще хтось там показує іншому збірку поштових марок. І тільки дзвінок визволяє все те заклопотане товариство. Учитель дуже розбалакався. Він не встиг докінчити свою мову до кінця, розгортає підручник Левіцького, завдає від-до, бере журнал і швидко виходить.

Після цієї лекції всі визнанці Мойсейової віри відходять. Має бути лекція релігії. Дзвінок. Всі очікують, всі сидять на передніх лавицях. Минає п’ять, десять хвилин... Нарешті двері з директорської відчиняються і, закинувши назад голову, у рясі з зеленого сукна, окулярами на носі входить о. Ніколай. Всі так його і називають. Інакше зватись він не хоче. Терпіти не може, коли йому кажуть о. Микола чи пан-отець. Так само довго не міг він терпіти української молитви. От вже не терпить він тих слів. Вони для нього огидні, терпкі, грубі, непристойні. Як можна, прошу вас, говорити такою мовою? І що то за мова? І хто її видумав? Ну, хай би ще мужики на селі, сидухи на базарі, наймити чи старці... А то ж у гімназії, на лекції французької чи фізики, чи історії святої православної церкви! Молитися до Бога, до самого Бога і такими словами: “Дякуємо Тобі, Создателю, що ти сподобив нас ласки своєї, і ми прослухали навчання”. І що це за молитва? О. Ніколай має вже посивіле волосся. Не примушуйте його на старості літ поганити свої уста мовою, якій місце у хліві, а не в школі.

Але зовсім інакше думають всі оті лобурі. Вони і слухати не хочуть інакше, ніж по-їхньому. Вони йому перечать, протестують, вимагають, встають всі, як один, йдуть до директора, вимагають. До кляси приходить сам директор... Так і так ось тут діється. Що ви можете, о. Ніколай, на це сказати? Нічого. Зовсім нічого, тільки прошу не примушувати мене говорити тією мовою...

— Але ж це українська гімназія.

— Нічого не значить. Українська не українська, а ізвінітє... Молитися ми вже будем настоящим руским язиком, каким молилися всі наші предки тисячу і больше годов.

Всі сміються, але о. Ніколаєві зовсім не до сміху. Він сидить весь червоний за столом сам один, мов маяк серед розбурханого моря, і ніякі бурі не зрушать його з його становища. Тоді доведеться вам залишити школу, заявляють йому. Добре. Я залишу. Він твердий. Його сиві пасма волосся вилазять на чоло. Його ніс червоніє. Його очі налиті сльозами. Впертий. Дуже впертий о. Ніколай у своїй вірі, у своїй службі єдиному Господу Богу небесному і царю православному земному. Ці два поняття розлучно для нього в’яжуться, і ніякі сили, ні земні, ні небесні, не можуть цього змінити.

Ну, але все-таки треба вчитись. З часом обидві сторони в дечому уступають. Гімназія поки що не має іншого духовника... І так кілька тижнів зовсім не було навчання релігії. О. Ніколай приходить, сідає, витирає кольоровою хустиною окуляри, насаджує їх на ніс, бере до рук журнал, довго до нього дивиться і от тільки наміряється когось викликати, як з задньої лавиці вводиться на весь зріст Валя Лискевич.

— Атєц Ніколай! — звертається він до нього настоящим язиком.

О. Ніколай відриває окуляри від журналу, підносить високо голову, нічого, розуміється, не бачить і кидає в простір:

— А что там?

— Да вот ґаварят, будто би первим комуністом бил сам Іісус Хрістос, — поважно зазначує Лискевич.

— Ґаварят, ґаварят!.. Кто ґаваріт? Развє такіє дуракі, как ти! Садісь! — обурено, хрипло вигукує о. Ніколай.

— Пажалуйста не руґайтесь! Я ґаварю серйозно! Садісь, садісь, не то заявлю діректору... Вмєсто учіться... Тьху, прасті Ґоспаді! А что там у нас било?

— Андрій Первозваний, — підказує йому хтось старе завдання, що його вже товчуть кілька лекцій. О. Ніколай нічого не пам’ятає, до журналу не заглядає, вірить на слово...

— Да, вот... Андрєй Первозваний. Харашо! Кто там что-нібуть а ньом раскажет... А ми вже, кажеться, а ньом ґаварілі? Нєт? Ну, харашо, харашо! Вот напрімєр... — дивиться куцозоро в журнал. — Кажеться, ещо не атвечал Ка-ґа-новіч... — Коротка перерва. Всі мовчать. — Ну! Каґановіч! Не слишіш?

— Ето єврей, — підказує йому учениця, що сидить у першій лаві.

— Ах! Єврей! Пачему ж ви малчітє? Ну, таґда вазьмьом... Вазьмьом... Дааа! Ну, вот...

— Отець Ніколай! — падає зненацька нове питання. Це вже Стасюк. Невинний, поважний, пильний... І що з ним сталося.

— Что там апять? — обурюється о. Ніколай.

— Я хотів вас, батюшка, запитати, що ніби, кажуть, має до нас приїхати сам митрополит з Варшави. І ми тут сперечаємося. Семенчук ось твердить, що це неправда, що митрополит до такого містечка, як наше, приїхати не може, що йому потрібна карета і білі коні і то четверо. Прошу вас, батюшка, скажіть на це...

О. Ніколай сміється. Сміється дрібно, від щирого серця. Така мова його розвеселила. Він, видно, сам цікавиться цим питанням, тому не сердиться і не кричить, а, висміявшись, починає відповідати:

— Да, да. Ґаварят, что мітрополіт прієдєт... А пачему йому нє прієхать. А мітрополіт єздіт нє бєлимі, а чорнимі лашадьмі...

Починається жива дискусія на тему прибуття митрополита. Питання сиплються зо всіх боків. А як митрополита ім’я, а хто він, а чи заїде до нашої школи, а чи буде благословляти народ. Минає час. О. Ніколай вичерпує всі питання, дає на все відповіді і намагається ще раз почати навчання. Але й тут не виходить. Встає Гриб, бере старий підручник історії церкви Смірнова і старанно несе його показати о. Ніколаю... Виникли, мовляв, сумніви, чи це видання можна вживати у школах. За Грибом зривається півкляси, бо ж усіх цікавить, що скаже в такій важливій справі о. Ніколай.

Той бере підручник, оглядає його зо всіх боків, дивиться на рік видання, на чергу видання і вирікає:

— Нєт, ґаспада! Я вже вам сказал... Етот учебнік не ґадіться! Нада вот такой, как у мєня... Трєтьє ізданіє Смірнова...

Добре. Всі задоволені. Всі вертаються на місця. Але ось іще один сумнів. Ще знайшовся сумнівний підручник. Це вже Мусійчук. Він бере той самий підручник, що перед хвилиною був в руках о. Ніколая і, не моргнувши бровою, несе його знов показувати. Знов усі зриваються, оточують зо всіх боків о. Ніколая. Знов падає присуд, знов всі задоволені і вертаються на свої місця. О. Ніколай має того досить. Рішуче і остаточно він когось нарешті викликає. Говорять про святого апостола Андрія Первозваного, що одного разу піднявся по Дніпрі аж до того місця, де тепер стоїть Київ, і там “водрузив” святий хрест і сказав по-рускі: “Атсюда распростанітся свєт вєри Хрістовой во все гради і сєлєнія землі руской”...

Тарабанить дзвінок. Кінець. О. Ніколай, як звичайно, не має часу задати нове завдання і, як звичайно, нічого не записує до журналу. Української молитви він не любить, тому намагається втікти скорше, ніж її прочитають. Ніхто його не стримує. Кінець! Кінець усьому. Ціла гімназія гуде, бурлить, рухається. Зо всіх клясів масою висипаються хлопці та дівчата, шукають свою одежу, кальоші, парасольки, капелюхи, берети. Перегукуються, хто з ким має йти, умовляються на зустрічі, спільну науку, відвідини кіна. По сходах спадає вниз водоспад молоді. По двох, по кількох, одинцем ідуть поволі, ділячись останніми враженнями, обмірковуючи все, що пережили. Сміх, гомін, перегуки, стукіт кроків по каменю, веселий посвист... Йдуть тісною вулицею, збиваються, то розсипаються, то знов збиваються, переганяються, або затримуються, щоб когось ще зачекати. Ось на паркані висить кольоровий папір число вісім. Біля нього пройшла юрба, і папір вже потрапив під десятки ніг, що ступають по ньому, замазують літери та слова, мішають його з брудом нерівного бруку.

Василь і Євген ідуть також. Всі, всі йдуть, а між ними он пішла Настя Мединська. На цей раз її проводить старший Гнатюк. Василь бачить їх спини; вони то ховаються за іншими спинами, то знов десь на закруті виринають...

ПІД ЗНАКОМ ВИБОРІВ

Сутеніє, падає осіння мжичка, бамкає великий дзвін, у різних місцях загоряються електричні жарівки, з’являються освітлені вітрини, а в них барвисті плякати, карикатури, кінові фотографії. Цвікова друкарня і друкарня Гайдебруха без перерви працюють. Велчикі бендюжники котяться зі станції, наладовані сувоями кольорового паперу. Невідомо, чи коли переживало це містечко щось подібне. Приїжджав колись цирк, був індійський факір Бен-Алі, якийсь поет Бой-Забойський читав в ліцеї свої твори, в інтимному театрі Вертінський рецитував свої пісні, була Плєвіцкая, був Аверченко, але все це було не те, що бачимо тепер. Двадцять чотири виборчі групи, двадцять чотири мужі довір’я, двадцять чотири виборчі комісії, двадцять чотири конкуренти, що виступили на політичну арену, вчепилися один одному в горло і розпочали бій... Бій не на життя — на смерть. Хто виграє, хто переможе? Хієна, хадеки, п’яст, визволене пепеес, бльок національних меншин, праві, ліві, селянські, панські, робітничі, добрі, недобрі... Хто з них здобуде серця і душі виборців, що повні зарозумілости сидять собі по своїх селах, присілках та хуторах, зовсім мало думаючи про Варшаву, сойм і всіляку політику. Здобуто і обставлено виборчі домівки. Посаджено мужів довір’я, секретарів та секретарок. Понавішувано плякатів, летючок, закликів та карикатур. Йдуть засідання, влаштовуються мітинги. Кричить і крутиться машина, що має сфабрикувати для сойму та сенату послів, заступників народніх прав, оборонців народу у найвищих державних інстанціях.

Хатина, де живе Білоус, найменше надається на якусь показовість. Вона заховалась далеко в ярузі, заросла бур’янами та кущами шипшини, згризена часом, бита непогодами, крива, сліпа, похилена на правий бік. Світлиця, яку займає Білоус, має два вікна, але обидва наполовину забиті рудою бібулою, або заткані старими ватовими вояцькими “фуфайками”, тому в ній вічний сутінок, дух гнилизни, мишей і вогкости. Кривий, розхитаний, поточений шашіллю столик, два таких самих стільці, невиразного кольору залізне ліжко, засиджена мухами літографія наслідника царевича Олексія і кавалок люстра творять її оздобу.

Сьогодні та хата живе, роїться життям, бурлить і хвилюється. Гурток “Юнацтво” обрав її за місце своїх зборів. Ще ніколи не було присутніх стільки членів і навіть нечленів на зібранню, як цього вечора. Кілька десятків прийшло і стоять, мов у церкві на Страстях чи на Водохрищі, не можуть рушитись, чекають, слухають. Перед ведуть не Прихода, не Козенко і не Шеремета. Сьогодні тут на першому місці Шпачук та Микола Гнатюк, та ще хіба Біленко, та завжди замурзаний Москалюк... Це їхнє сьогодні свято, хоча Козенко також не думає пасти задніх. Вже говорив Шпачук, Прихода і Гнатюк. Це головні. Це ті, що завдадуть тон до-ре-мі! На помах їхніх рук може прилучитись до концерту і решта присутніх. Насамперед, розуміється, Авенір Козенко. Він, товариш Козенко, сам Козенко... Його носик завзятюще поривається показати себе, гніді оченята горять і не згоряють. Який він цього року інший! Він же й сам пробував писати вірші, але хто винен, що вони йому не вдалися. Тепер він проти віршів. Гурток, мовляв, не для того “покликаний до життя”. Він вживає такі “розумні” вислови: покликаний до життя, об’єктивні передумови, розснаження скупченої енергії. Го-го!.. Він справжній промовець. Мовляв, мусить бути якесь розснаження скупченої енергії. Це він говорить про всіх присутніх, яким, мовляв, “замкнено п’ястуком уста”. Боже мій! Які шорсткі образи. А тому вносить пропозицію змінити характер гуртка. Козенко був завжди винахідлива людина. Він і зараз є такий. Він подає ідею. Ось вона виложена, мов на лопаті. Гурток мусить перестати бавитися “віршиками”, Чупринківськими “треньки-бреньками”... Є багато важливішої роботи...

Він говорить, мов добрий пастор. Кілька слухачів з ним погоджуються. Він відкрив голу, сліпучу істину, і як з нею не погодитися. Шпачук його підтримує цілком. Він ще раз підняв дириґентську паличку.

— Товариш Козенко, — каже він мітинговим голосом, — говорить правильно. З Приходою погодитись не можна. Писати віршики, розводити кохання, зубрити Іванова не маємо часу...

— На що ж тоді потрібний тобі час? — вмішався без дозволу Прихода. Але Шпачук покликається на велику революцію, вказує на неї перстом і каже:

— Революція поставила перед нами великі завдання. Боротьба трудового народу за своє право почалась і ще не скінчилась...

Серед стоячого гурту виривається, мов лупа, кілька “правильно”. Темрява не дозволяє їх усіх бачити. Вона передбачливо закрила ті обличчя, бо так краще. Ніхто не буде до них придивлятися, бо й так нічого на них не побачить. Маленька лойова свічка сліпає на краєчку прогнилої шалівки вікна. Вона освітлює тільки тих, що спереду, і кілька ґудзиків вояцької “фуфайки”, якою запхана розбита віконна шиба.

Головує на цей раз Гриб. Це для нього велика честь. Він поважно, мов жрець чорної маґії, дивиться в темноту і роздає “голоси”. — Прошу! — киває він, коли хто підносить руку. — Говори.

Василь також смикається. Якось не може він втримати сверблячого язика, хоч говорити він просто не вміє. Але як інакше випхати думку, яка засіла в голові, як не з допомогою язика? А можливо сьогодні якраз щось вийде. Вже стільки говорилося, нерви підняті, настрій створено, Шеремета підносить руку. Він хотів смикнути її назад, але чорний маґ уже помітив її, і Василь має слово. Він встає, хвилинку ковтає слину, кидає поглядом то сюди, то туди, а все уникає чужих очей, ніби робить щось нечесне.

— Я хотів, властиво, сказати небагато. Не забуваймо товариші... що ми не в соймі... Коли б ми були в соймі, то нам справді не треба було б писати віршики і зубрити Іванова, як слушно казав товариш НІпачук... Але ми, на жаль, в українській гімназії... Це так є. Шкода... Тут треба і Іванова, і віршиків, і... Словом, поки не виросли вуса, не лізь у гусари... — Це хлопцям подобалось. Дехто посміхнувсь. — Я хочу сказати словами Дантона, що їх вирізьблено на його пам’ятнику в Парижі: після хліба, найперша справа є виховання народу!.. — О! Це вже щось... Як це прийшло Василеві на язик. Це сильно. Всі хлопці мало не ахнули. Коли це сказав сам Дантон (не всі, правда, знають хто це такий), і коли це вирізьблено на пам’ятнику та ще й у Парижі!.. Цього досить. Сам Шпачук ледве встоїть, діставши такого облизня. А Василь чує себе гладіятором, що прохромив свого суперника і переможно став ногою на його грудях. Йому плеще форум, і він кланяється. Тепер він переходить до виборів. — Підемо до них... Ми ще не управлені подавати голос, але ми поможемо подати його тим, що вже управлені, але які не знають, куди його подати. — Ні. Це рішуче добре. Всі його розуміють. — Бо треба, щоб ці перші вибори виграли ми, а не інші. Оце й усе. При цій нагоді я хочу сказати ще й таке: тут кілька разів говорено про товариша Приходу. Байдуже, за чи проти... Не байдуже хіба те, що того товариша не всі добре зрозуміли. Хотілося б знати чому? Хіба він сказав щось погане? Що нам треба учитись, це ясно. Що політикувати ми ще не доросли, це також ясно. Що ж тут лишається неясним?

І на цьому Шеремета скінчив. Скінчив без кінця. Треба було сказати це виразніше, запальніше. Здається, всі цього чекали. Шеремета не говорив, а мимрив. З ним багато погоджувалось, але він не міг їх пізвати за собою, надихнути, вирвати з-під влади Шпачука та Козенка, які говорили гладко, чітко, без перерв, піднесеним голосом. Але все-таки після промови Шеремети напрямок зборів змінився. Говорили... За і проти... Вставав Козенко... Засипав Шеремету кпинами. Натякав на його вештання по шинках з москалями. Згадав, що його батько куркуль. Шеремета мовчав на все, мов пень. Він тільки одного разу сказав, що до виборів це не стосується. Про це, мовляв, можемо говорити у хаті якої-небудь сидухи... Внесено пропозиції припинити дискусії. Пропозицію прийнято. Внесено пропозицію утворити кілька бригад для праці у виборах. І цю пропозицію прийнято. Дискусії припинено.

Створено три бригади. Бриґаду здирання ворожих плякатів та викрадання з виборчих канцелярій ворожої пропаґандивної літератури та бриґаду допомоги при виборчій комісії. Всіх розділено, поділено, дано накази і збори закрито...

Була ніч. Темна, мов вугіль. Малими гуртами виходили з хати юнаки. Відходили мовчки. Зроблено то воно зроблено, але всі почувають, що між ними є щось недобре. Це вже не торішній гурток. І тоді були тертя. І тоді іноді відчувалося певне напруження... Але то було щось між іншим, щось переходяще. Тепер це вже твориться якась яма. Одні по цьому боці, інші по тому. І всі почувають, що, власне, більшість є по боці Шпачука та Козенка. Особливо виразно це відчуває Прихода та Шеремета. Вони тут у меншості, і невідомо, власне, чому.

Додому вертається Шеремета у товаристві Приходи. Як звичайно, йде з ними також Козенко. Коли вони лишаються утрьох, Козенко одразу міняє тон. Починає жартувати, відтягає увагу від того, що він говорив. Шеремета мовчить. Прихода бере його під руку і йде по лівому боці. Козенкові нічого не залишається, як йти по правому боці. Шеремета, виходить, у середині. З розмови почувається, що Прихода тримається Шеремети, він йому потрібний. Шеремета чується незалежним. Дорогою продовжують розмову. Говорив, говорив Козенко. Все то пусте, не варто так перейматись, це лиш там, офіційно...

— Що значить пусте, Козенку? — каже Шеремета. — Що значить пусте? Нічого немає пустого. Я тебе не розумію... Це ж ясно, що ми не сміємо політикувати. Ми ще молоді, але не сміємо бути й дурні. Ми знаємо історію, принаймні вчимо її. Де ти, Козенку, бачив Соломонів чи Ціцеронів, які мали б сімнадцять років? Потім: то ж ворогам нашим тільки того й треба, щоб ми покинули гімназію, пішли собі в партії, в гурти, в підпілля... Щоб з нас не вийшли інтеліґенти, фахівці... Ну, поміркуй сам? Чи не так?..

Козенко слухає, ступає, дивиться під ноги, потім відповідає:

— Ні Ленін, ні Петлюра не мали школи... А все-таки...

Це аргумент. Тут висловився Прихода.

— Ну, як ти гадаєш, що всі там присутні були самі Леніни чи Петлюри... Тоді так.

Зрозуміло. Козенко переконаний, що він майбутній Ленін. Він не вчиться хімічних формул, а читає Чернишевського. Він не цікавиться Піпіном Довгим чи Коротким, а Крапоткіном та Ґерценом. Прекрасно, ясно, зрозуміло. На прощання Шеремета все-таки йому сказав:

— Знаєш, однак що? Уяви собі тільки, що через тебе, через Шпачука чи ще через подібного Леніна нам закриють гімназію. Що тоді виграєм ми, українці, наш народ?

— Я, — авторитетно заявив Козенко, — думаю не категорією нашого народу. Я думаю категорією всіх народів...

— Як то? — швидко вирвалось у Шеремети, і він пильно глянув на Козенка.

— А так, як ти чуєш, — так само швидко відповів Козенко.

— Це цікаво. Я попросив би тебе висловитись ясніше, — сказав Шеремета. Його щось гостро торкнуло. Він насторожився.

Козенко чує себе спровокованим. Можливо, що він і не цілком так якраз думав. Це в нього так вихопилось, але відступати немає куди. Він чує в собі спротив. Звертається не до Шеремети, а до Приходи, ніби у того шукає опертя і говорить:

— Не розумію отаких Шеремет. Він любить одразу переходити на особистість. — Тон його роздратований. — Не розумію отаких міщансько-куркульських думань. Шереметі сидіти десь у Просвіті, висиджувати аматорські вистави, носити вишиті сорочки, широкі штани. Йому мріється така собі гопачно-шароварна куркульська, полтавсько-галушницька Україна з гайдамаками, шликами, шаблями, парадами, з бандуристами... Для такого думання не зрозуміле, що політично-економічні закономірності, які мають свою залізну послідовність у розвитку світової економіки, світового капіталу, не можуть брати на увагу ось таких наших вихолощених, пісних і ялових У країн. Для Шеремети два куркульських синочки, що вистудіюють у Данцігу на інженерів, мають більшу вартість, ніж дві сотні революціонерів, що в слушний час можуть стати до боротьби. Для Шеремети вартніше існування гімназії, ніж існування в масах народу світогляду непокори. Для Шеремети важніше вибрати до польського сойму пару українських куркульчиків, щоб вони там по клубах випасалися та набивали течки марками, ніж засіяти в душі його товаришів потребу активного сприймання дійсности. Коли ми сьогодні робимо вибори, то ті вибори не для того, щоб ми вибрали туди пана Гризуна чи пана Кобиського... Ті пани все одно там для нас нічого не виборять... А робимо ми ті вибори, щоб розбурхати маси, зірвати їх спокій, зрушити їх рівновагу, пхнути їх в боротьбу, в замішання, в розрух, не дати їм часу заспокоїтись... Щоб наші окупанти не мали нас за спокійних, ніби ослів на прив’язі, а щоб вони день і ніч думали, що з нами, як з нами, куди з нами? Щоб думали нас винищити, щоб нас гонили, щоб нас ув’язнювали, щоб нас вішали, щоб нас виганяли на чужину, щоб прогнали нас по всіх краї всіх суходолах, морях, островах... Щоб ми там, у широкому світі, пізнали, по чому фунт перцю, і щоб ми не миритися по соймах, а битися по яругах хотіли з нашими панами. Кажуть — нас винищують. Кажуть, що так ми себе знищимо... Нас винищують, себе винищують. Нас нищать тисячу літ, а до цього часу ось ми є. Не знищили і не знищать... Знищать аж тоді, коли нас не будуть садити по тюрмах, коли нас будуть нагороджувати орденами за пильність, як це було колись з галицькими радниками чи нашими малоросами... Але цього такий Шеремета не розуміє і не може розуміти... — проговорив Козенко ображено і запально. Говорив він добре і гладко. Мова його тече, мов по дроті. Шеремета чує себе побитим і розбитим. Багато чогось там такого, чого не можна заперечити... І одночасно... Що? Що? Що в тій блискучій мові є не так? Як його знайти і як висловити? Шеремета не може нічого сказати. Він мовчить. Тим більше, що говорив Козенко виключно до Приходи...

Прихода стояв і слухав, як звичайно, мудро піднявши голову із своїм прямим, гарним носом. Він мусів би щось сказати на захист Шеремети. Так. Він, помовчавши, каже:

— Ти говорив гарно... Я думаю, що Шеремета не все так думає, що ти йому приписуєш... Але думання Шеремети є конкретне. Він думає про те, що треба зараз робити. Як це, то це. А завтра інше, то інше... Я так розумію Шеремету. Не думаю також, щоб він був вже аж такий шароварний українець. Ми самі недавно говорили, я тут скажу при ньому, що Шеремета цікавий, освічений і талановитий хлопець...

— Я цього не казав! — нагло перебив Козенко Приходу...

— Як же не казав? Це було всього тоді, після того, як ми були на фільмі “Руїна Трої”...

— Це не я, а ти казав... Шеремета, на мою думку, дуже плиткий... — він запнувся, але йому, зовсім роздратованому, хотілося по можливості гостріше торкнути Шеремету. Хотів сказати міщух, але похопився і сказав: — селюх з куркульсько-просвітянським поглядом на справи.

— Ти дуже помиляєшся, — почав був знов Прихода, але Козенко знов його перебив:

— Ні! Не помиляюсь. Так є!..

І нагло проговорив Шеремета:

— Чекай, Анатолю! Тут Козенко має рацію! Він є ображений... — Потім Шеремета повертається до Козенка і каже: — Слухай! Дуже шкодую, що я так тебе образив. Вибач! А тепер я йду... До побачення! — Він швидко подав руку Козенкові, але той був зонах, всім заскочений. Він сподівався зовсім чогось іншого. Тут доходило до биття, до морди, а не до перепрошувань. Вагавсь хвилинку, чи подати руку, але все-таки подав. Шеремета міцно її стиснув, потім подав також руку Приході і, повернувшись, швидко пішов у темряву. Прихода і Козенко залишились стояти біля колодязя. Шеремета пішов назад. Деякий час чути було його чітке вибивання кроків по каменю. Деякий час видно було його постать, але вона все більше і більше розпливалася у вечірньому мороці і тільки, коли він проходив біля ліхтарів, вона на хвильку ще виринала, щоб нарешті зникнути.

Було вже пізно, але Шеремета не пішов додому. Невідомо, чому він не пішов. Хотів пройтись, відійти, прохолонути. Мова Козенка і все інше глибоко його схвилювало. На вулиці вже мало людей, але всі ресторанчики, всі кав’яреньки, всі місця, де збираються люди, ще ясно освітлені і напхані людьми. Десь тих людей стільки береться! І не бояться вони дощу і не хочуть спати. На парканах і мурах знов появились ті самі барвисті плякати. Ще більше, ціла повінь. Особливо багато їх з числом двадцять два... На кожній плямці, на кожному шматочку вільного місця. Пройшовши трохи, Шеремета зустрів Гнатюка. Він йшов не сам. З ним у віддалі кількох кроків ззаду і спереду йшли Білоус, Москалюк, Гриб, Біленко...

— Ти що тут? — нагло спитав Шеремету Гнатюк. — Ходи з нами...

Шеремета не хотів йти з ними. Але не міг відмовитись. По хвильці тут також появився Шпачук.

— Василю! Ходи зо мною! — сказав він.

— Куди? — перепитав Василь не без вагання.

— Побачиш!

І вони відділилися від гурту та швидко зникли у напрямку інтимного театру. По дорозі Шпачук каже:

— Отут недалеко виборча канцелярія Хієни. Це дуже злюча штучка. Ти бачиш перед інтимним театром карикатуру. Жид грає на скрипку, а козак перед ним танцює. Ну, от... Та карикатура намальована на блясі. На ніч її ховають. Ми мусимо її викрасти...

— Але як? -— запитав Василь, почуваючи деяку безпорадність.

Вони швидко входили на подвір’я невеличкого будинку побіч інтимного театру, у одному вікні котрого ясно світилося.

— Це їхня канцелярія, — сказав Шпачук.

— Тут у сінях мусить стояти та карикатура. Я знаю добре тут виходи. Сьогодні я виніс від них кілька пудів літератури... Маю завалену всю хату... Ходім!..

Василь вже не перечить. Ця пригода навіть починає його цікавити. Це щось з Тома Сойєра. Вони швидко вриваються до сіней. Там справді стоїть не одна, а дві бляшані вивіски. Обидві лицем до стіни. Хлопці миттю хапають вивіски і хода. Вибігли на двір і повернули до потоку. Деякий час бігли поночі, не могли розібрати, що то за вивіски, добігли до потоку. Тут стоїть стовп з електричною жарівкою, що освітлює кладку через потік. Подивились на свою здобич... Розчарування. Та і друга — це звичайні вивіски для крамниці дитячих забавок і ковбасні Гофмана. Цікаво, чому вони там стояли? Немає часу над цим розважати. Шпачук лається, кидає вивіску, Шеремета робить те саме і обидва вертаються на Широку. Коли проходили біля виборчої канцелярії Хієни, бачили, що світло в кімнаті було згашене, а двері замкнені. Невдоволені попрощалися і кожний пішов своєю дорогою.

ЗАГАЛЬНИЙ ЗШИТОК

Василь прийшов додому. Скоро одинадцята година. Господиня вийшла йому відчиняти. Вона ще не спить, на носі окуляри, в руках панчоха.

— І хто так пізно ходить... Ось Женя сидить вдома, — бурчить вона. Євген її улюбленець, і вона, як тільки може, охоче приводить його, як приклад невинної порядности. Це Євгена злостить. Він справді вдома, але зовсім не тому, що йому це хочеться, а тому, що не може нікуди піти. Він навіть гнівається на Василя, що той не каже, куди йде.

Василь приходить. Червоний, піднесений, трошки нерівний в настрою. Євген вже, дяка Богові, лежить і вдав, що спить. Лямпа ще світиться. На столі холодна вечера для Василя, купа розкиданих підручників і між ними Василів загальний зшиток.

Василь поволі вечеряє, в думці перебирає враження минулого дня, вишукує Настині вірші, довго їх перечитує, вдивляється в характер її письма. Думає, що має їй сказати. Що значать ті вірші? Нащо якраз йому їх дала? Що значать слова, щоб не думав нічого забобонного? У ньому бушують здогади за і проти. Невже, невже?.. Не може то ніяк бути... Ніяк, ніяк, ніколи в світі... Вона хотіла тільки показати йому ті вірші, дала йому для критики. А тоді для кого вони були призначені? Довго сидів і довго думав. Вечір. Євген, здається, справді заснув. Тиша велика кругом. Світло горить рівно і спокійно. Витворюється якийсь настрій. Василь бере шматок паперу, бере олівця.

Я не поет... Я пісню кликав.

Бо мав слова, які пекли.

Натхненні, тверді і великі,

Вони дволикі і столикі

Пустив у світ... В порожній, дикий...

Я полюбив! Натхненно й бурно,

Як ворог, як вояк, як дикий...

Я звів любов у чин великий,

У чин дволикий і столикий,

Я полюбив тебе лазурно...

Густі, обуглені диханням,

Кладу оці мої слова.

Це ти, що їх мені дала,

Це не хула і не хвала,

Це тільки вияви чекання.

І я молю: отверзи й дай!

Зложи мені цю дань юначу...

Чому не знаю і не бачу

Одну хоча б сльозу гарячу...

Кохання дай!..

Він сам не сподівався, що таке вийде. Вірш. Це “їй”. Відповідь. Що можна ще сказати? Які знайти слова? У Василевих очах ніби вогненний знак, і він вже знає, що то є. Невже це правда, що воно є, що родилось? Можливо, так треба. Мабуть, колись треба зацвісти, і цвісти, і горіти ясністю. Все ось так, і все відчуте, і не можна перечити, і не можна нікуди тікати. Доторкнутий непомітно, а так помітно ранений, такий гнучкий, негартований, ніжний такий, що хочеться перечити комусь: не чіпай його ти, вогненна істино, що цілі віки з роду в рід переходиш від душі до душі, від серця до серця... Не займай, обійди, пожалій! Лиши його незайманим, щоб він пройшов своє призначене оцілений і чистий.

Ні. Це не слова. Це тільки зайві, каламутні, недолужні звуки, пусті і неправдиві. Юнак живе, і тільки молодість та його правда мають право на це велике щастя. Мила, чиста, невинна дівчино! Прийди, прийди уві сні і наяву, і воскреси своє, і понеси, і дай твоє призначення в руки вічности та благодаті. Не можна тут перечити, не можна і не треба...

Василь не знає, що про нього говорили Козенко й Прихода. Він навіть не цікавиться тим. Але вони говорили! Інакше не може бути. Рано в школі Василь прийшов на своє місце і сів. Сидів зовсім спокійно, поважно, ніби який директор. Євген весь час стирчить на ґанку. Шпачук знов галасує. Василь помітив, що Шпачук довго ходив з Козенком на подвір’ю попід каштанами. Десь перед початком лекцій Козенко несподівано підійшов до Василя.

— Ти, Василю, на мене не гніваєшся? — запитав він.

— Ані трошки, — відповів одразу Василь.

— Ні, ти скажи направду... Не грай комедії, — казав далі Козенко.

— Я тобі щось скажу, — промовив до нього з певним виразом Василь, дивлячись йому просто у вічі. — Товаришам краще треба вірити, ніж не вірити. Навіть коли ті трохи лукавлять...

Козенко ледь помітно усміхнувся.

— Ну, ну... Я знаю, що ти мудрець... Я таки вчора наговорив забагато, — лагідніше промовив Козенко. На правій руці бракує йому двох пальців — великого і вказівного. Василь це помічає, і йому здається, що і це має зв’язок із Козенковою вдачею.

— Але ти сказав багато правди, — відповів Василь. У той час Василь мусів відвернутись. Навіть Козенко запримітив, що ціле Василеве обличчя покрилось густим рум’янцем. Козенко тільки не помітив, що у той час пройшла через клясу Настя, і Василь її бачив. Щоб затаїти свою ніяковість, Василь почав далі швидко говорити.

— Я, знаєш, справді дещо відсталий... Особливо у справах політики. Думаю, як думаю, не оригінально, не по-своєму, а як всі. Твої слова примусили мене подумати інакше... Я більше в літературі... Вірші, романи, ти ж розумієш. Ось і зараз я маю віршика.

— Твій? — швидко запитав Козенко.

— Ні, не мій. Молодий поет з села. Безрідний зветься...

— Покажи.

Василь показав йому свого вірша, що вчора написав. Козенко прочитав.

— Нічого... Добре... Тільки тематика дурна. Любов, кохання, нісенітниця... Це щось для Насті Мединської, а не для нас.

Василь помітно захвилювався знов. Не має сили стриматись. І тут Василь встругнув нерозважну дурницю. Він попросив Козенка передати вірш Мединській. Чому якраз Козенко? Той подивився на Василя підозріло.

— Та я ж з нею не говорю, — сказав Козенко.

— Це якраз і добре, — сказав Василь і почав виправдовуватись. Вірш цей передано для неї. Випадково він попав до Василя. Відчув і зрозумів, що щось тут не так. Від цього знов почервонів і зніяковів. На щастя, почувся дзвінок. Козенко взяв вірша й відійшов. Цілу лекцію історії середніх віків їжакевича Василь провів, ніби підмінований. Сотню разів питав себе, чому якраз Козенко? Нащо він вплутав до цього Козенка? Але сталося. Направити не можна. Говорилося про імперію Карла Великого. Віссаріон Федорович сидить за столом, мов прусський імператор. Чистий, поголений, вусики вулканом, йожик на двадцять п’ять... Біля нього на стіні стареча, темна, подерта історична мапа Європи, на якій ледве можна щось розібрати. Плями, жилки границь, жилки річок, темної барви, сюди й туди розводи, затерті окремі літери написів.

Їжакевич завдає наперед, а потім викликає. Все в нього, мов по дроті. Говорить майже без зупинки. Час від часу, не дивлячись на мапу і не встаючи, довгою вказівкою показує границі імперії Карла, терени його завоювань. І скінчивши точно на половині лекції, він, не гаючи часу одразу викликає.

— Кааац Рувім, — має він звичку виспівувати прізвище, особливо коли воно жидівське. — Пожалуйте! — або: — Ласкаво прошу!.. Озбройтеся ось цим жезлом, — урочисто вручає вказівку, — і звольте розказати нам щось з минулого завдання. Що там було? Ага. Союз Каролінгів з папами. Прекрасно, чудово... Отже?

Кац Рувім починає: — Еф... еф... ф той час... сталася подія, що ще міцніше зв’язала папу з Франками.

— Це ви, власне, про що? — перебиває Каца їжакевич.

— Ну... Про союз Каролінгів з... з папами, — перебійно висапує Кац.

— Так треба й сказати. Все має свою назву. Ось Кац є Кац, а не головка капусти. Прошу!

Кац починає: — Союз Каролінгів з папами. Ф той... Ф той час сталася подія, що ще міцніше зв’язала папу з Франками. Син Карла, е-е... син Карла майордом Піпін Короткий... е... е скинув останнього з Меровінгів...

Віссаріон Федорович слухає оповідання Каца, поглядає на клясу, підкручує прусські вусики й посміхається. Кац говорить, спотикається у певному місці, доходить до точки і зупиняється, ніби йому занімів язик. Стає тиша. їжакевич дивиться на Каца довго з усмішкою, ніби очікує ще якихось слів.

— Ну, що? Вже. Точка, правда?

— Так, — наївно киває головою Кац.

— Скільки часу потребуєте ви, щоб визубрити сторінку Віпера? — питає знов їжакевич.

— Ну, пріблізітєльно час, полтора, — признається Кац. На клясі посмішки.

— А як же ви то робите? — не хоче вгамуватися їжакевич.

— Ну, вот так... Ходжу сюда, туда і учу... Ходжу і учу.

— І що ж ви, щось розумієте?

— Канєчно. Почіму нєт.

— Добре. В такому разі, Кац, ви сказали, що якийсь там льонгобардський король захопив майже всі візантійські землі в середній Італії. Що то значить захопив? Отак захопив, як Кац свою кепку, і побіг. Чому то сталося? Що то був за такий король? Може б ви показали то нам на мапі. Ану поорудуйте вашою зброєю.

Кац підступає до мапи, дивиться на неї знизу.

— Король... Тим королем буф... Лангобардський король, що захопив всі візантійські землі ф середній Італії, — говорить своє Кац, а вказівка його попадає на Швейцарію, підіймається догори, мандрує через Німеччину, досягає Швеції...

— То, то, то! — поважно каже їжакевич... — І доїхали. Ви, Кац, поводитесь з мапою, ніби їсте галушки. Це не галушки, а мапа. Раджу вам більше дивитись і слухати, коли вам розказую. Дивіться. На цей раз обмежусь поміткою, але... Пам’ятайте! На другий раз прицвяшу вас таким колом, мов вішальника. На місце...

На перерві повно гамору. Гурти хлопців діляться враженнями. Хто де був, скільки знищив плакатів, скільки виніс літератури. Білоус, що обливається потом, коли відповідає лекцію, оповідає:

— Зайшов я біля театру до вісімки. Входжу, здіймаю кашкета, драстуйте, кажу. Здрастуйте! — відповідають. Підходить до мене пузатий такий, мабуть сам Мілюков. Ви чаво? Хотів би, кажу, виборчої літератури. А ви хто будете? Я з Якимовець, — брешу. А що ви тут робите? Я тут учусь. В какой школе? В камєрческом, кажу йому, і показую стару шапку. Я раніш був у комерційній. Подивився, подумав і повірив. — Сколько вам літератури? Вот, беріте... Побільше, кажу. Я піду на села. Нам нравиться, кажу, старий добрий строй. Ми знаємо, що в Хієні є також наші ґаспада... Набрав я паперів, скільки міг... Цілий оберемок. Усіх сусідів обдарував, на рік хватить загортати мило.

По часі до Василя підійшов Козенко.

— Передав, — сказав він.

— Дякую, — відповів Шеремета.

Євген вже не пішов на свій ґанок. Він смутний. Сидить на місці і кує французькі вокаблі. З дверей сьомої кляси виходить Настя. Вона не прямує, як звичайно, до виходу, а йде поміж лавицями до Василя. Він вже червоніє. Не знає, що робити. Козенко тут, Євген тут, інші також дивляться. Настя підходить і одразу питає:

— Пане Василю? Ви писали того вірша? — показує.

— Ні, — каже Василь, але очі його не знають, куди дивитися.

— Ви! Напевно, ви! Бачу ваш стиль. Ану покажіть свій почерк...

Не чекаючи відповіді, сягнула під лавицю, натрапила на загальний зшиток, витягнула його і розкрила. 0, жах! На обох сторінках загального зшитка великими, лапатими літерами понаписувано: Настя Мединська, Настя Мединська, Настя Мединська... Люблю, люблю, люблю!.. Люблю-ю-ю-ю!

Василь зривається і до Євгена.

— Це ти? — виривається з нього. — Як ти смів?

Козенко вибухає реготом. Євген по-дитячому вперся.

— Не я, не я! Це ти сам! То він сам! — повторяв він, мов папуга.

Настя почервоніла до самих вух, повернулася і вийшла.

Це сталося так несподівано, що Василь чув себе зовсім розторощеним. Тут змішались: образа, ранена гордість, непошана. В ньому бурилось нутро. Який чорт дав їм право на це? Проноситься безліч злих, потворних, скреготливих думок, і тільки одні його блискучі, збурені очі виливали все те назовні.

Василь ранений. Він чує стріл у найболючіше місце. Відкрито таємницю таємниць. Вирвано святість і кинуто під ноги.

Увійшла рвучко Варвара Сергіївна, брязнули об стіл ключі, заговорила по-французьки. Але Василь горів далі в пеклі свого сорому. Євген відчув і зрозумів. Сталося більше, ніж він хотів. Сидів якнайдальше від Василя, не торкався його, лиш скоса позирав, чи не помітить бодай нотки, щоб знайти рятунок. Дарма. Василь — камінь, граніт, криця. Тепер до нього не підходь. Його щелепи клямцяють, а очі виливають лють.

І так проходять хвилини. Коли з них склалася година, Василь відійшов. Не зовсім, але відійшов. Перший біль ущух. На перерві прийшов Шпачук, Гнатюк, знов вибори, знов праця і обов’язки, і це розрядило напругу серця. Є завдання: піти до комітету, забрати літературу і розкидати її по селах. Це мають зробити вони — гімназія, молодь.

Василь готовий. Він йде, де йти треба. Але, йдучи додому, відділився від гурту і пішов сам. Ноги його так хочуть. Не може бачити біля себе своїх.

Вдома ні разу не глянув на Євгена. Той обережно пробував був щось сказати:

— Василю! — Мовчок. — Василю? — знов голос. Мовчання. — Я думав... Я не хотів... — Василь звів на Євгена очі, і цього було досить. Євген зрозумів, що слова тут зайві. Василь встав, зібрав свої зшитки, книжки, папери, відчинив сундук, вложив все до нього і старанно, демонстративно замкнув на ключ. Цим сказано все, Євген замовкає, бере свого Лєскова, лягає на канапі горілиць, але очі його не бачать літер. Дивляться і не бачать, шукають і не знаходять... Василь одягнувся тепло і вийшов. Двері відчинились

— двері зачинились... З грюкотом.

Виборчий номер, за який Шпачук, Гнатюк, Василь агітували,

— 16. Вже за годину Василь, навантажений кольоровими паперами, несе їх у село. Біля нього твердо, мов товкачами, крокує Шпачук. Цей останній, — це сам диявол. Він йде десь аж туди за Шумськ, до Дедеркал, під саму границю. Він так само несе торбу паперу, але Василь і Шпачук — це різні створіння. Вони йдуть разом, але які вони різні. Це відчувають обидва. Навіть розмова між ними не в’яжеться, і, вийшовши за місто, один пішов управо — на Людвиці, другий уліво — на Чугалі...

Василь пішов на Чугалі, через долину. Сіро, аж нудно. Ніде нема такої осени, як на Волині. Такої сірої і такої соковито мокрої. Земля рветься за чобітьми, чіпляється їх, мов пес голодний, і гризе, гризе. Небо лягає на все сірою, важкою брилою. Вітер вириває з тіла душу.

Василь не раз вже був під цим своїм осіннім небом, і воно завжди тиснуло його до мокрої землі. Він чув, що тут тільки небо і тільки земля. І що люди тут — земля. І от він несе їм правду під номером шістнадцять, бо десь там далі Варшава, сойм, право цих хат і цих людей, і треба все то здобути. Йому тільки сімнадцять років, але він вже знає, що тільки ті його сімнадцять років допоможуть йому. Бо всі тут під цим олов’яним небом мовчать, мов груди землі, і ніхто не хоче піти, взяти, сказати, боротись...

О, земле, земле!

Йшов, рвав і рвав її закаблуками, чіплялася за його п’ятами... Дивився на розкинуте в неладі село і видавалося, що все тут в неладі. Навіть думка, навіть душа. І от він, — юний пророк, післаний сюди знайти початок, знайти кінець, розложити добро на добро, зло на зло. Впхати в мозки і душі ясність, вигнати звідти чад, дим, правічний морок.

Між усім цим постійно стояла одна ясна постать. Має час, щоб бачити її до найменших подробиць. Так. Нема іншої мови. Він вже в її полоні. Ні, недарма і не випадково. Її вірші, це її засідка... Це сіть, влучно кинута на гладь його спокою, і він вже чує, що кінець. “О, юначе, прийди!..” Кликав його шепіт. Очі — великі і сині йшли навздогін. Чарівний неспокій лоскотливо вникав до тіла, крови, мозку... Серце напиналось, мов вітрило від вітру. Це ти, Василю? Ні, це не ти. Не кажи, не кажи... Мовчи, краще вже мовчи. Ступай далі, іди в глибину твоїх обріїв, розкривай їх, шукай за їхньою заслоною твого призначення. Шукай, шукай!..

Година, ще година і ще... Густо і швидко сутеніє... Дерева в яру вздовж Васьковеччини шумлять і здається, що там беріг моря, б’ють хвилі об граніт і з шумом відпливають. Ледве помітні сірі плямки на сірому тлі, широка долина, схил один, схил другий, десь малі вогники, собаче гавкання. Тут ось скраю хата Венеди, який прострілявся і стратив ліву ногу. Та друга Михалкова, далі Іванова... Хати й хати. Одна тут, друга там, якийсь рівчак з тернами, старими ясенами, урвище, звідкіля витікає патьоками руда, мов кров, глина.

Це вже і є село. Громе! Тож це те саме село, до якого йде Василь, щоб навчити його... Несе йому номері і плякати. Страшне, макабричне... Нема ні входу, ні виходу...

Василь пізно влазить на другий схил села. Церква тулиться в темноті, школа, мов гніздо ластівки, під двома велетенськими черешнями: між усім, розкидаючи вправо й вліво білі, в сірих шапках, хати, лежить крива, там і сям пірвана, вулиця.

Василь заходить до старости. Зветься Іван на прізвище Пустий. У нього ще світиться; має він велику з цегли хату під гладкою дахівкою.

— Дай-бо, дядьку Йване! — вітається з ним за руку. Той, трохи розчуханий, в одному чоботі, збирається спати на лаві.

— Дай-бо! — каже він повільно і байдуже... — Та що? Вже спите? — питає Василь.

— Та ... — кидає Пустий. — За день наволочишся, як сучий син... А, що там маєте?

— Та ось, — каже Василь. — Вибори! — І вивалює свої папери.

— А! Були вже в мене, — каже староста, махає рукою, нахиляється і стягає брудного чобота. — От вже чобіт не маю... — каже він, — а вам вибори в голові. Вибори! Все вибори... Куди вибори, вибрало б їх попід ребрами.

— Та от я вам кажу, Іване, що це діло не спроста...

— Не спроста? Яку каналію маємо вибирати? Що я знаю, хто там де на верху... Що я з ними, кум чи сват... Було їх у мене... Двері не зачиняються...

— Було то було, але не такі...

— Були такі, були й не такі. Он скільки нанесли паперу, — вказує кивком розчухраної голови на стіл. — Але я сказав: голосуємо по начальству і баста!

— По якому такому начальству, старосто Іване? — питає Василь і присідає на край лавиці.

— По начальству... З ґміни... Де вуйт, там і ми... Він же нам начальство...

— Нам, Іване, начальство — наша совість...

— Ге!.. Найшов начальство... Совість...

— А так, Іване... Як не крутіть, а вуйт вам совісти не заступить. А знаєте, кого хоче вуйт?

— Та кого? Пілсудського... А хіба наш єпископ не там?.. Он... Двадцять другий номер...

— Та-а-а! Двадцять другий. Ми, Іване, кажіть-не-кажіть, а самі по собі. Маємо ось шістнадцятку, і там наші люди. За них віддамо наш голос. Свій свойому ока не виклює, а Пілсудський є Пілсудський. Так, так, Іване... Кажу вам.

— Ти, Шеремето, наш... Знаємо. У тебе Україна та Україна... А я тобі скажу по щирости, як староста: ти но з тою Україною не дуже носись. Скрутять, запруть і шлюс... Можеш тоді свистати. Я ні... Я хочу ще пожити на білому світі, а Україна... Ну, що ж...

— Україна, Іване, це ми. Ви, я і все. Од себе, Іване, не втічете.

— Кажеш — не втічете? А хто там он за Шумськом поклав границю. Може, скажеш, я?

— Та... Хтозна... Може й ви. Ви ж кажете мені “по начальству”... Голосуйте собі за двадцять два, то вам не тільки під Шумськом. .. Отут о, під носом зроблять вам границю... Думаєте, що?.. Що вам хтось візьме та дасть, та помаже медом, та розжує, та й ще скаже з’їсти... Ге, ге, Іване... І за вас є розумніші.

— Мені “всьо равно”, — кидає староста понуро, ніби його вдарено довбнею.

— То то... “Всьо равно”. Недарма ви зветесь Іван Пустий. Ви, мабуть, у діда пішли, що?

— Так що ж ти хоч? Кажи! Щоб я що? Ішов проти вуйта. Я клав присягу...

— Вуйтові?

— Та кому ж...

— Ну, коли так... Дай-бо-зровля! Я нічо... Я тільки думав, що я, — Василь зводиться, ноги йому болять, збирає свої папери...

— Ну, чого... Чекай! Які там маєш папери? — каже староста. — Коли б ти був не Федорів син... Так і бить...

— Та ви, Іване, не совайтесь даремно. Ви мені цим ласку не робите. Я до сойму не йду. Я вам тільки хотів помогти. Сам я дам собі раду. Але так і знайте: наш номер оцей! — і Василь показав Іванові шістнадцять. — А ні, то між нами розкейдиш і кнопка...

Василь залишив у старости частину паперів і пішов. Пізно вже. Свистить чорний вітер. Десь співають на зміну погоди півні. Дійшов до свого хутора і довго стукався до підпертих коромислом дверей. Вийшла мати і впустила його до хати. Василь довго й морочливо світить нафтову лямпку та відповідає на уривні запити матері.

А на другий день мокрий та обдріпаний Василь вернувся до міста. Так само своїми ногами, їхати в такий час батько не наважився, коли б навіть і було чого. Який порядний господар пожене в такий час коняку?

ЇХНІ КЛОПОТИ

Насамперед вибори. Усе інше — потім... Десь там далі є Варшава, у Варшаві сойм, і там мають бути наші люди. Гурт юнаків цього хоче. Вони розлізлися на всі боки. Вони виповнять всі комірки, де тільки треба. День, ніч — ніч, день на зборах, у дорозі, на вулиці, у школі. Вулиці обліплені плякатами шістнадцятки — це їх робота. Вулиці закидані кольоровим папером — це вони. Возами, оберемками, мішками носили папір — свій і не свій. Один для праці, другий на поталу.

Найближчої неділі велике віче шістнадцятки. Хлопці в той день встають разом із сонцем. Минулого вечора були збори, і все вже готове. Кожний дістав свою стійку, бо вже відомо, що всі дороги заставлено поліцією, і до міста людей пускати не будуть. Хлопці розуміють... Тут треба обійти прямі дороги так само, як поліція обходить закон. Вони пішли ще далі, куди поліція не сягає... З сіл йдуть гурти людей. Хлопці скеровують їх... — Отуди — долиною... Там вам покажуть дорогу...

Долинами, поза гаєм, поза городами і хатами йдуть люди до міста. Поліція вдоволена. Вона зовсім не має роботи. Ніхто тим вічем, мабуть, не цікавиться...

Тільки театр “Пересвіт”, де відбувається віче, не може вмістити людей. Поліція, мабуть, трохи здивована, але хлопці ні. Вони своє зробили і так добре...

Віче проходить буйно, розмашно, зі співом, гімном. Нарешті його розв’язує поліція. Хлопці обдріпані болотом, спітнілі. Василь сам тільки перевів кілька десятків людей, а скільки говорив, скільки разів “бігав” туди, сюди, ще кудись. Бігав і бігав, цілий день бігав. Був між різними людьми, бачив їх, торкався їх. Ці люди живуть тепер, зараз. Колись тут були інші, не ці люди, а прийде час — і тут будуть ще якісь нові. Цікаво, власне, вичути те, що є тепер. Якесь хвилююче, мало надійне передчуття.

То вже не революція. Ні. То вже мир і спокій. І, власне, якийсь початок нового. Люди приходять з села, хлопці хвилюються і бігають, їздить верхи і ходить пішо поліція. Люди не хочуть скоритися. Так не може бути...

Багато думок, багато питань... Василь утомлений, як загнаний пес, опинився пізно ввечері за густої темноти в ресторані Хмелюка. Не застав там колишніх звичайних відвідувачів... Застав людей з села... Сидять довкола всіх малих і більших столів — п’ють, їдять, співають... їм весело, і це приємно бачити, що їм весело.

Які все міцні, повні люди... У них густе, скуйовджене волосся. На них ватяні чорні піджаки з дешевої матерії.

— Дай Боже, ти! — чується з усіх боків.

— Дай Боже! — вигукує хтось і випиває.

Василь думає: це мій народ. Дивиться з дального кута, і йому любо... У нього рояться добрі думки. Він вірить. Не можна вимовити всього, що є в душі. Така вона повна і так йому тісно від тієї повноти. Ми все ж таки будемо, — думає він. Нас так не люблять, але ми будемо. Нас так не хочуть, але ми будемо...

Не хочеться йти додому. Взяв пиво, довго вагався, але взяв. Майже на останні гроші взяв ту шклянку пива, бо дуже вже мучила його спрага... Сидів, думав, чекав, поки стане зовсім пізно, щоб непомітно прийти додому і непомітно лягти. З Євгеном все ще він не говорить. Треба витримати характер.

Десь близько десятої години у півтемряві йшов сам на свою Костельну вулицю...

Це не значить, що завтра, позавтра кінець цій справі. Ні, це ніяк не кінець. “Юнаківці” заганяються і не дають собі пільги. Червоні, заляпані багном, одразу після школи в похід. Залазять у кожну щілину ворога. Не матиме він від них спокою. Педантично видряпають кожне вороже слово на стіні. Коли треба, вони ліцеїсти, в іншому випадку — семінаристи. Вони руські — вони свої скрізь, аби тільки дійти свого. Двадцять чотири партії. Всі мають військо, поліцію, тільки ті, що під шістнадцяткою, не мають ні війська, ні поліції. Вони мають тільки гурток “Юнацтво”...

І вони виграють. На це не довго доведеться чекати, і це вже наперед видно. Перемога має бути цілковита і неподільна. Радість велика. “Юнацтво” уважає, що це вони виграють справу. І не без підстав думає.

Нарешті зима. Довго і вперто змагається осінь, але дарма. Впала і здалася. Листопад. Важкий, мов чад, день. Такого дня дим не хоче здійматися догори, а стелиться, де йому любо. Спочатку дощ — скісний, хльосткий, холодний. Рвучкий, злючий вітер. А над ранок з чорного, густого провалля ночі вривається білий, бадьорий день. Диво дивне. З такого брудного несамовитого неба така чудесна біла містерія. Повно білого, м’якого, чистого. Не падає, а злітає цілими купами біла вата і все старанно загортає.

Місто міняє не тільки барву. Тон, настрій, запах... Які ті перші білі вечори, світло ліхтарів, тіні, рої сніжин, притрушені коміри пань, м’якість дотиків кінських копит. Як чітко на цьому білому вирізняються темні футра, чорні черевички, точені стрункі ноги. Як пролітають санки, їх чути здалека. Вони бряжчать малиновим дзвоном балабонів. Ззаду сидить артист оперети чи пані директорова банку Амалія, що вертається від свого коханого... їде другий, третій візник. Багато брязкання, розмаху, сприту...

По виборах настрій міняється. Деякий час тиша. Ще говорять, згадують, підводять підсумки. Кожний має безліч свого, і в школі на перервах по закутках точаться про це завзятющі, повні дотепів та сміху розмови.

— А пам’ятаєш? — оповідає Білоус, це той самий, що при кожному випадку потіє, — заходжу я до “Хієни”... Десятий раз. Раз був як син попа з Микулинець... Микулинці, Микулинці? А де то є? — питають... А я і сам не знаю, де вони нещасні існують... А там, кажу... Що, не знаєте? А то може біля Вишнівця?.. То і є, кажу і дістав. З півпуда паперу дали на неіснуючі Микулинці... Але в десятий раз не повезло... Зарвався. Пізнав вже секретар. Щось ви, каже мені, здається, дуже часто міняєте місце свого осідку... — У кожному разі будуть нас пам’ятати...

Підходить до Василя старший Гнатюк і кличе його за хлів, де курять.

— Ходи-но, — киває головою.

Пішли. Василь цікавий. За хлівом, закурюючи, Гнатюк каже:

— А як ти з приводу єпископа? — Василь його не зовсім розуміє. — Маємо нового хруня, що? — Василь посміхнувся.

— Ясно, — сказав він.

— Мусимо за нього подумати, — каже далі Гнатюк.

— Признатися, він мене мало цікавить, — відповідає Василь.

— Но! Я тобі скажу... Мало цікавить. Знаєш що? — таємничо каже Гнатюк. — Коли б так кожний з них дістав одного разу в лоб, напевно, менше було б кандидатів на таких підприємців...

Василь іде до кляси, сідає, бере Лєсгафта і старанно вчиться. На перерві виходить до сіней і стає на тому місці перед високим вікном, де до нього одного разу заговорила Настя. Ні. Він тепер її тут не чекає. Ось вона йде. Василь байдуже повертається і відходить.

Він відходить від усього. Від Насті, колег, розваг. Василь вчиться. Так. Не дивуйтесь. Василь тепер старанно вчиться, навіть вчить латину. Це дає йому якусь злостливу втіху. Вчитись, вивчити, перемогти. Затямити ті чортячі чужі слова, а їх така безодня. Хтось, десь, колись, якийсь Цезар, Овідій, бозна-хто писав ті слова та ще й писав так незрозуміло, дико, а ти, Василю, їх вивчи...

Вчиться Василь до смеркання. Брак нафти не дозволяє світити, як тільки почне смеркати. Тоді він одягається, покидає кімнату, не дивиться на Євгена (той для нього — порожнє місце) і виходить.

Розуміється, на Широку. Там весь рух міста, його головна артерія. Пройдеться по Широкій, зупиниться біля кожної кращої крамниці, огляне виставу годинників. Є такі щасливці під сонцем, що можуть дозволити собі таку ось привабливу штучку. Василь до таких не належить. Це ще тільки його мрія. Але він може постояти, подивитись. Ніхто йому не боронить. Світло так гарно переливається, і рубіни в золоті горять, мов червона роса. Проходить до кіна “Пересвіт”, дивиться безплатно на виставлені фото, бачить голлівудівських зірок з білими прекрасними зубами.

І коли він вертається додому, в ньому вже є щось, що підносить настрій і збуджує до праці.

Одного такого вечора Василь так само вийшов на лови настрою. На цей раз має велике щастя, біля “Інтимного” театру бачить наліплюють нові плякати. Театр! — стрибнула в голові думка. Підбіг ближче — так. Анонс. Тоді то й тоді прибуде знаний театр Комаровського. Василь вибухає, мов порох. Театр? Комаровський? “Маруся Богуславка”? Козаки, гетьмани, шумні вечори, гальорка, напхана молодими людьми, а між ними Василь.

Василь розгубився. Він мусить з кимсь поділитись вісткою. Досить самотности. Круто повертає стерно напрямку... Такий чудовий вечір, так біло і так чисто. Стільки вже набралось міцного, п’янючого почуття. Мусить вибухнути.

І він вибухає. Прибігає додому і перше слово його було:

— Євгене! Театр!

— Де? — зірвався Євген.

— Вже є анонс. Комаровський!

Євген зривається і біжить довкола столу.

— Театр! Василю! Ти! Милий! — бігли назустріч, зіткнулися, обнялися і міцно, міцно поцілувались. — Василю! Ти мені вибачив? Все?

— Вибачив! Все!

— Так куди б нам піти? Знаєш? До кіна! Я маю ще на два білети.

— Так ходімо, бо буде пізно.

Так несподівано, гладко і чисто скінчився Василів гнів на Євгена. Вже за хвилину вони гордо, як звичайно, сиділи в кіні “Звіз-да”. Євген сяючий. Його очі горять. Щастя, саме щастя!..

Василь Шеремета одним зривом обертає напрямок настрою своїх днів. Все навкруги прояснилося. І природа, і люди, і товариші... Євген ввесь у сяйві і не перестає горіти. Він знов чатує за Маньою, безконечно оповідає Василеві за “свою” Миру. Чи він хоч раз після того випадку зустрівся з нею? Ні. Ні разу. І не зустрівся і не промовив з нею жодного слова. Але це нічого не значить. Євген все одно живе нею нерозлучно, неподільно, виключно.

У школі товариші... Вони вже не так зайняті. Вибори минули. Чіпляються за науку, наближається кінець першої чверті. Семен Іванович на лекції хімії оповів, що гімназія влаштовуватиме виставу з танцями. Всі, хто може грати на сцені, хай зголошуються. Знайшовся учитель співу десь з колишньої вищепочаткової школи, яку недавно розв’язали. Організується хор. На перервах Василь знов товчеться між товаришами, тут і там його видно. Здається, що йому стало трохи легше на серці. Зустрів Настю раз і другий, знов вклонився, хоча обережно. Одного разу вона зупинила його на сходах. Помінялись словами і розійшлись. Після цього йому ще приємніше стало. Увігнався до кляси і кинувся Євгенові на шию.

— Буде вистава! — захоплено вигукнув, хоча не ті думки були у нього в голові. І взагалі, чи були це думки. Це скоріше уривки, вибухи, низка настроїв.

— Здоров, здоров, Миколо! Коли ж завалимось до Хмелюка?

— Давай краще смикнемо завтра до театру, — сказав Гнатюк. Це вже вирішено... Театр театром. От тільки з марками скупо.

По школі вертаються гуртом. Біжить Козенко і дрібно суче ногами в гостроносих чобітках. Його фігурка мала, в’юнка, одягнена в коротку куртку. У нього все на гостро. Його довгий, гострий носик злегка почервонів. Тонкі, широкі уста міцно затиснуті. Гострі пивного кольору очі напружено дивляться. Порівнявшись з Шереметою, він бочком присусіджується.

— Ну, як там справи? — і дивиться на нього гостро.

— Прекрасно! — коротко відповідає Василь.

— З амурами вештаєшся?.. Ну, ну... Не червоній! Ти ж не дівчина. Прихода не заходив?

— І до тебе також не заходив? — питає Василь.

— До мене він вже стежку загубив... З тамтого разу... Пам’ятаєш? Кажуть, виголошує проповіді... Заходь, погутаримо. До побачення...

— Завтра йду до театру.

Падає звільна сніг, вітер інколи там, то там порядки наводить — десь підмете, десь здмухне, шарпне якесь невинне дерево. Кінчається вулиця Директорська, і Василь з Євгеном повертають праворуч. Йдуть попід мурами ліцею, обминають на вузькому хіднику прохожих.

— Пане Василю! — чує Василь за собою. Оглядається — Настя...

— Біжу, біжу і не можу догнати...

Василь одразу не вимовить й слова. Знов те саме. Обличчя знов, мов розжарена куля. Дає їй місце праворуч від себе.

— Я тепер ваша сусідка, — сказала вона. — Перебралася до сестри.

— Дуже приємно, — зазначує Василь. А Євген ніби води у рот набрав. Найкраще було б десь зникнути.

— Будемо разом ходити, — провадить Настя. Вона йде злегка нахилившись і дивиться під ноги. Інколи ноги її сковзаються і вона хапається за Василеву руку. Від цього пробігають йому по тілі теплі, приємні струмки. Щось десь там далеко напинається і дзвенить, і робить легким, ніби за плечима ростуть та розгортаються крила. Дуже швидко минає час. Здається, одна мить, а ось уже минули будинки Гуляницького. Біля колодязя зупинилися, подали одне одному руки.

— Заходьте! — сказала Настя на прощання. — Я ось там мешкаю, — і показала невеличкий з крихітним ґаночком будиночок (трохи далі за їх мешканням) напроти входу до саду “Тіволі”.

Василь дякує, стискає Настину долоню і поважно, щоб не зрадити себе, ховається на свойому подвір’ю. Євген дивиться на нього з посмішкою, але не зачіпає. Обидва і піднесені чимсь, їм самим невідомо чим, захоплені.

На дворі стоять якісь підводи. Хлопці пізнають, що це приїхали до них, що привезли їм поживу. — Слава! Василю! Євгене! — Вони сьогодні можуть направду святкувати не одну, а багато перемог. Господиня з ними сьогодні значно ласкавіша. Приїхав, як звичайно, Василів батько і, як звичайно, Євгенова сестра Таня. Батько не буде сидіти біля воза. Він вже блукає там, де продають добрі пришви на чоботи, оселедці та готові з дешевого корту одяги. Обтяжений тими здобутками, він з’являється, коли починає вечоріти. З сином не дуже вітається. Василь тільки цілує батькові руку, а старий Федір між іншим питає: — Здоров? Ну, як там твої науки?

І це, властиво, все. Василь ніби поважніє, питає, що там і як вдома, як мама, брати, сестра, чи перед снігом хоч трохи замерзла земля, чи почали вже молотити. Батько, мабуть, думає: і нащо воно все тобі? Однаково ти мені нічого не поможеш. Потім батько зводить ковнір кожуха, обв’язує його башликом, натягає великі, латані рукавиці і вьйо! — Бувай здоров!

Євгенова сестра також не сидить вдома. Вона також блукає по місту, але та має інші справи. Вона найперше намагається побачити об’єкт свого кохання — того самого дебелого студента Краківського університету, якого найімовірніше можна зустріти в кожному театрі, у кожному ресторані чи кожному біліярді. Це її ідеал. Вона для нього їде з села, для нього вбирається в найкращу одежу, для нього пудрується і навіть підмальовує уста. Тепер вона десь там ходить, до когось заходить, відвідує приятельок Демідових, а потім вже при світлі лямпи з’являється в Євгеновій кімнаті вся сяюча, по-сільському свіжа і здорова. Євген намагається виморочити в неї якнайбільше грошей.

— Ні, ні, Євгенчику, — добряче говорить вона. — 3 грішми треба обережно. Мама ось це дала і досить...

У кожному разі сьогодні хлопці мають що їсти і мають дещо грошей. Коли б це траплялось частіше.

Увечері, коли хлопці лягають спати, Василь деякий час лежить і не спить. Передумує все, що сказала Настя. Не було того багато, але кожне її слово звучить для нього особливо. Видається йому, що завтра чи позавтра він піде до неї, буде говорити, признається їй в усьому. Чому йому не сказати, що ось він любить її? Ну, що буде, коли він скаже? Було б тільки йому легше. Звільнився б від тягару...

Але це тільки було ввечері, у мріях. А рано все це розвіялося. Він, наприклад, справді радий був би разом із нею йти до школи, але як це зробити? Що подумав би Євген? Інші? Він тільки крадькома виглядає з вікна, чи не йде вона часом, але вона не йде, час минає, доводиться йти самому. Якось так трапляється, що Настя виходить з фіртки і йде трохи ззаду за ним. Василь не оглядається, але він відчуває її. Він хоче зупинитись, від хвилювання починає червоніти, намагається все то зам’яти і, щоб не побачила його в такому вигляді Настя, він ще збільшує кроки. До самої школи триває ця боротьба з самим собою. Настя наздоганяє його перед самою школою, але тут вже немає часу пускатися в якісь розмови, і вони розходяться.

Цілий цей день і всі попередні дні по всіх тумбах міста вивішені двомовні плякати. Театр вже є, він дає прем’єру “Маруся Бо-гуславка”. Невідомо, чому цей театр користується таким успіхом. Була російська оперета. Там виступали артисти-емігранти відомих Петроградських театрів. Вони виконували свої ролі прекрасно, одягалися за останньою модою, пудрувались, фарбувалися, мешкали у готелі “Європейський” (яке провінційне містечко не має готелю “Європейського”) або у найповажніших громадян міста, ходили в товаристві пані Амалії чи пані Розалії, чи в товаристві панни Левінштайн, що носить на собі більше золота та самоцвітів, ніж має поганенький ювелір.

Що інше театр Комаровського. Ніхто з його артистів не виступав у великих столичних театрах. Ніхто з них не пудрується. Ніхто з них не одягається за останньою модою. Нікому не доводилось гуляти по Широкій в товаристві пані Амалії чи панни Левінштайн. Мешкають вони в заїжджому домі, що недавно звався “Москва”, а тепер “Варшава”. Обідають вони, де прийдеться, здебільшого мають свої примуси і варять на них молоко, какао чи підсмажують яєшню тут, просто у свойому номері.

А все-таки варто було з’явитися тому самому театрові, як навкруги зчинявся галас. Комаровський приїхав! Комаровський! І тут, і там по всіх тумбах, і в Просвіті, і по книгарнях, і в союзі кооператив, і навіть по деяких жидівських крамничках з содовою водою розвішані його плякати двома мовами. Як і минулого року, так і тепер, театр дає прем’єру “Маруся Богуславка”... І як минулого року, так і тепер, перед інтимним театром рояться гурти молоді. Між ними не на останньому місці гімназія.

Сьогодні, здається, збирається туди ціла гімназія. Семен Іванович знає, що завтра не треба дуже багато від учнів вимагати, бо всі вони підуть до театру. Як на те, по обіді сьогодні мають відбутися перші сходини театрального гімназіяльного гуртка. До нього записалось учнів із п’ятдесят, а між ними також Василь Шеремета. Як може обійтися щось без Василя Шеремети, раз він належить до передової ідейної гімназіальної молоді? Хоча ніяких артистичних талантів він не має. Це щось для Гриба, Віденка, але там будуть всі. Ціле товариство — галасливе, бучне, співоче. Будуть вечори, будуть проводжати, вертатись додому при світлі ліхтарів... А передовсім... Там же Настя Мединська. І що тут ще розважати багато і зайво...

Не належатимуть до театралів ані Шпачук, ані Козенко. їм цього не дозволяють переконання. Як? Бавитись? Тоді коли страждають міліони працюючого люду? Шпачук і Козенко мають своє покликання і тільки йому служать...

Семен Іванович головний режисер... Хто ж інший має ним бути? І чим тільки Семен Іванович не є... І тим, і там-тим... І заступає директора, керує молодими людьми і навіть дає приватно лекції...

Ах, чудовий той Семен Іванович з його захопленням, з його молодечими поривами. Василеві видається він верхом досконалости. І чому така здібна, велика, мудра людина сидить тут, в Крем’янці, коли йому місце десь в столицях світу, в якомусь Парижі... Цього Василь не розуміє і справді зрозуміти такі речі нелегко.

Сьогодні перші сходини гурту театралів. Відбувається це у приміщенні шостої кляси. А де має бути інакше? Приходять по обіді. Лави стоять, стіл стоїть... Все порожнє, спокійне, тхне клясою. Виглядає то якось не так, як вранці. Портрет Пілсудського в мацєювці та білий орел над вхідними дверима майже зникають у темряві. Мапа “жечи посполитої од можа до можа” творить чорну пляму на сірому тлі.

Семен Іванович приходить втомлений, в’ялий... Вже пізно, але він тільки недавно пообідав, і йому, напевно, хотілось би відпочити.

— Добрий вечір, панове. Всі? — кидає він слова і дивиться зверху... Перед ним нафтова лямпа нумер вісім. Світло далеко не сягає. Сірість вікон вирізняється на стінах.

— Всі! — кажуть йому з темряви.

— Ну, так робимо баль, — каже Семен Іванович. — Поставимо “Суєту”. Знаю її ще з Петербурга, ставили її в інституті... Прекрасна річ — суєта суєт і всячеська суєта... Маємо ролі... Скільки їх там? Раз, два, три... Десять-дванаднять... Ну, як там з нашими силами?

“Сили” починають себе проявляти. Хто грає Івана, Михайла, Терешка? Митюху з “катай гуси”? Називають прізвища. Семен Іванович знає, що і кому дати.

— Ні, ні... Терешка нам заграє Гриб, — каже Семен Іванович.

— Гриб, так Гриб... А Івана — Гнатюк... Батька — Кондратьєв... Жінку Михайла заграє нам панна Настуся... А хто заграє Михайла? Учителя гімназії, вченого мужа? Може часом Луцкевич? Грали ви вже коли? — звертається він до Луцкевича... Той мало знаний в гімназії. Його ще не випробували.

— Та, Семене Івановичу... Спробую...

Роля за ролею і всі розійшлися. Всі щось дістали. Зісталося безрольних двох чи трьох, а між ними й Василь Шеремета.

Це, можна сказати, страшно... Якже так... Василь і без ніякої уваги? І що це з ним, властиво, сталося. Ще минулого року він не мав ніяких претензій, дивився на себе зовсім згори і уважав себе майже нічим. Сьогодні в нього претензії. Він, правда, мовчить, але це не значить, що він мовчить і там десь глибоко, в своїй душі. Там він глухо, але твердо протестує, хоча він також не переконаний, чи справді він міг би щось довести якраз тут, на сцені...

На нього не звернуто ніякої уваги. Семен Іванович, перебираючи всі прізвища, його не згадав.

— Панове! А хто ж буде за суфлера? — згадав Гнатюк.

Всі вже збиралися відходити, а це раптом всіх затримало. А справді. Хто ж суфлер? Семен Іванович надто стомлений і від нього таки направду ніяково вимагати, щоб він за все думав. Когось там пропонують, але чути голос: — Я не можу! — І раптом падає голосне, рішуче речення: — за суфлера, панове, буде Шеремета! Це Гриб. Це він каналія і провокатор. Але цього було досить, щоб десять голосів нараз викрикнули:

— Шеремета! Шеремета! — Галас такий, ніби це вибирають не суфлера, а гетьмана. Василь пригноблений. І що це справді таке? Він протестує і, розуміється, відмовляється. Чому якраз він має бути тим нещасним сотворінням, якого завдання лізти в будку і звідти підказувати якісь там слова? Він вже все-таки як-не-як, а поет, передовик... І саме в цій метушні він чує дуже миле контральто:

— Пане Василю! Та погодіться... Будемо разом ходити на проби...

Це і вирішило. Кості кинуто. Василь вже погодився. Тим більше, що до цього втручається сам Семен Іванович.

— Панове! Роля суфлера одна з найважливіших. Я, коли ще був студентом інституту, був три рази за суфлера. Навіть на виставі цієї самої “Суєти”. Кажуть, сам Садовський починав з суфлера.

Більше доказів, здається, не треба. Василь годиться остаточно і беззастережно. Гриб своїм пропитим голосом підпустив ще одну провокацію.

— Нашому суфлерові слава! — крикнув він, і кілька голосів завзятюще його підтримали.

Скінчено. Всі квапляться, бо кожному кортить попасти ще на прем’єру в театрі. Час не стоїть, а ось вже пів до сьомої. З шумом, галасом всі виходять. Павло гасить світло, вікна темніють, двері з тріскотом замикаються.

Невідомо, як це сталося, але сталося... Василь вертається з Настею. Гнатюк пішов наперед з Луцкевичом. Вони там мають якусь поважну розмову. Ще в роздягальні, коли Василь в темноті надягав плаща, він зненацька почув: — Пане Василю... А чи можна вас тут намацати?

— Я тут, — озвався він майже побіч Насті.

— Так не тікайте... Підемо разом.

Василя хвилює не тільки голос, звук, слова. До нього вривається щось далеко більше. Він вже жорстоко хвилюється, і єдине щастя, що тут ніхто не може бачити його ганебного хвилювання. Зійшли поволі сходами.

— Прошу, Василю... Візьміть мене під руку... Я так ковзаюсь...

Цікаво, чи вона, та жінка, чує, бачить, чи знає, що у неї все то так жорстоко виходить. Як можна отак канальсько, вишукано бути звичайним тираном. Ну, добре. Василь її “веде”. Він весь червоний, гарячий, майже непритомний, ледве сам тримається на ногах, він веде її, таку сміливу, відважну, певну своєї сили людину. Він її не веде, а торкається і ті, власне, дотики — найбільша для нього кара. До всього долучається зла підозра: чому якраз його вона вибрала? Напевно, тут щось є? Не дурно Гнатюк так метко звинувся і його миттю не стало, ніби його звіяло вихорем.

У цій боротьбі, вихорі дум і почуття Василь якось кінчиками свідомости догадується, що треба щось говорити. Але що?

Нема нічого. Голе почуття. І ніякої думки.

— Ви... йдете... до театру? — виривається нарешті щось, але що? І що це таке? І як так можна? Він не чує себе.

— Не знаю ще, Василю, — каже Настя. Говорить вона дуже поважно, здається, також зворушено. Між ними є зв’язок. Вони себе чують.

— Як хто запросить — піду, — додала по короткій перерві.

— А ще ніхто не запросив? — плутано вилазить ще одне питання.

— Ніхто... Василечку.

Василь хвилинку переживає потрясіння. Те “Василечку” тріпнуло ним. Це удар.

— Як дозволите... мені...

Вона знайшла його руку, швидко взяла її в свою і потиснула. Це лиш секунди, але сон триває також секунди, однак скільки в тому всього. Це треба пережити.

— Я на вас чекаю, — сказала Настя, коли розійшлись біля колодязя. Мовчки пішла далі, а Василь, вирвавшись, відчув полегшення. Коли б це так можна кудись побігти і сховатись.

Годинник вказує чверть на восьму, а о восьмій початок. Василь все робить миттю. їсть, чешеться і... зненацька в його голову стріляє гостра згадка: у нього немає грошей. У Євгена також немає. Що тепер робити? Йти і сказати Насті?

І тоді він наважується на те останнє. Йде до своєї господині. Це крок розпачу, але він його робить. Господиня його ще не була в театрі. Всіх, що туди ходять, уважає за злочинців. Василя уважає за найбільшого злочинця і якраз за театр. Незважаючи на те, Василь цей крок робить. Він звернувся до господині і це було найбільшим доказом, що зробив він це з найбільшої нужди.

— Нате, — сказала господиня, виймаючи з старомоднього гаманця гроші. Подивилась на хлопця через окуляри з таким презирством, що він відчув себе втіленням нікчемности.

Але гроші є. Він урятований. Тепер тільки докінчити намічене. Все триває коротко. За чверть години він вже входить на хисткий ґаночок невеличкого будинку з трьома малими вікнами. У вікнах слабе світло. Постукав у двері.

Відчинила сама Настя. Вона взагалі зараз сама. Мешкає вона з сестрою, але та кудись пішла. Настя сидить перед грубкою... У грубці шиплять сирі дрова і безнадійно гріється чай. Нема ніяких ознак, що він скоро закипить. А тут треба йти. За чверть години початок.

Василь все залишає, біжить до театру, з останньої сили добивається до каси. Поміг йому товариш Сергій.

— Сергійцю... Будь ласка... Два квитки другого ряду...

Пощастило. Два квитки другого ряду в Василевих руках. Так

ще з ним не траплялося, але людина росте.

Він ще раз вертається. Розчервоніла Настя обсипає його докорами, п’є похапцем гарячий чай і одночасно одягається! Це перетворення діється на його очах. Крізь туман бачить він її з гребінцем в руці, що чеше пишну русу косу. У своїй попелястій новій вечеровій сукні та лякерових черевиках вона має вигляд королеви. І так добре.

Коли входили до театру, було темно. На сцені в пишних барвистих одягах запорожці. Василь зі своєю дамою достойно і поважно знаходять свої місця. Серце у нього сильно б’ється, обличчя горить. Тут можуть бачити його всі — директор, товариші. І нема рятунку. До всього того він почуває, що його одяг не зовсім достосований для такого надзвичайного моменту. Він же вперше в свойому життю з’явився в театрі в супроводі такої дами і на таких місцях. До цього часу далі гальорки йому не щастило дійти. А зараз ось біля нього багатий торговець південними овочами Красок. Там он сидить також знаний студент Краківського університету. Он перед ним сама пані Амалія з оточенням. Куди це, направду, потрапив Василь Шеремета?

В перерві, коли засвітилося багато вогнів, Василь відчув, як необережно він вчинив. На нього вперла погляд уся гальорка. Там же всі, зовсім усі, навіть такі, як Гнатюк, що можуть собі дозволити на другий ряд. Всі дивляться на Василя і перешіптуються, одверто кивають до нього... А Козенко, а Шпачук... Що скажуть ті? Вони вже виразно вирікли над ним своє пролетарське прокляття. Бач, який він, той твій Шеремета... Куркульський синочок, мазунчик проклятий... З панночками до першого ряду пнеться, а вдає, що бідних батьків.

Директор та Варвара Сергіївна також його помітили. Він напівпідвівся і чемно їм вклонився. Але ті інакше про нього подумали. Можливо, їм згадались кращі часи, ніж теперішні. Можливо, їм пригадалось, коли вони ще були учнями гімназії, коли носили новенький однострій з блискучими ґудзиками і коли уважалось добрим тоном брати в театрі добрі місця. Можливо, згадалось директорові, коли то він був директором не української гімназії і йому не так часто доводилось чути, що немає чим платити за навчання, бракує харчів, немає того й того. Ось, подумав він, маю хоч одного порядного учня, що не буде морочити мені голову тими проклятими грошовими справами... Директор не тільки відповів Василеві на привітання, але й посміхнувся... Його мишачі вусики при цьому приємно поворушилися...

Як би то не було, а на другий день вже ціла гімназія знала, що Василь Шеремета сидів у театрі з Мединською і то в другому ряді. Це стає темою дня. У клясі на нього дивляться, як на чудо. Козенко виявив стільки презирства і зневаги, що навкруги зробилось гірко. Євген налитий заздрістю... Так чи так, а Василь здобув розголосу.

ЗАГАЛЬНІ ЗБОРИ

Подія з Шереметою в театрі приспішила скликання загальних зборів “Юнацтва”. Давно час... І так дуже спізнилися. Що скаже статут? Правда, не було часу — вибори, баль, співанки. Але головні мотори — Шпачук і Козенко — лишились зовсім без роботи. Козенко зустрів Шпачука:

— Думаю, — сказав він велично, — що треба зробити порядок. У нас завелась гниль...

Шпачук вирік:

— Скликаємо загальні збори.

Вирішено. На суботу призначено збори. Далеко, на Туніках, на помешканню товариша Боровця з Вишнівця. Це сталось досить раптово і досить несподівано. Прихода дещо заскочений. Він заходить до Шеремети.

— Як ти думаєш, — каже він, — не діло це Шпачука?

— І Козенка, — добавляє Василь.

— Чому так зненацька?

— Це вже будемо бачити...

Василь трохи почуває, що тут щось не добре, але не наважується казати. Шпачук буде хизуватись...

— Я, — каже Шеремета, — боюсь появлятись...

— Е, е, е! Театр! — кпиться Прихода. Василь червоніє.

— Я не розумію: що я таке погане зробив?

— Як що? От наївний. Ти ще наших не знаєш...

— Знаю. Дуже добре... Примітиви! — досить твердо вирвалось у Василя.

— Що? — дивується Прихода. У нього навіть зійшлися брови і очі загострились.

— Примітиви! От що.

— Ну, Василю... Ти, бачу, скоро будеш філософом.

Василь дуже невдоволений такою мовою Приходи, але він не вміє йому це висловити. Мовчать. Хай перейде, але в душі він це висловлює. Примітиви, хами, дурні. Він глибоко обурений. Як він чудово здає собі справу, що все то лицемірство, брак мужности, а головне культури. Однак... Василь таких слів не має, а тому доводиться обмежитися мовчанкою.

Потім Прихода і Василь ідуть разом на збори. Гарний міський зимовий краєвид. З гори по Зеленій спускаються на санчатах школярі. Широкою в напрямку монастиря йдуть пари на вечірню. У вітринах кришталем сяють рефлектори, а у вікні ресторану “Бона” з’явилась перша ялинка. Її дрібні різнобарвні електричні лямпочки творять чудо. Гурт пацанів з пороззявлюваними ротами стоїть постійно на цьому місці.

О сьомій Василь і Прихода на місці. Знайшли нарешті в садку під пагорбком криту соломою хатку з кількома вікнами, малими дверима, низькою стелею. Звідти чути спів “ой, вже третій вечір, як дівчину бачив”, а голоси Гриба та Біленка особливо виділяються. Відчинились двері, і з них вирвалось до темних сіней: “Ви-ийди, дівчино, вийди, рибчино, вийди серденя, утіхо моя!”

Чується село. Це парубки... Хатка зовсім до цього допасована. Кілька лубків з Почаївської лаври та фотографії унтерів царського часу на стінах лиш згущують враження. На лавах, на стільцях, на двох ліжках сидять, півлежать в різних позах молоді люди. Малий, прикритий сільським обрусом, стіл стоїть під вікном. На столі стосик книжок. Невелика нафтова лямпа кволо освітлює простір.

— Ааа! Дай-бо! Як маємось?

— Здоров, здоров!

— Сідай, брате!

Душ двадцять... Розміщуються хто як хоче і може. Гнатюки присутні обидва, хоча Валентин рідко буває. Гриб і Біленко піднесені і розмашні. Вони співають повними грудьми, ніби на весіллю.

— Слухай, Грицю! Говори Богородицю!

— Ну, ти й дотепний... Щось як небіжка кобила тітчиного небожа.

Тільки Козенко тримається осторонь. Правда, не сам. Він піймав Москалюка, який має завжди замурзані щоки, тримає його за ґудзик пірваного незграбного лапсардака і щось старанно йому говорить. Шпачук сидить спереду біля стола, і його профіль нагадує китайську кераміку. По короткому часі він повертає голову на товстій шиї, деякий час дивиться з посміхом у півтемний простір і встає:

— Увага-а! — гукає вій. — Здається, всі.

— Всі! Всі! — вигукують навколо. Деякі підтягаються ближче, інші розвалюються вигідніше. Василь іде до столу і там на краєчку починає нашвидко складати порядок денний.

— Так що? Відкриваєм чи як? — питає Шпачук.

— Відкриваєм! Хто відкриває? Голова! Гей, ти!... Відкривай...

— Відкривай, відкривай! — басить Біленко. — Шеремето!

Василь підносить голову. — Ви знаєте добре, що я зрікся головування ще минулого року, — виправдується Василь.

— Кий чорт! Хто це чув? Одкривай!

— Та відкрий, — штовхає Василя Прихода.

Василь встає, дивиться в темноту і досить непевним голосом говорить:

— Товариші! Так, відкриваю річні загальні збори... Вибирайте голову, — сказав і сів. Хвилина тиші.

— Так називайте кандидатів на голову зборів, — досить різко каже Прихода.

— Гнатюк Микола! — падає перше прізвище.

— Преосвященний Гриб! — чути Біленків бас.

— Відмовляюсь, — відповідає Грибів тенор.

— Москалюк, — кидає Козенко.

— Біленко, — кидає Гриб.

— Відмовляюсь, — басить Біленко. Падає ще кілька прізвищ і тиша.

— Всі? — каже Василь. Мовчанка. З усіх кутів блищать тільки очі та стирчать патлаті голови. На стінах мотаються балухаті тіні.

— Так, голосуємо... Перше прізвище було Гнатюк Микола. Хто за Гнатюка — підняти руку. На всіх стінах палькаті тіні. Тихо і в цій тиші чути голос Василя.

— Раз, два, три... П’ятнадцять. П’ятнадцять за... Хто проти? Кілька рук піднялося.

— Меншість, — каже Гриб, який голосував проти. — Микола на голову!

— Прошу до порядку денного, — кричить хтось з темноти.

— Хто там? Ага, Стасюк... Також курячий мудрець... До якого порядку денного? Ти його чув?

— Не чув, — і Стасюк поринає в темноту, Гнатюк сідає до столу.

— Увага! Тепер вибирають секретаря.

Знов падають прізвища, хтось пропонує Нуждіна. Зривається регіт.

— Чого іржете? — кричить Гриб. — Пропоную вам чесного чоловіка...

— Мовчи, Грибе. Ти не на ярмарку...

Нарешті вибирають Приходу. Відмовлявся, але не допомогло. Він вже має таку традицію.

— Прихода! Хочемо Приходу! Приходууу!

Прихода почуває, що з нього глузують. Він блідий та знервований. Він цілком поважний і поважно займає своє місце. Потім встає:

— Прочитаю короткий звіт про працю за минулий рік. Властиво, гурток наш закінчив свою діяльність минулого року перед роз’їздом на літні вакації. Однак тоді були настільки ненормальні відносини, що годі було мати ділову і річеву розмову над звітом. Іменем голови нашого гуртка дозволю собі повторити головні точки звіту...

Усі мовчать, крім Козенка та Шпачука, які про щось шепнуться. Прихода згадує все, що робив гурток минулого року. Видавання журналу, Шевченківське свято, сходини, читання, прогульки... Після читання звіту мовчанка. Всі поглядають на Козенка та Шпачука. Ці будуть, напевно, говорити і то цікаво. Ні. Встає Гриб. Відразу видно, що ставиться він до всього неповажно.

— Так... Ну, от... І вислухали... Нарешті... А давно пора... Довгенько ми таки на цю урочистість чекали... Нічого казати. Давненько, давненько і довгенько, маю честь добавити... Мабуть, того шановного нашого звіта писав пан слимак, а не голова, його благородіє Шеремета. Шеремет, кажуть, непомет, а переплет. Він що не мет, то не-до-мет... Отакий наш Шеремет...

— Грибе! Ти говориш чи тобі сниться поганий сон? — перебиває його Гнатюк.

— І те й друге, — каже Гриб.

— В такому разі я тебе пробуджу. Сідай і мовчи...

— Як! — ревнув з темноти Біленко. — Говори, Грибе!

— Тихо! Я тобі не давав слова, — вже збуджено говорить Гнатюк.

— Ну... Коли “нєдзя так нєдзя”, — киває головою Гриб і сідає.

Починають бурчати. Одні й другі. Одні за, другі проти. Гриб урочисто сидить, ніби він паша турецький. Гнатюк дзвонить шклянкою і каже:

— Бачу, товариші, що тут щось не до ладу. Або то мені так здається, або то комусь здається, але тут щось не те. Маємо ми говорити чи маємо вдавати блазнів. Може, проголосуємо?

Зривається знов Біленко:

— То ми, по-твоєму, блазні? — гукає він.

— Сідай! Занімій. Я тобі не давав слова. Он хоче говорити товариш Шпачук. Прошу!

Після цього раптова тиша. Всі ніби заніміли. Говорить Шпачук. Він відкашлюється і поводить головою то вправо, то вліво.

— Товариші, — каже він спокійно. — Грибові та Біленкові кортить висловитись, їм це здається забавним. Можливо так, а можливо й ні. Так, бо суть цих зборів звучить неповажно і ні, бо їхні завдання ніби поважні. Прошу хвилину уваги: нам бавитись у формальності годі. Це було, але минуло. Ми дивимось у завтра, а те, що було вчора, нас уже не цікавить. Діяльність гуртка? Яка діяльність? Видання журналу... Ви це називаєте діяльністю? На другому році після великої світової революції? Ви, милі мої, думаєте, що ви що? За часів Пушкіна? Чи, може, ви вчитесь у ліцеї його імператорського величества? Коли так, то ви помиляєтесь. Ви вчитесь у мужицькій гімназії на Директорській, у будинку Бакімера... Старому будинку, гнилому і паршивому... Нас нагородила таким щастям вища сила у постаті жечи посполитої... Що маємо робити, щоб віддячити вищій силі? Ну? Що? Белькотати віршики? Слинити? Ходити по горах і скиглити пісень? Що? Я думаю...

І Шпачук відкрив все. Виложив свої карти. Всі його слухають і всі зачаровані. Ось там, далі за Шумськом, лежить границя, а за границею є наша держава, а в тій державі наша влада... Шпачук все висловив, як умів і як хотів. Гурток був розметений, і жалюгідні його рештки, осоромлені та зганьблені, валялися попід ногами мудрих цих людей. Шпачук сів і згорда дивився перед себе в темноту. Тиша глибока. Всі відчули, що вони в порівнянню зі Шпачуком майже ніщо.

— Хто голоситься ще до слова? — питає Гнатюк. Деякий час тиша. Ніхто не голоситься. Гнатюк дивиться понад голови. Всі голови підняті і всі дивляться на нього. І раптом серед цієї тиші голос:

— Я!

Хто це сказав? Шеремета. Він вже стоїть. У хаті присмерк, і не можна сказати, щоб він дуже вже хвилювався. Всі добре знають, що Шеремета не може говорити, але що з ним сталося? Він почав:

— Мої товариші Гриб та Біленко... А може навпаки: Біленко та Гриб... А може... Я, зрештою, не розберу, хто з них де... Досить того, що вони обидва по-своєму дуже мудрі. На здоровля їм їхня мудрість. Я тільки не второпаю, нащо вони так старанно її витрачають... Витрачають та й витрачають, а святе писаніє глаголе: не мечіть бісера перед свинями. Мушу їм віддати справедливість. Мене вони таки знищили. Ви тут всі чули... Мали вуха і чули... Мали також очі і бачили... Я їх зрозумів...

А от товариша нашого Шпачука я зрозумів менше: він говорив зовсім так само, а може й ліпше, ніж наш посол Луцкевич у варшавському соймі. Я майже переконаний, що товаришеві Шпачукові не сидіти з нами на лаві шостої кляси цієї паршивої гімназії, а сидіти на лаві пишного сенату або бодай сойму. Ми помилились, не виставивши туди його кандидатури... Він, наприклад, висміяв наші віршики. Це дуже влучно. Він висміяв наше кохання. Чудово... Шпачук не пише віршиків і не кохає. Він навіть запустив, як бачите, вуса. Ну й що ж тут дивного. Він вже бував десь на якомусь фронті...

Я тільки цікавий, що ми маємо робити? Коли послухати Шпачука, то ми маємо кинути гімназію. Отак всі кинути і кінець... Всі в революцію, чи правда? А Прихода мовчить, мов мумія. І ви всі мовчите і, бачу, співчуваєте. А в Шпачукових словах стільки правди!.. І багато, багато тут мудрого... Я кажу: як доростемо — будемо Шпачуками. А тим часом ми є ми! Пишемо віршики, бо нам такі пишуться. Думаємо зелено і кучеряво, і кому соромно, хай признається. Мені не соромно... Те, що я червонію, це поки що моя справа... Що до кохання... Вибачте. Блажен, хто в молодості молод, — казав хтось там. Гірше, коли люди молоді в таких роках, коли треба бути дорослими.

— Досить! — крикнув Гриб.

Василь поглянув в його бік і трохи зніяковів.

— Досить? Не перечу, Грибе! Можеш говорити ти, — сказав Василь і сів.

Але говорив не Гриб, а Козенко. Цей взяв зовсім інший тон.

— Товариші! — казав він гостро. Гострий його ніс і гострий язик творять цілість. — Я зовсім не знав, що Василь Шеремета може бути не тільки прекрасним кавалером, світською, так би мовити, людиною, але й не менш світською і цілком дотепною дитиною. Ось він, наприклад, цілком мудро й дотепно зазначив, що він має право на кохання. Правильно. Він має те право, і ніхто йому його не відбере. Тим більше, що дама його серця — це майже фея...

— Козенку! — зупинив його Гнатюк. — Говори на тему...

Василь гостро і густо почервонів. Він відчув в собі злість.

— А всі говорили на тему? — питає Козенко.

— Я домагаюся порядку! — вже піднесеним голосом сказав Гнатюк.

— А ми домагаємось права! — зірвався і гукнув Біленко.

— Хто це “ми”? — питає швидко Гнатюк.

— Ми! — зірвався так само Гриб і вдарив себе в груди. — Говори, Козенку!

— Може говорити, але на тему, до звіту, до діла... Особисті справи нікого не сміють обходити... — казав гостро із натиском Гнатюк. — Прошу!

На хвилинку втихли. Козенко говорив далі. Він густо сіяв сарказмом. Кожне його слово — цвях, вбитий в самий мозок противника. Розніс, розтрощив, розметав усіх і все — віршки, весь гурток, кохання всього світу, всю молодість. Він є за рішучу революційну політичну роботу. Хто не з ним, той проти нього! — закінчив Козенко. І виявилося, що проти нього було мало. Більшість, що забирала слово, ганьбила гурток “Юнацтво”, топтала і зневажала його зміст, а Приходу, що покликав все те до життя, назвали слинтяєм, що не вміє відчепитись від маминої спідниці...

Затягли, що й кінця не видно, а ще багато роботи. Вибір нової управи, комісії праці, редакційної і ще там якоїсь. Найперше вибори голови. Незважаючи на все — на те, друге й третє, на голову гуртка пропоновано знову Шеремету. Проти нього Москалюк. Василь здивований. І що це має значити? Він і Москалюк? І щойно пізніше він збагнув... Василь встає і рішуче свою кандидатуру знімає.

— Я відмовляюсь!

— Чому? — питає Гнатюк.

— Тому, — каже сердито Шеремета.

— І що за чорт! — кричить Гриб.

Зривається Стасюк:

— Шеремета голова!

— А я кажу, що ні! — перечить Шеремета...

— Голосуємо!

— Голосуємо,голосуємо!

Встає Козенко.

— Ні! Я проти. Головою має бути Москалюк!

— Як Москалюк? Чому! — здивований Гриб. — Ми хіба...

Але його перебиває Шпачук:

— Я пропоную голосувати! Шеремета, Москалюк...

Шеремета ще раз встає:

— А я пропоную, що на чолі гуртка має стояти або Шпачук, або Козенко. Чому вони відмовляються?

— Бо збори нас не хочуть... Вони хочуть тебе, і ти будеш, — каже досить рішуче з посмішкою Шпачук. — Голосуймо...

Гнатюк ставить на голосування дві кандидатури. Шеремета, Москалюк... Голосують таємно. Шеремета дістає більшість. Але тоді ще раз встає Козенко.

— Я, — каже він, — не погоджуюсь. — Голосування відбулось під натиском... Шпачук не має права робити якогось натиску. Тут ходить нам про діло. Нам треба голову...

— Я рішуче і остаточно відмовляюсь, — встає і говорить Шеремета. — І то якраз на користь Москалюка з Козенком.

А після цього встав, нарешті, Прихода. Він сказав:

— Я бачу, що тут іде гра в сліпу бабу. Кому, нащо і для чого це? Козенко хоче керувати гуртком? Так чому не скаже просто? Нащо ті викрутаси?

Козенко ображений. Він встає і накидається на Приходу. Гриб та Біленко виразніше нахабніють і зчиняють галас. Гнатюк дзвонить, Гриб проголошує, що Прихода зарозумілий, що він сам веде всі справи, що не радиться з людьми, що він гордий і що його треба з гуртка виключити. Прихода встає:

— Я вимагаю, щоб Гриб узяв назад свої слова, а як ні, то я сам виступаю...

— Виступай! — крикнув Біленко...

Прихода встав і ображений вийшов. Біленко виступив на середину і, розмахуючи руками, ревів:

— Бачили? І варто мати такого товариша! Хто за те, щоб він був в гуртку? Піднось руку! Ніхто. — І справді ніхто, бо ніхто не брав цього поважно. Але Біленко не вдовольняється.

— Хто проти Приходи! — крикнув він. І більшість рук піднеслося.

— Більшість! Більшість! — реве Гриб. Геть з Приходою! Гнатюк дзвонить, а потім звертається до всіх.

— Я уважаю за неможливе провадити ці збори. Тут справді зібрались люди, які не хочуть порядку. Вони хочуть іншого і хай те інше мають. Я зрікаюсь головування.

Зчинився шум, гамір. Говорили всі, а ніхто не слухав. Мовчали тільки Шпачук та Козенко. Вони були зовсім спокійні і по-своєму тріумфували. Василь встав і, вибравши момент, сказав:

— Я ще не почуваюсь божевільним, щоб тут бути! — він взяв свою кепку, надягнув її низько на лоба і вийшов. За ним голосно пристукнулись двері. Ще ніколи не був він так дошкульно, гостро зворушений, як тепер. Десь там, за плечима, востаннє чув рев своїх товаришів, але в ту саму мить він уже біг поночі вниз вузькою і слизькою стежкою. Ноги ковзались, але він тримався з усіх сил. Потім біг глибокою дорогою. Високо і далеко, над густим гіллям величезних осокорів та кленів серед білих хмарин блищав білий місяць. Подекуди, де сяйво його проривалося до землі, іскрився переливно сухий сніг.

Спочатку Василь сам не знав, куди має бігти. Біг і біг. Засунув руки у кишені своєї чорної чемерки і швидко сукав ногами. Місто ще жило, рухалось. Коли вирвався на Широку вулицю, йому полегшало. З брязкотом балабонів промайнули санки. Візник з башликом на голові бив батогом по конях.

І аж біля кав’ярні “Уділ”, якраз там, де мав повертати на свою вулицю, спало йому на думку: скочу до Приходи. Інакше не буду спати... Василь біжить далі і далі, штовхається по вузенькому хіднику, ковзається на зворотах, зупиняється перед вечірнім комільотом і купує “Кур’єра”.

Потім звернув на Директорську і пішов швидко під гору...

Прихода був уже дома; роздягнений, без краватки, він уже сидів у своїй кімнаті і писав. Відчинила його господиня — міцно, добре збудована жінка з великими карими очима.

— Це ти? — дивується Прихода...

— Як бачиш...

— Що там? Що там? Кажи!

— Ідіоти! — з серцем вирвалось у Василя.

— Ну, що?

— Каналії! Це вони навмисне. Вони хотіли мене не тільки висміяти. Більше... Ти розумієш? Знаєш, Анатолю? Я вже все збагнув... Це тактика... Затягнути немилу людину і скомпрометувати... Ну скажи сам? Ти ж бачив... Не думаєш, що це комуністи? Але що я їм зробив? Що? Я маю враження, що вони просто ненавидять. Усе ненавидять. Усе чисто. Мене, тебе, Настю, директора, Варвару Сергіївну... Більше. Я тобі скажу: вони ненавидять самих себе... От клянусь, Анатолю, що це так... Скажеш мені, що Шпачук когось любить? Чи може когось любити Козенко?.. Вони просто гидують любов’ю... їм огидне це слово, воно їх крутить, як халєра... Ех...

Василь був схвильований і не міг спинитися. Прихода дивився на нього уважно.

— Ти, Василю, маєш рацію... Але я помітив... Я знаєш, що помітив? Я помітив, що ми всі перед ними пасуємо...

— Як? — кидає Василь і привстає.

— А так... Пасуємо... Ми вийшли...

— І добре, Анатолю!.. Сидіти з ними... Ніколи! Я... Ні, ні! Я був з ними. Я думав — Козенко хлопець. Ні. Анатолю! Я такого не визнаю. Я визнаю мужність... Що у них? Ти кажеш — нахабство. Добре, але нахабство, вибач, — це не сила... Ніщо! Вони, я знаю... Вони істерики... Вони нахаби і вони... Словом ідіоти! Це щось з Достоєвського...

— Так, — каже Прихода. — На жаль... А ми маємо стільки роботи...

— Роботи... Ніколи, нічого вони не зроблять...

— Але... не кажи. Вони зроблять шум...

— Шум! Так... Власне — шум! А що ти тут пишеш?

— Щоденника... Я не бійсь... Не так, як ти... дівчина... Стільки тоді...

— Бо я не можу... Ти, Прихода... Ти маєш... Ну, одним словом, що тут... Точка... Може прочитаєш? Читай!

Прихода взяв зшиток. Сторінки його списано старанно, чітко, чисто. Василь обожнює цю виразність. Обожнює, бо сам не може, не вміє і не зуміє дійти такого... Анатоль читає: “Субота. Щойно вернувся з загальних зборів “нашого” гуртка “Юнацтво”. Я вже не є його член. Мене викинули. Отак взяли й викинули. Василь Шеремета ще там зістався, але вони і його викинуть. Ми їм там не потрібні”.

Чому ми їм не потрібні? І то кому “їм”. Ці питання дуже важливі. Хочу на них дати передовсім собі відповідь. Ми їм не потрібні, бо я гордий. Ми їм не потрібні, бо Шеремета розумний. Гордих і розумних наш народ органічно не любить...

— Стій, — каже перелякано Василь. — Ти це направду?

Прихода подивився на Василя синіми, м’якими очима. — Ти цього ще не помітив?

— Ні, — каже Василь. — Я цього не помітив... Ну, як це... Ну, як? Кажеш, народ?

— Так. Наш народ... У масі... Одиниці — ні! У нас є люди, що шанують розум... Але я краще читаю: “їм” — це значить масі. Я дивився на них зблизька й здалека... Боже великий! Це справжня маса, ті юні людики, розпатлана моруга з білими гладкими лобами, на котрих росте добра, тверда чуприна. І як боляче, що у нас немає виховників. Вони ж ложки не вміють тримати в руках. Ця трагедія змушує їх шукати еманації. Вони лізуть читати великі і грубі книги, щоб вперто і трагічно для них їх не розуміти. Я кажу про Козенка і я мовчу про Гриба. Ці антиподи є на землі тільки для того, щоб були маси і були їх проводирі, але вони одно тіло. Гриб — маса. Козенко — вождь маси.

— Не читай, Анатолю! — каже Василь.

Анатоль перестає читати і здивовано дивиться на Василя.

— Я, — продовжує Василь, — не можу такого чути. Знаю, що ти кажеш правду, але не можу... Але скажи мені... Ні... Ти таки скажи: ти віриш у свої слова? Звідки ці спостереження? Яка це, власне, злочинна думка... Не думаєш ти, що ми себе... Ну, як тут краще, мужніше сказати? Розклеюємо... Нашу душу? Я чую, що ми її розводимо у воді, мов цукор...

— І ти сказав правду... Мов цукор. Робимо солодку атмосферу. Василь деякий час думає, надумує, дивиться на край стола, де лежить томик із золотим тисненням, великі, чіткі літери втиснені у стару шкіру. Цей томик переложений листівкою і видно, що Прихода зовсім недавно мав з ним діло.

— Та-а-а! Щось нам треба робити... щось більше. Я ще не знаю, що саме. Може, йти на якусь велику війну. Наша революція, це велетенська хиба. Що нам вона дала? Революцію роблять... малі люди. Чи не правду кажу? Я жахнувся, Анатолю... Невже наш Козенко буде кермувати долею народу?

Це був їх тон... Так вони грали і грали якраз міцно. Мабуть, їх гостро вражено. Василь мав натягнуті нерви, а серце билось у грудях сильніше, ніж коли інше. Після Анатоль прочитав Василеві свої вірші. Василь знайшов їх трагічно слабими, але з чемности не висловив цього. Анатоль показав Василеві великий, грубий у темно-малиновій обкладинці зшиток, де списано педантичним письмом багато віршів. Між віршами інколи помітки — листки, сухі квітки, позлітка, шматок стрічки. Василь не питав, але здогадувався. Прихода подобрішав, розм’як, поширився. Дивився і бачив Василя по-новому як ніколи, вийняв кілька малих конвертів, на котрих дрібними і нерівними літерами були писані признання. Василь не міг вийти з дива. Прихода вже дістає такі прекрасні листи, і Василь мусить йому подивляти...

Надворі місяць, підбирав мороз, стояли спокійно дерева, блищали стріхи будинків, інколи димів димар і в різних місцях горіли бліді в сяйві місяця електричні жарівки.

“Ах, який я дивний, тричі дивний...

Я розм’як, в мені багато сили”.

“Геть слова! Не можна писати... Треба різьбити. Треба чеканити на серцях. Треба, щоб кров нашого серця обмивала літери, які промовляють за нас”. Ці слова вийнято з Василевого щоденника; їх він вписав туди того саме вечора, чи краще ночі, біля години першої. Всі вже спали. Євген також. За стіною повільно, рівно, дуже спокійно і одночасно сумно вибивав годинник. Хто може спинити його сумне биття? Кому дано зрозуміти його незрушний спокій?

ДНІ ПІЗНАННЯ

Коли б Василь міг сидіти на місці. Взяти книжку, підручника латини і, як добрий, порядний учень, сісти і літеру за літерою вивчати. Василь не має сили сидіти. Він раненько зривається. За вікном сірий день. Небо встелене, чи краще заповнене, сірою мряковиною. Дерева оздоблені інеєм.

Це нічого, що неділя. Василь чує поклик... Його ось цілком виразно кличе місто, сірий ранок, соборний дзвін. Можливо, там чекає те “щось”, що відчуває ціла його істота і чого не висловиш словом. Може він вийде, а “воно” стоїть, може пройде на Широку, а воно там чекає. І він іде. Кудись іде, без відповіді, без “знаю”.

І жити цікаво. Він не буває сам. Скрізь, куди йде, чує побіч наявність несподіванки. Може вийде за ріг Костельної і... О! Це ти? Чекаю, чекаю... Ходімо разом. У школі на лавиці чи на перерві в роздягальні, перед і після лекцій, там і тут, скрізь чекає те саме. У розмовах з товаришами може впасти одно тільки слово, і душа вже загоряється наново і серце вже вибиває ритм напруження.

Ввечері на пробі... Зовсім тут близько, простягни тільки руку... Очі постійно дивляться, бачать все, найменший дріб’язок. Вуха постійно чують... Який той голос звучний, теплий, що вникає і зворушує... І немає дня спочинку. Все навкруги біля цього — храм, всесвіт, сміх і сльози.

Тільки одно: Василь у ці дні її не “проводить”. Після театру, після всього іншого... Треба уникнути в тінь, усунути заздрість. Не має, зрештою, сили чи відваги, чи хто його зна чого. Може це сором юности, однак це більше, ніж сором. Скромність, інтимна святість, виключна чистота, те, з чого в людини родиться символ янгола, натхнення величного пориву, що виливається словом молитви. Якось так воно є. Цікаво, повно, звабливо...

Василь довідується ще одну річ: Мединська і Гнатюк “щось мають”. Він це знав давно, але тепер на пробах, коли він “грає Івана”, а вона “жінку Михайлову”, Василь це ще виразніше бачить. І як, скажете, після цього проводити її, чути її мову, її близькість? Але “порвати” з нею не має сили. І тому це ще дошкульніше вривається в його нутро, і тому він ще повніший...

Багато про це думає. Іноді тікає від думки, але даремно. Вона женеться за ним безнастанно. Жодні перешкоди, удень чи вночі, не спинять думання.

Після загальних зборів “Юнацтва” до Василя вперто й часто заходить Гнатюк. Чого він хоче? У школі, на вулиці, вдома зустрічає його і коли б не ті розмови — поважні і конечні, Василь не потребував би зближатися з ним. А так їх бачать разом. Там і там — у Хмелюка, у театрі. Вони вертаються з проби, а Настя йде спереду чи ззаду і ні один з цих двох не цікавиться її присутністю.

Її ім’я ні разу не вимовляється їхніми вустами. Вона для них не існує. Ось вечір, випадає сніг, на вікнах ласиці, горять поодинокі ліхтарі, на вулиці мало людей. Василь і Гнатюк вертаються з Інтимного театру. Вони спізнилися, бо завзятюще обговорюють “Брехню” Винниченка.

— У тій п’єсі багато людського, — каже Гнатюк. Вона така зрозуміла всім. Брехати собі, людям, Богові і врешті заплутатись, щоб не знати, де сама брехня і плутати її з правдою в ім’я великих і страшних вимог душі чи тіла. Чи ти можеш собі уявити це?

— Я чи можу? — питається Василь. — Можу, але не зовсім. Визнаю чистоту. Не вірю в це якраз...

— Маєш, певно, рацію, — каже Гнатюк. — Певно. Ти маєш рацію... Я тільки беру ці виняткові вимоги... От у п’єсі... Вона любить. Вона не може признатися... Ти ж це розумієш? А що вона має робити? Признатися — значить стратити любов. Тоді що? Брехати?

— Дурне це все, — каже Василь.

— Маєш цілковиту рацію, — відповідає Гнатюк. Видно, що він взагалі пристає на Василеву думку. Однак це щось виняткове. Його погодження також виняткове, не те, що потрібне йому для його стилю розмови.

Ідуть Костельною, але Василеве помешкання минають. У вікнах його кімнати світиться. Василь каже:

-Ну...

— Яке ну! Пройдімось. Проведи трохи...

Василь не має сили відмовити. Йдуть, заходять за ріг, йдуть попід огорожею “Тіволі”. Ліворуч хати старі-престарі і між ними далі, під пагорбком, зі старими яблунями та сливами та невеличка хатка. Там Настя. Напевно, там у вікнах світиться, фіранки хитаються, помітні тіні... Василь і Гнатюк проходять повз, не дивляться туди, розмовляють про те саме. Тільки Василь стишає голос. Ліпше було б пройти це місце мовчки, але не виходить...

Далі йдуть глибокою сковзькою стежкою. Справа і зліва дерева в інею. Інколи сипляться кусники льоду на голови...

Василь проводить Гнатюка ген далі, де мешкає Москалюк. Тут, на перехресті двох доріг, потиснули руки і розійшлися.

Василь вертається. Він тепер сам і думки його звужуються в одну точку. Тим більше, що ось він підходить до тієї хатини з трьома вікнами та білими фіраночками в них. Він цього не хоче, але все-таки кроки його поволі зменшують швидкість. Менше, менше і ось він вже стоїть... Одійшов трохи і зупинився. Не може далі... Яка велика сила виходить звідти...

Василь не помічає часу. Проходять люди, тоді Василь вступається їм з дороги, відходить набік у тінь високого паркана... Це для того, щоб не помітив його хтось із знайомих.

Ось іде ще одна чорна постать. Василь трохи здивований. Постать доходить до фіртки, що веде до ґанку малого будинку, і зупиняється. Ще мить, фіртка відчиняється, постать швидким кроком простує до ґанку. Ось вона вже на ґанку і чути дзвінок. Василь цікавий і тому підходить ближче, хоча він і так вже, здається, все бачить. Це, без сумніву, — Гнатюк. Це його розвальна, певна хода. Як не знати її. Це він. Ось відчинилися двері. Падає жмут світла і чути голос:

— Це ти? Так пізно?

— Вибач! Не мав часу...

Двері зачинилися. Той і другий голос, світло, вибачення і докір, все це стверджує те саме. Василь не має більше сумнівів, він тільки весь до найглибшого вражений.

Після того Василь далі зустрічається з Гнатюком. Кожного дня. Гнатюк дивиться на Василя, як на божка, і Василь не розуміє, чому стільки уваги. Іноді він дивиться на його високу, міцну постать і при тому має не зовсім добрі думки. Але він відганяє такі думки. Хай то все буде там десь, звідки воно приходить. Вдома, вечорами, коли гасне світло, Василь лежить горілиць. Час іде, а сну ніяк немає. Думок безліч. Йому шкода себе. “Переживу... Забуду... Здушу... Мушу це зробити. Так далі не може бути...” Ще одна хвилина і думка переключається: “Настусю! Ви ж знаєте...” Йде, йде, йде... Просто біжить, як на екрані. Горить! Дико і безжалісно! Василь вже лежить ниць, а над ним сяє, сліпучо й боляче для очей, його божество.

А коли вже сон переможе, він поволі відходить, чи краще западає, провалюється і летить. Летить без кінця і все-таки там, десь в безвісті, він знов бачить перед собою вже невиразний, але не менш діткливий, вируючий і зневладнюючий симбіоз. Йому сняться сни. І коли прокидається, йому здається, що сни були нічим іншим, як пізнанням того самого, тільки в якомусь іншому вимірі.

Після вчорашнього рішення “раз назавжди скінчити”, наступного ранку Василь вперто, мов проклятий, стовбичить у вікні. Чекає і то насторожено, мов птах. Він тремтить. Чекає, дивиться, не бачить речей, не думає, що може бути пізно, що спізниться на лекцію. Чекає, бо знає, що перед цими вікнами, трохи навскіс поза колодязем, попід залізною огорожею саду Гуляницького пройде вона у блакитно-сірому короткому плащі з перекинутим через плече шалем. Вона пройде в цей саме момент, а потім слідом за нею вийде з фіртки Василь, і крок у крок, на віддалі зору ока, аж до самої гімназії буде йти Василь.

Потім дуже цікавий перехід від такого ось мандру до лекції французької мови. Варвара Сергіївна, мов стихія, вривається і все змітає одним помахом своєї маленької руки, її уста швидко белькочуть чужі слова. Василь їх не знає. У ньому зчиняється переполох. “Асей-ву!” — казала вона. Він сідає. Вона дивиться на нього незрозуміло, він не дивиться взагалі, а тільки горить. Очі його залиті соромом і вогкі від надзвичайного напруження.

На перерві Василь сидить на місці, ніби прицвяшений. Приходить Гнатюк і зриває його з того місця. Вони йдуть, проломлюються між тісним гуртом, штовхаються або штовхають їх, після вони на ґанку, потім збігають сходами вниз і йдуть певними кроками за хлів, де курять. Збираються курці. Вони ось стоять колом зі своїми цигарками. Бакаларов оповідає дотепи, всі сміються. Валя Лискевич, гикаючи, намагається розповісти про вчорашню пригоду у Хмелюка, і всі також сміються. Василь стоїть тут також, уста його сміються також, але його душа не оживлює того дивного сміху.

Василь ще має звичку, запозичену у Насті, вийти до роздягальні, стати перед вузьким, але високим вікном, закласти руки в кишені і так стояти та дивитися. Від людей його закривають відчинені навстіж вхідні двері, а перед очима відкривається обмежена панорама гімназіяльного двору. Можна всіх бачити згори і можна про всіх думати.

Василь це інколи повторює. Цього дня до нього досить несподівано підходить Настя. Василь трохи звиває свої щупки. Щоб замазати свою розгубленість, він користає з нечемности.

— Чому ви, Василю, такий? — питає Настя. Питає, мабуть, отак, щоб зачепити розмову.

— А який? — відповідає він, не повертаючись.

— Ви мене уникаєте?

— Вас? Ні. Це вам так здається.

— А що ви тепер робите?

— Всячину... читаю...

— Маєте щось цікаве? — вона має на увазі книжку.

— Цікаве? Я не сказав би... Якась нісенітниця, не варто навіть згадувати...

— Маю до вас прохання, — каже вона, підступаючи ближче до вікна, їхні плечі доторкаються. Йому хочеться ступити назад чи вперед, але не може. Мусить стояти.

— Слухаю ваше прохання, — каже він, і голос рветься, мов перетягнута струна. В душі болючий зойк.

— Чи не провели б ви мене сьогодні по пробі до моєї приятельки? — каже вона і дивиться на нього скоса. — Це за Просвітою, — пояснює вона.

Він робить крок назад.

— Не можу, — вирвав з себе слово. Зчиняється порожнеча; щоб її заповнити, каже:

— Маю побачення...

Мовчанка і ніяковість. На щастя — дзвінок. Вони відриваються від вікна і вже різними шляхами вертаються в тому ж напрямку назад...

Про цю дурну свою відповідь Василь думає, думає і думає. А що, як вона повірила. І хай... Хай знає... Знає? Яке там знає. Вона може все те взяти, зім’яти і відкинути. Яким правом він був такий... Думає, далі думає і все вертає до того самого. Він прип’ятий до своєї брехні, мов слон до стовпа...

Увечері того самого дня на пробі Василь слідкує за Настею. Можливо, вона хоч зробить натяк про те, що казала рано. Ні. Ніяких ознак таких намірів. Вона навіть байдужа до нього, рідко дивиться в його бік, сприймає його суфльорство згори. Проба кінчається. Всі виходять до роздягальні. Василь пхається отуди, де вона одягається, але вона вже одягнута, підвинувся Луцкевич, з місця бере її під руку, і вони спокійно виходять... Раз, два, три... По сходах, по сходах і ось вони вже йдуть ковзькою стежкою попід каштанами. Луцкевич щільніше бере її руку, бо тут слизько. Пішли.

Василь іде також, але назирці. Смішно й негарно. Відстає, щоб загубити їх з очей, але це якось не вдається. І він їх бачить весь час, бачить навіть через темноту, навіть за рогом, а коли трохи спускає з очей, то в ту ж мить ноги збільшують крок і хоч-не-хоч, а їх знову видно. Так він провів їх аж туди, за Просвіту. Це невеликий будиночок із шкляним ґанком. Луцкевич довго тримає її руку у своїй. Пустив. Вона повільно ступає на сходи, він повертається...

Василь не відходить. Луцкевич повертається та йде просто на Василя. Байдуже. Зустрілися і Луцкевич питає:

— Що тут робиш?

Василь відповідає:

— Чекаю.

— Ти тут мешкаєш? Ні. Ти мешкаєш там, на Костельній... Не йдеш зо мною?

— Ні, — відповідає Василь.

— Я тепер на Туніках... Проводив ось Мединську. Вона пішла до Малиновської... Слухай? — зненацька повертає розмову Луцкевич... — Ти не знаєш, що це таке між Гнатюком і Мединською?

Василь жорстоко червоніє. Світло ліхтаря падає на нього, і він повертається.

— Не знаю, — каже він. Голос його звучить глухо.

— Між ними щось діється. Мединська плаче. Я думав — ти знаєш. Ти ж весь час з Гнатюком. А я вважаю, що вона перечулена. Ти не думаєш? Ходи!

— Ні. Я почекаю...

— До побачення!

Луцкевич подав руку і пішов. Василь лишається. Вулицею біжить пургастий сніг і завивається довкола ліхтарного стовпа. Ось ще хтось іде. З темноти поволі вилонюється Річицький. Василь вже не тікає. Порівнявшись, Річицький питає:

— Ви що тут робите?

Василь ніяковіє.

— Я був на пробі, — каже він непевно.

— На пробі! Проба вже давно скінчилася.

— Я ще заходив до Просвіти, — каже Василь.

— До Просвіти! До Просвіти! Ви но туди не дуже заходьте. Це не для учнів.

— А для кого ж?

— Влада і так нам закидає політику.

— Я гадаю... Я думаю — Просвіта не політика.

— Це ви так думаєте. Інакше дивиться на це влада.

— Ми ж у гімназії не маємо бібліотеки. Де будемо брати книжки?

— Так ви підіть і скажіть “їм”... Но, но, но! Будьте краще обережні. Закриють гімназію і все... Про вас і так питали в директора.

Василь дивиться на свого учителя. Він не може нічого йому сказати. Йому треба було б сказати таке: “Учителю мій! Не хвилюйся. Я і так все знаю”. На Василевих устах повага. Річицький дивиться на нього, потім повертається і відходить. Василь деякий час проводить свого учителя поглядом, поки той не ховається за рогом.

Вечір проходить над містом і тікає далі. Іноді з неба прориваються дрібні зорини. Вітер віє і мете снігом по ковзькому бруку. Збоку по узгір’ю стоять старі хатини, і в одній з них через побиті вікна рветься назовні репіт немовляти.

Василь таки дочекався, доки вийде Настя. Але вона не сама. З нею приятелька. Він не насмілився підійти. Відійшов набік, пропустив їх і пішов поволі назирцем, немов тінь, що тягнеться, куди її тягнеш.

ВЕЧІР-БАЛЬ

Варвара Сергіївна на лекції сказала:

— Ну? Наш баль наближається. Нагадую: все мусить бути без закиду. Звертаю вашу увагу: хто, хто, але моя кляса мусить підтягнутися. Москалюк! Вам на вечері не бути, мабуть. І чому це ви не миєтесь?

Москалюк підтирає рукавом носа. Варвара Сергіївна вибухає:

— І хто це вас так учив? Фу! Де ваша хустина? Ні, хлопці. Пам’ятайте! Я цілком поважно: мусите підтягнутись.

Василь і Євген мають досить клопоту. Вони й самі знають, що так на баль не ходять. Старі френчі, обвислі кишені, видуті штани... Ні. ні. Але де та рада? Друге лихо — гроші. Щось треба діяти. Гроші потрібні. Будуть танці, буфет. Буде шоколяда і кава з тістечками. Ніяк від цього не відмовишся. Що б сказала історія? Єдина рада — Фройко. Знов потрібні кредити і то поважні. Знов розмови з батьком. Те саме з Євгеном.

Стихія-баль летить з неуявних висот і вже ось-ось цілим своїм тягарем навалиться на хисткі можливості хлопців. На пробах справжній Вавилон. Гриб із своїм Матюшою бушує, мов буревій. Так само Біленко. Так само всі. “Суєта” йде повною парою.

Справжній нерв усього — Варвара Сергіївна. Вона знає все, бачить все, чує все. Збирають посуд, білизну, картини, розносять запрошення. Напікають гори коржиків, пиріжків, солодких пінних тістечок. З’являються скрині лікерів, коньяків, горілок.

Загляньте випадково до зали комерційної школи... Що там діється! Скільки зеленого галуззя, скільки гірлянд, скільки картин по стінах — і Останній день Помпеї, і Рєпін, і Красицький, і бозна ще хто там з’явився. А поміст блищить та сяє, а світло зверху вдарило, бризнуло і розлилося. Варвара Сергіївна не вміє захоплюватись. їй тільки лишається потай дискретно посміхатись.

Стихія-баль вже тут. Готово. Втомлені, розчервонілі молоді люди нашвидку розходяться, щоб привести й себе до порядку.

Василь Шеремета вирішує витримати цей бій до кінця. Він міг би обійтись і без буфету, без шоколяди. Більше. Він готовий не вечеряти взагалі, але там є інші. Не так подумає Гнатюк, Хмелюк, навіть Євген. А що, як Настя, Мирочка... Як трапиться буфет, а там помаранчі, канапки з ікрою... Ні. Витримати потрібно.

І Василь побіг на Шумську рогачку до Фройка.

— На що вам стільки грошей? — питає Фройко. — Хм... На що. Питання...

— Треба, Фройку! Наука коштує, — каже Василь. Немає часу на філософію. Бігти далі, темно... Вечір-баль, вечір-баль, вже ось спадає темінь... А ще стільки роботи.

Найперше треба відвідати голяра. Василь вже заростає препоганим мохом, і його підборіддя вимагає бритви. Волосся також конче треба підстригти. Йдуть разом з Євгеном. Сьогодні вони рішені на все. Опинилися в першорядній голярні, куди заходить тільки міська аристократія. Тримаються солідно, говорять поважно.

— Вам постригтися? — вклоняється голяр.

— Так. І поголитися... Будь ласка...

Василь і Євген сидять перед великими дзеркалами. На них дивляться розчервонілі, піднесені обличчя, вихрясті чуби, блискучі очі. Голяр старанно пригладжує ті вихри, але вони не піддаються... Вони стирчать шалено, настирливо, визивно...

— Що робити? — кидає між іншим голяр. — Може зробити завивку? — обережно питає він.

— А скільки це може коштувати? — подумав Василь. Ах, що там сьогодні рахувати.

— Так... Будь ласка... Робіть завивку, — киває Василь головою. Розуміється, Євген наслідує колегу. Мить і голови їх опинилися під шаленою нагінкою голяра. Він їх скуб, пік, крутив, завертав сюди, завертав туди, і по часі хлопці почувають на голові замість волосся якусь тверду, теплу шапку. Здається, що голови стягнуто обручами. їх не можна пізнати. Вони хвилясті, вони охайні, вони пригладжені... Це голови, зняті з вивіски голярні...

Хлопці великодушно платять, щедро дають “на чай”, до побачення... Голяр їх проводить низьким, вишуканим поклоном... Опинились на людній вулиці і ступають гордо і незалежно, мов справжні аристократи. І тільки вдома, коли вже все майже зроблено, коли лишається одягнути випрасуваний френч, посадити кепку і сказати “з Богом”, як з’являється господиня. Перші її слова були: — О! Господи! І хто це вас так спаскудив?

Такого щирого великого здивування хлопці вже давно не бачили. Спаскудив? Це сильно сказано. Василь і Євген збентежені, їх голови ще раз опиняються в дзеркалі. Так. Щось тут не те... Якось воно дивно... Щось в тому є бараняче... Це досить смішно.

Ні. Господиня має цілковиту рацію... Хлопці негайно беруться до своїх кучерів. Негайно їх мочать, чешуть, але не так то воно зроблено. Вони вперто обстоюють своє існування... А час біжить, а на Василя чекають, а вже час відходити.

Ідуть. Будь-що-будь... Вириваються на вулицю і в пітьмі попід огорожею саду Гуляницького, наповнені острахом за свої кучері, піднесені і збентежені, хлопці дружньо ступають вперед. Вітер ріже їхні розгарячілі обличчя.

Дорогою вже хлопці переганяють юрби народу, що йдуть в напрямку комерційної школи. Перед її під’їздом вже ясно світиться, там товпляться люди і збоку цілий ряд візників. Василь пригадує балі, як про них пишеться в книжках. Він чує себе наструнчено. Кроки його чіткі, швидкі, і він біжить по сходах до зали, а назустріч йому гримить духова оркестра дванадцятого полку уланів з Білокриниці.

Здається, що люди не ходять, а танцюють в такт музиці. В роздягальні всі вони переображуються. Туди йдуть звичайні, буденні, а звідти виходять оновлені, сяючі. Жінки обертаються у чарівних фей, а мужчини у казкових Іванів Царевичів. Сукні розвіваються, кучері пінно збиті, оздоби сяють переливно. Рожеві, білі, кремові — тони, півтони і все разом гойдається, мов хвиля моря — відбоєм-прибоєм, сюди й туди...

А оркестра гримить, а оркестра бушує... А пари за парами йдуть та йдуть. Кивають знайомим, посміхаються, цілують і цілуються, прицмокують військові закаблуками. Бачать їх всі? Досить вони блищать? Оглядаються і дивуються та всіх дивують собою. Молоді вони і чують себе такими...

Зала наповнюється. Оркестра гримить. Молодь, галаслива і неспокійна, виповнює широкі простори. У перших рядах — поважні громадяни міста. Там також красується пані Амалія. Вона дивиться крізь льорнетку, а побіч знайомі, приятелі, поклонники, коханці. Там також знаменитий студент Краківського університету і кілька артистів трупи Комарницького.

За сценою рух, шум, поспіх. Декоратори, гримувальники; метушиться перевтомлений Семен Іванович і хриплим здушеним голосом кидає слова: “Сюди! Ви! Вдягайтесь! Куди? Не туди!.. Так. Це малий Вавилон”. Роздягальня повна барвистих одягів. Перуки, гуні, якесь знаряддя, картини. Все то вперемішку, а між усім тим з лютим виразом з’являються і зникають то ті, то інші. Гриб тут, Біленко, Луцкевич, Мединська, Варвара... Напіводягнені, розпатлані, недомальовані... Урядовець царських часів, унтер в мундирі, дядько з брилем, жінка в очіпку, пані з криноліном, замурзаний хлопчисько... Темпо, темпо, темпо...

На залі тихий шум, ніби там ледве-ледве хвилює море. Завіса повільно гойдається. Семен Іванович на спотикача вривається туди, рухом довгих рук закидає з чола волосся і наказує: “Ставте столи. Обережно! Ні. Канапу сюди! Суфлер — до буди!” Збоку готові, сяючі, у пишному полтавському вбранні Люся й Настуся — друга з хору. Як їм весело! Як горять їхні щоки! Як світяться блисками очі...

— Другий дзвінок! — здушено кричить Семен Іванович. Дзвінок вже дзеленьчить, порядок вкрадається, артисти виходять готові. — На місця! На місця! — хрипить Семен Іванович, ніби капітан корабля під час бурі. І всі по черзі займають свої місця. Робиться само собою. Відомий кожний рух. Ноги стають, руки лягають на бедра, очі спрямовані вскіс... Шум, шум, шум... Рух повітря хитає завісу, і десь там дзеленьчить третій й останній дзвоник.

Суфлер вимовляє слова. Рвучко, хвойно, одним шарпком, розкидаючи пурпуровими полами, вправо і вліво розривається завіса. Зала повільно, з відбоєм, лягає. Довга, широка, як прірва, повна людських голів. Шум її, мов луна, десь там, в темноті, завмирає. На сцені картина, і всі очі звернені туди...

Вечір завертівся. Час тікає, години летять... Дії, мов сторінки книги, перегортаються. Одна, друга, третя... Між ними перерви, марші оркестри. Люди входять, встають і сідають... І ось моя остання дія, останні слова, завіса і буря оплесків... Оркестра гримнула марша...

Василь Шеремета вилазить із своєї будки. Просидів у ній три години. По сцені, за сценою рух. З зали приходять з ґратуляціями. Втомлений Семен Іванович потискає руки.

— Прекрасно, прекрасно! Добре, Семене Івановичу!

— Но, но, но... Це так собі... Що там, — говорить наспіх Семен Іванович.

Він ще не може опам’ятатися. Його машина ще в русі.

— Семене Івановичу! — гукають на нього з роздягальні.

Спішить туди. Стоїть Гнатюк. Він тільки що натягнув свої

чорні нові штани, шлейки звисають, сорочка розхристана, але в руках у нього вже пляшка чистої Бачевського і чимала чарка.

— За успішне закінчення суєти суєт! — наливає чарку і подає Семенові Івановичу.

— Так, за успішне! — каже той з чарівною усмішкою.

— А я, признатися, потерпав.

З’явився молодий Хмелюк. Він не брав участи у виставі, але він тут потрібний. Він уже випарував “закусенцію” у вигляді мішанини “добра і зла”. П’ють. До Гнатюка, до Луцкевича, до Гриба, до Біленка. Здоров і дай-Боже! По короткій хвилині з тарілки зникає “добро і зло”, а з пляшки горілка.

Світ одразу ширшає, очі дивляться рожево. Тепер можна сміливо пересягнути межу віку і піти навпростець у найбільшу гущавину тих, що під звуки оркестри описують танечні кола. Приємно почути себе юнаком серед дорослих, не думаючи про ніщо. Жити і радіти. Радіти і жити.

Жінки переодягаються довше. У них там всілякі кучері, завивання, приміряння. У них сьогодні великий день, їм плескали, їх подивляли тисячі очей, і хто там знає, — що їх якраз чекає при першому кроці виступу серед цього шумливого світу. Направду не зашкодить трохи уважніше приглянутися до уст, до брів, до вій, до кожної дрібнички в їхньому чисельному збройному арсеналі.

Але ось вони виходять. Ні. Це вже не Настуся і не Варвара... Це вже щось зовсім інше. До них вже ніяково отак просто підходити. Настя сьогодні піднялась на таку височінь, що бачити її зблизька судилося хіба вибранцям неба... Цвітуча, тонка і струнка. Волосся її, зачесане догори, горить сріблом, і в ньому блищить діядема з перлів... Тонкі уста злегка зарожевлені. Втома й нервовість обарвила її свіжі щічки. Блакитне серпанкове убрання доповнює цілість.

Під руку з Варварою вони пройшли повз сцену, кивнули хлопцям головами і зникли. Шум зали прийняв їх у свої обійми і не вернув.

Василь зрозумів усе. Він сьогодні викреслений з життя. Нічого не поміг йому Бачевський. Даремно. Він бачить зовсім тут перед собою свою нагу вбогість... Гнатюк, як тільки упорався з горілкою, зник. Йому судилося з’явитися назад саме в ту мить, коли Василь, мов розтрощений, стояв і дивацько, розгублено дивився туди, де зник його привид. Він відчув, що міцна, тверда рука згрібнула його карк.

— Ти що? — чує він над своїм вухом.

Повернувся. Перед ним Гнатюк, але який... На ньому чорне, нове вбрання, на ньому біла маніжка, на ньому чорна краватка-метелик. У! Таким ще не бачили Гнатюка. Василь отетерів остаточно, але Гнатюк не дав йому часу провалитись крізь землю. Він схопив Василя під руку, і обидва шубовсьнули в шумливо-пінну залу...

Там вже гримів вальс, і перед їх розгорілими очима пролітали в танцях пари. Попід стінами збитим натовпом стоять люди. Гнатюк і Василь увірвались у той натовп, їм хочеться кудись пробитись, вони роблять такі спроби... Перед їхніми очима обличчя... Все то своєрідні, гарячі, розчервонілі обличчя...Мужчини і жінки, молоді і старші... їх тіла розгарячілі і всі випромінюють тепло, майже жар.

— Ти танцюєш? — питає в захваті Гнатюк.

— Ні, — каже Василь. Кидає це слово, а сам дивиться туди, де летять пари. Там також Настя. Бачить її. Очі його слідкують за нею, біжать разом з вируючою блакитною хмариною, що ось відлітає в глибину... Як би кинувся туди і дико закрутився... Ні, ходімо геть! Прориваються крізь натовп, натрапляють на знайомих, попався навіть Козенко — малий, непомітний, мов цвях... Добилися до вихідних дверей і, наштовхуючись на людей, пішли, тупаючи униз по сходах...

Зупинилися в буфеті. За буфетом стояла сама Варвара Сергіївна, дорогоцінна, урочиста... Зовсім, зовсім чудо, але вона тримається меж землі і не пнеться до неба. Вона чарівно наливає чарки, чарівно ховає банківки, які сипляться й сипляться, мов справжнє листя восени... Темно-синя оксамитова сукня з пишним лисом додає їй королівської недосяжности...

Всі стільці зайняті. Всі столи заставлені. Всі місця заповнені. Треба стати невидним або озброїтись терпінням, поки хтось висмикнеться, залишить свій простір, щоб його негайно заповнити собою.

— Авансе! — чує Василь під ногами.

Дивиться туди. Під ним на низькому м’якому старомодньому фотелі Круп.

— Сідай! Ваша гімназія сьогодні вийшла поза межі... Це вже море... Сідай! Знайомтесь. Син судді з Вишнівця! Плутається в Марксі... Чув ти таке? Достоєвський, на його думку, міщанин... Нерозумно, але хвацько... Фу! Бракує повітря...

Він негайно налив Василеві відразу три чарки...

— Всі три! Раз, два, три! Хлоп! — вигукнув він глухим голосом.

Василь подивився на нього тупо і зрезигновано.

— Пий, — каже він Гнатюкові. Гнатюк протягнув руку, взяв чарку. Василь взяв також. Повільно, мовчки вилили то в себе.

— Ти, Василю, п’єш здорово... А вигляд у тебе табак... Втріскався, що? Ні. Ти мені не кажи!... Пий ще! Я ось тут маю запас... — Він показав рукою під стіл, де стоять невинно кілька пляшок...

— Ви вже знайомі? — питає Василь байдуже.

— Знайомі, — каже Гнатюк.

— Ясно! — стверджує Круп. — Море горілки випили в Хмелюка... А де Федір?

— Федір то Федір... Федір є, а де Валя?

— Валя танцює, — каже Фомин — син вишневецького судді. Він встав і проговорив. — Йду! На мазурку! Ех! — і затупав ногами...

— Коти, коти! — вирік Круп. — Звільни чесним людям місце. Сідай тут, а ти... Ну... Посунься, — звернувся він до якогось добродія в смокінгу.

Той поглянув на нього червоними очима і посунувся. Василь і Гнатюк сіли. Круп налив ще. Василь випив і почув у голові гойдалку.

— Я більш не п’ю, — каже він глухо.

— Не п’єш? — скрививши уста, каже Круп. — Мужик ти, Василю! Репаний. Не розумієш ти атому, з якого зліплено інтеліґентного чоловіка. Ти кнопка... От що ти! Бабця моя, фрейліна двора його імператорського величества Скарягіна, вбила б тебе одним поглядом... Підведи голову... Дивись на світ як диявол... На всіх одверто й згори. На всіх згори... Ти роджений для більшого... А що ви думаєте... Інколи так, власне, є. Родиться якась непотріб... Плебей, раб, відпалок... І дивись — з нього росте бик Аніс... Якесь божество. І наша революція це й є таке... Бичаче діло. Ленін? Хто він? Дворянин? Дуля. Дегенерат. Ти ж тільки глянь на його череп. Лисий, як коліно. А що закрутив з різними бабцями. Моя фрейліна двора казала: власне кажучи, Ленін належить до великих людей... І вона не помилилась.

— Хто казав фрейліна двора? — питає зовсім сп’янілий Гнатюк.

— Я казав, — сіпається до нього Круп.

— Ви но тут не дуже того... — повертається до них добродій у смокінгу.

Всі троє подивились на нього. Крупові його вигляд не подобався.

— Я вам, добродію, скажу, що ви втручаєтесь не в свої державні інтереси. Хто ви?

— Я? — каже той визивно. — Граф Свистульський...

— Я так і знав. Задоволений. Дякую! — каже Круп і відвертається.

— Ви кидаєте визов? — кричить Свистульський.

— Краще вип’ємо, — каже спокійно Круп. На добродія у смокінгу не звертають уваги.

— Ви кидаєте визов? — повторює той.

— У мене ще під столом, добродію, дві пляшки. Не приневолюйте мене одну з них пожертвувати на ваш череп, — каже йому під саме вухо Круп.

— А! Зрозуміло, зрозуміло... Дякую. Вдоволений... Пийте на здоров’є, — каже той і посміхається.

Круп вдоволений також. Всі вдоволені. Але Василь відмовляється пити. Рішуче, цілком рішуче... Він бажає піти нагору, поважно і остаточно бажає, і прошу йому тут вже не перечити. Він встає, не прощається і пробивається до виходу.

Неймовірне почуття. Василь, мабуть, його ніколи не забуде. Здається, він пробивається через хвилі, які напливають на нього і заливають. В очах з’являються і зникають обличчя... Червоні, гарячі, спітнілі, веселі, невеселі... Він їх минає, відгортає на бік, не зупиняється, кудись, сам не знає, куди рветься. Мигнуло Козенкове обличчя... Здалека кулею пролетіло враження від Шпачука. І все це змазує, ніби величезний віхоть, натовп.

— Мазурка, мазурка! — чує Василь окремі викрики, які невідомо звідки летять. Юрба шумить, гуде і рухається. Десь там далі бринять інструменти — окремі уривки звуків. Зала нагадує вируюче суцільне море, і тільки в певному місці навкруги можна помітити круг, по котрому пара за парою йдуть повільно молоді люди... — Мазурка, мазурка! — гукають далі. Над головами літають барвисті бальончики, зі свистом довгими стрічками, ніби блискавки, виривається і падає серпантин. На головах у декого різнобарвним світом розсипане конфетті.

Василь когось шукає. Він вже не таїться перед собою. Він рветься далі і нарешті виривається. Він бачить її — блакитну, притрушену конфетті в товаристві пана в прекрасному смокінгу зі сніжно-білою маніжкою. Туга, тягуча і в’їдлива, обняла цілу істоту Василеву. Він готовий був зробити все — навіть злочин, а все-таки руки опали. Ні! Далі ні... Назад... Не треба... Збоку, а там фойє зі штучними пальмами і старомодними, ще з царського часу, фотелями. Там повно людей і там можна знайти печеру, де можна зализувати рани...

Кричать і вимагають мазурки. І от зненацька зчиняється заворушення. У залі, збоку попід стінами, у коридорах, на сходах і в фойє... — мазурка, мазурка... Оркестра вже готова. Дириґент — лисий, худий, з великим носом — повернувся до публіки й киває головою. Його дириґентська паличка говорить, що зараз початок... Син вишневецького судді Фомин з розгону підбігає до Насті. Вона встає, кидає погляд своєму елеґантові і дає руку Фомину. Обоє біжать вперед і стають у перші пари...

Пари наростають. Оркестра робить нервове і чітке — тра-та-там! Тра-та-там! Фомин елеґантно бочком нахиляється вперед, хвицає правою ногою і пориває за собою Настю. Вона легка, неземна, підстрибує на пальцях, притримуючи правою рукою сукню...

Підвертається Хмелюк. Він сміється. Його довгий, тонкий ніс сміється також.

— Слухай! — каже він, але Василь його зовсім не слухає. — Але слухай! — шарпає той Василя за рукав.

— Що хоч? — кидає Василь.

— Йди геть! Нашого директора побито, — каже Хмелюк.

Василь на нього дивиться, ніби не розуміє...

— В буфеті... Урядовець другого відділу. Дифензива... Вдарив його в морду...

Василь нічого не відповів. Він залишає Хмелюка без єдиного слова, йде до фойє, знаходить порожній фотель і, мов підкошений, падає в нього. Йому хочеться ревіти. Лютий, розбитий, роздертий. Очі затуманені, голова напхана димом, невиразністю, через котру доходить до свідомости єдина його невблаганно дошкульна мрія... — Туди, не туди, аби трафмо! — чує якісь голоси, далі сміх, який переходить у регіт. Купа молодих людей, а між ними син доктора Волобуєва, ріжуться в карти, їм весело і безтурботно...

До фойє вривається нове товариство. Це Хмелюк, Валентин Гнатюк, панна Варвара і панна Надія. Гнатюк несе на таці купу тістечок.

— Місця! Давайте місця!..

Побіч стоїть напівзавалений невеликий стіл, а на ньому дрімає чорна мокра голова. Гнатюк ставить тацю на стіл. Мокра голова підводиться, якийсь час дивиться, далі простягається велика червона рука і бере тістечко. Всі на це дивляться. Тістечко негайно зникає у великому роті, а червона рука тягнеться по друге.

— Гей, гей! Ви! — гукає Гнатюк.

Мокра голова не реагує. Дівчата регочуть.

— Василю! Сюди! — кричить Валентин. Він вириває тацю з тістечками, а голова знов лягає на своє місце на столі... Василь встає і виходить знов у залу...

Там вже танцюють якийсь збитий, суцільний танець. Танцюють всі — малі, старі, по всіх кутах, на кожному місці. Над головами безліч бальончиків, а все разом зветься “джімі”...

Василь знов бачить “її”. Дивиться в ту саму точку і бачить її з усіх місць, де б не стояв. Коли б хто знав таємницю людських душ! Коли б хто міг підслухати порухи думок, що опікають серце й мозок. На щастя, цього ніхто не знає і знати не може. Звуки музики, тютюновий дим, запах людських тіл, парфуми, пудри, пороху з натертих воском помостів — все це творить тло, чад, повітря...

Василь повний по вінця. Він мусить поставити себе десь збоку, щоб не перелити. Він ще дуже молодий — той дивак, той відламок старечого селянського роду, — свіжа, чиста, нічим не сплямована первісність. Не займайте його, не нівечте блиску його синіх очей, не відмикайте таємниць добра і зла, чого не можна ще прикрити позліткою показової цивілізації.

І думає він, і думки ламаються, мов речі, що падають з рук на кам’яну долівку. Мигцем пробігають згадки про батька, про матір, про їхні скорботні погляди та про ріллю, мов чорну, довгу хвилю з високим небом над нею... І разом тут, за дверима, красуня, врита у кожну тканину душі, що тлумить спротив, стирає, зневладнює... Він потрапив не в ті двері. Тікати до праотців, назад, до чорної скиби, під небо, кричати й дихати, чути биття здорового серця, звірюкою кинутись на самицю, і на землі з пирієм, з криками жайвороння, любитись.

Василь вернувся знов — третій раз. Кудись треба йти і треба вертатись. Фотель в куті — це єдина пристань. Танець порвав до себе всіх, що тут були, і це порожнє місце має право забрати Василь. Сідає. У другому кінці п’яні товариші сміються, бо вони свобідні... Урвалась музика танцю, і в двері ринулись хвилею люди...

Дуже достойно, з піднятою головою увійшла Настя. Під руку з нею йде добродій у смокінгу. Високий, стрункий, чорний метелик, пенсне... Нема для них місця. Настя сідає просто на столику. Вона втомлена танцем. Василь бачить її в профіль. Її кавалір стоїть над нею; він курить.

У залі проголошують гру в пошту. Чути викликають нумери. З’являються люди з номерками на грудях. Пробігають дівчата і, сміючись, читають записочки. Потім похапцем пишуть і при тому сміються... Гурт Валентина Гнатюка заспівує “Ой у полі вітер віє та жито половіє”. Між ним нема ні Гриба, ні Біленка, і пісня виходить слабо.

Василь почуває себе неймовірно самітним. А стільки навкруги людей. Він чекає. Зараз щось мусить статися. Вона, напевно, встане, покине отого красуня і прийде до Василя. І тому він чекає.

Сидить, дивиться вниз, а бачить все... Думки швидко біжать і одна з них підказує: а що, як я встану і запрошу її до танцю?

Ця думка розростається. Ну і що... Встану і скажу: дозвольте, панно Настусю... О! Вона зіскочила зі свойого стола і йде до Василя. Серце б’ється... Він намагається вирівнятись, але мало часу.

— Василю, — чує він голос, немов з якогось туману. — Потримайте мені... — кинула свою хустинку просто йому на коліна і зникла.

У залі заграла оркестра, і нічого не стало...

Та хустина... Якась дика, безглузда думка. Звідки вона? Василь обережно торкається того, що лежить у нього на колінах. Це щось дуже ніжне. Це павутиння, що злетіло несподівано. Але разом з тим Василь виразно відчув: так. Цей шматок ніжної матерії — це німий свідок чогось дуже інтимного, захованого далеко від ока... Він підняв ту річ, стиснув її в кулак і так довго її тримав... Вона, вона, вона, бігла думка, огненна думка, що пекла й залишала тривалий, вічний слід...

У цей момент вривається Гриб. Він побачив Василя.

— Шеремето! Ти здурів? — викрикує він так, що всі звертають увагу. — Ходім!

Це був такий порив, що Василь не міг йому опертися. Він швидко встав і разом з Грибом подався вниз. Проходячи залею, він ще раз помітив Настю. Вона танцювала вальса... Все крутилося, пінились сукні, гриміла музика...

Опинився знов у буфеті. Там вже всі, а між ними і Семен Іванович. На столі кругла пляшка, а навкруги серія чарок, уже налитих, готових до наступу.

— Ти! — каже до Василя Гнатюк.

У руці у нього повна чарка, і Василь встиг помітити погляд товариша. Він повний, переповнений, і Василь його, здається, розуміє... Він тісніше стиснув хустинку, що лежала в його кишені...

За буфетом вже порожньо. Роля Варвари Сергіївни скінчена. Поле її бою очищене. Вона переможно порахувала гроші, записала їх до книжки і сховала до японської скриньочки. Вона не йде танцювати. Ні! Вона йде спокійно до роздягальні, одягається, щільно закутується і відходить... Вона втомлена...

А вечір-баль гримить до ранку. На сході родиться зоря світанку. Ніч догоряє чорним полум’ям, за хмарами блукають рештки місяця, інколи рідіє туманна хмаринність і зорі цілою зграєю прориваються та горять, мов ялинкові свічі, окутані шкляною ватою. Свіжий, білий пух прикрив поверхню землі. З дверей комерційної школи вириваються юрби людей. Вони гойдаються, їм тяжко йдеться, вони на ходу одягаються, хитаються вправо чи вліво...

Товариство Миколи Гнатюка також вирвалось з дверей, хоч нагорі в поблідлих вікнах все ще гриміла оркестра і без перерви ворушилися у танцях пари. Між ними також і Мединська. Василь хитається попід крислатими липами, розкидає свавільно руками, ніби керує якоюсь дикою оркестрою... У лівій руці він щось міцно стискає і, струшуючи розпатланою головою, на весь голос співає: “Ой, місяцю, місяченьку”...

ПЕРЕД РОЗПУСКОМ

Бідний Євген... Василь застав його в постелі. Як стратив його від початку вечора, так потім уже і не бачив. Раз тільки помітив його червоного, мов буряк, коли він задеркувато, ніби молодий півник, танцював з якоюсь гладкою міщанкою шімі...

Василь увірвався додому так шумно, що Євген прокинувся. В його очах Василь одразу вичитав усе: і злобу до себе, і розгубленість, а найголовніше повне розчарування. Василеві треба було його не займати. Але де! Василь зараз на верхах. Йому немає стриму.

— Ну! Як? — вирвалось у нього. — Як провів вечір?

— У кожному разі не так по-свинячому, як ти! Наджорився, як свиня! — і Євген з серцем одвернувся. Цього було досить. Стільки моралі від Євгена за один раз... Хто б міг сподіватися.

— Ти, ти, ти!.. Чого пирхаєш? А бачив Мирочку?

— Я бачив Настусечку, — буркнув у відповідь Євген.

Ша! Ні слова більше! Василь зриває з себе одежу і лягає. Заснути не може... Розуміється... Але він уже занімів, і з нього не вирвеш тепер жодного звуку.

Вечір-баль наробив галасу. Цілу ніч вештались по місті люди, падали, вставали, викрикували, знов падали. Потім цілий день стояв над містом спокій, і тільки під вечір на вулицях знов з’явились бліді, заспані привиди з вогкими від перевтоми очима. Василь з Євгеном “не говорять”, тому кожний окремо виходить надвечір на Широку. Василь шукає “своїх”. Ось він уже біля Хмелюка, а назустріч йому Шпачук.

— Здоров, Шпачук! — викрикнув до нього майже захоплено.

— Здоров, здоров! — відповів той холодно. — Знаєш. Василю! Хотів би з тобою погуторити!

Що за тон... Скільки в ньому самовпевнення. Василь шарпнув двері і зник у ресторані.

У гімназії всі вдоволені. Вечір удався. Мету осягнуто. Директор ходить спокійніший. Справу з коштами на певний час розв’язано. Семен Іванович має право взяти свою палицю на ліву руку і піти кудись з почуттям вдоволення. “Суєта” пройшла прекрасно. Коли він з’являється в клясі, учні його ґратулюють. Він посміхається в свої рудуваті вусики...

— Ну, добре, добре, панове! А тепер до науки!

Варвара Сергіївна вривається, мов уланський вахмістр.

— Мадмуазель! Месьє! Бонжур! Ну! Виспались? Погуляли? А тепер до науки! Маслов! Сіль-ву-плє! — І закрутилося по-старому, тільки пожвавленим темпом. І Річицький, і їжакевич, і всі решта виступили з небуття. Гімназія мусить підтягнутись. Дисципліна, порядок, кінець року... Темпо, темпо, темпо!..

Вечір вносить багато нового. Василь набуває нових думок. Все те постало там, у фотелі. З Настусею мусить “бути кінець”. Він ще не знає, як це зробити. Вона не для нього. Вона ось кінчає гімназію. До неї залицяються дорослі. Він для неї тільки забавка, а така роля йому рішуче не імпонує. Цікаво, що від нього хоче Гнатюк? Він виявляє стільки приязні, що це стає підозріло. Які його стосунки з Настею? Питання, питання, питання. Усі вони висять, а торкнутись їх не можна. Шпачук. Той виразно дивиться на Василя вороже. Дещо невиразно ставиться Козенко. Прихода на вечірці не був. Зустрівши Василя, він тільки промовив: — Ну, добродію? Як там? — В голосі його помітна байдужість, і слово “добродію” звучить іронічно. Василь його розуміє. І він дечим ображений і має до Василя претензію... І чому вони всі мають до нього претензію? І той, і тамтой, і майже кожний? Дивно. Уважають, що Василеві “везе”, що він йде вгору, що має щастя, успіх, “поводження”... Василь тільки посміхається. Успіх, що випив дві чарки коньяку і витратив на це всі свої гроші. Успіх, що потримав кілька годин хустину панни? Успіх, що Гнатюк його невідомо для чого напоїв? Гнатюк упився, бо був невдоволений. Йому потрібне товариство. Василь для нього суперник. Він у душі також переконаний, що Настя більше цікавиться Василем. Цікавиться! — думає гірко-прегірко Василь. Вже другого дня після вечірки, в понеділок, коли йшли до школи, Василь вийшов, не чекаючи її у вікні. Вирішив остаточно. Досить тієї комедії! Більше не може. Бачить її, мов діямант у промінні сонця сяючий в переливах, але ж він не фантаст, не маніяк, що потягнеться з сокирою до сонця. Він вийшов сам без Євгена, мовчки, злегка підтягнутий, упевнений. І тут уже справді несподівано натрапив на Мединську. Вона йшла за ним у віддалі двадцяти кроків. Василь чує, що вона намагається його нагнати, але він йде та йде, не оглядаючись і напружено дивлячись. Його тягнуло повернутись! Ноги самовільно липли до землі. І нарешті, за поворотом на Директорську, вона його окликнула:

— Пане Василю! Почекайте!.. — Голос її дуже лагідний. Нічого не лишається, як тільки почекати.

Зупинився і почував, що серце знов б’ється швидко й боляче. Обличчя знов заливає червона барва. Зупинившись на півзвороті, не дивився їй у вічі, не мав на те ані відваги, ані можливости. Догнала, злегка засапана, розчервоніла, подала і потиснула руку.

— Не можу ніяк вас догнати, — сказала вона.

Василь мовчить і відчуває, що йому від хвилювання тремтять уста. Ще ніколи такого не відчував. Здається ось-ось вирветься з нього плач чи регіт, щось істеричне. Вона відчула все.

— Василечку, — ніжно сказала вона. — Ви на мене сердитесь!

— Ні! — майже викрикнув він. — Але... ви... для вас... я забавка!

Фу! Як це виглядає по-дурному. У нього на очах сльози. Василю, соромся, стримайся, не впади! Але легко комусь так казати! На щастя, перед самим судом десь вирвався той самий добродій, з яким Мединська танцювала на вечорі. З течкою під рукою він ішов розмашною, твердою ходою. Зрівнявшися з Настею, привітався і затримав її. Настя густо почервоніла, сказала Василеві “вибачте” і зупинилась. Василь вже нічого не знає, що там було. Він рвонувся вперед, мов свіжо ранений у ту саму рану. Швидко, швидко — не йшов, а майже біг хідником. Настя кидає того добродія. Василь ще раз чує за собою її голос, але він не має сили зупинитися. У ньому з раптовою і несподіваною силою вибухає страшне, майже дике почуття... Він збільшує ходу, тікає, серце сильно б’ється, на очі нариваються сльози ще нечуваної люті...

Після того Василь твердо рішає: кінець! Треба з цим покінчити! Треба за щось взятися. Навчання? Цього мало. Треба чимсь міцно захопитись. На щось себе віддати. Гурток, юнацтво, ідея! Але згадав Шпачука, Москалюка і ця думка зблідла.

Ні. Це не те. Той Шпачук... Василь його бачить. Більше: він його чує, відчуває... Що це за людина і кому вона служить? Шпачук десь зникає з міста. Цілими тижнями його не буває дома... Це триває ще з минулого року. Василь вже тоді не раз був здивований, звідки Шпачук має гроші. Василь його навіть запитував. “Працюю в млині”, — з посмішкою відповідав Шпачук...

Ні, ні... Шпачук відпадає. Це ніяка ідея для Василя. Щось там нечисте і хоч Василь не знає, що саме, але ціле його нутро наставлене проти... Інколи Василь пригадує, як то він, Шпачук, їздив “до брата”, що живе десь там в Дедеркалах біля границі. Повертався завжди з настроєм, бував у ріжних місцях, проявляв багато енергії, шукав людей і проводив з ними багато часу... Що там вони робили? Про що говорили? Невідомо...

Через це саме Василь не хотів більше зі Шпачуком мешкати. Він зійшовся з Євгеном — простим, наївним, але чистим і щирим. Зараз Шпачук перейнявся “Юнацтвом” і по короткому часі обличчя гуртка змінилось до невпізнання. Там стільки шуму, стільки бучних слів. Хлопці раптом розхристались, появились у них нові розгойдані, чужі по змісту слова.

Але треба щось робити. Треба! Це приказ його юначої душі...

І Василь не знаходить собі товариства. Гнатюк? Зустрів його й одразу бачить: він весь ще у вечірці... Він ще не пережив до кінця її вражень. Вертаючись вчора з балю, Гнатюк зустрів ще гурт на чолі з їжакевичем. Разом пішли на дубенську рогачку і там Гнатюк вийшов від Дуса, мов гоголівський писар, що бачив, як чорт украв місяця. Допилися справді до бісиків. Василь подивився на нього допитливо.

— Чого так дивишся? — вихопилось у того зненацька. — Мединська влізла в голову?!

Василь одразу червоніє. Уперше між ними впало це слово. Гнатюк прикусує нижню губу і відвертається. Упоров дурницю. Він це вже розуміє. Василь, щоб затерти враження, питає:

— А що там з “Юнацтвом”? Ти ж, здається, в редакційній колегії.

Він грубо і нецензурно вилаявся.

— Поки там заправляє таке стерво, як Москалюк... Йому тільки бичкам хвости крутити, а не керувати гуртком...

— Але ти їх підтримував!.. Вибирав...

— Я? В зуби тобі копито! Васька! Ти, бачу, падлюка! Зовсім падлюка!

— Якого ж ти диявола поліз у ту колегію? Вірив ти, що ви щось будете видавати?

— Не вірив. Я не така вже ослятина, як тобі видається. Я тільки не думав, що Прихода і ти вдаватимете таких м’якотілих. Устрицями пробились. Там треба було їм розбити маски і вишпурнути за комір...

— А що ж твій Гриб? Чому ж він не був по твоєму, а по їхньому боці?

— Тому, що він дістав від Шпачука на пляшку горілки...

— І ти ще вештаєшся з такою паскудою... Гриб же в тебе живе?

— У мене. Гриб є хлопець-сорочка! Його тільки треба тримати в жмені... Шкода його Шпачукові віддати.

— А по-моему не шкода. Погане зілля з поля геть!..

— Всі ми, коли про це ходить, голубе, погане зілля! Паскудне, гірке зілля...

— Я себе за такого не вважаю, — спокійно сказав Василь.

— Зухвальство!

— А ти ж сказав, що я м’якотілий.

— В зуби тоді заїду і баста! Добре ти мене розумієш, а тільки вдаєш дурника...

— Ти б краще не відкривав так часто пащеки на лайку. Слухай, що скажу.

— Ну?

— Давай видавати журнал.

— Ха-ха-ха! З ким?

— Ти та я... Та...

— Та кума твоя! Ха-ха-ха!

— Не гиржи передчасно. Послухай!

— Що ж я тобі напишу? Вплив місяця на баранячий хвіст?

— Можеш і про це... Але на тебе я не розраховую. Ти тільки потягнеш у батька пару мішків муки на папір і цього вистачить. Про решту подумаю я.

Вони ще пройшлися сюди-туди по гімназіяльному подвір’ї, і все було рішено. Василь завзято взявся до діла. Завідомив Приходу. Той погодився. Зловив Козенка. Як-не-як, а Козенко писака, критик, соціолог... Василь пристав до нього і запитав:

— Думаєш ти, що ваш гурток щось видасть?

— Ні! — рішуче відповів той.

— Ну, то якого дідька ламаєшся, мов засватана дівка.

Рішено. Покликали ще молодого Хмелюка, і на помешканні

Козенка при лойовій свічці, в півтемряві, під цокіт розбитого годинника біля невиразного портрета імператора Олександра Освободителя, відбулось засідання. При обговоренні матеріялу Шеремета нагадав про Мединську. Козенко знов закусив гнуздечку.

— Я на Мединську не погоджуюсь! Обійдемось без неї!

Василь, можливо, і здався б, але втрутився Прихода.

— Знаєш ти що, Авеніре! Не розумію тебе! Досить твоїх дивацтв... Мединська має добрий матеріял! А це для нас вирішальне...

Ну, от... Ухвалили запросити і Мединську. І за цю справу взявся Прихода. Потім бачили його, як він ішов кудись з Мединською, довго з нею говорив, і на другий день у редакційному порт з’явилося кілька її віршів. На засідання редакції вона не прийшла, і це було те, чого Василь так бажав.

Напередодні розпуску, двадцять другого грудня, появився журнал. Називався “Хвиля”. Його поява наробила в гуртку “Юнацтво” шуму. Всі, а особливо Шпачук та Москалюк, уважали, що це їм наперекір. Шпачук побачив у журналі псевдонім Козенка і одразу побіг до нього. Після того вони довго ходили по Широкій біля кіна “Звізда”, звернули під Бону, ходили попід горою, розмахували руками. Москдлюк, як звичайно, замурзаний, зустрів у школі Шеремету.

— Ти, Ш... Шеремето, с... сссвиня! — вигукнув він.

Василь подивився на нього й іронічно посміхнувся.

— Ти-ти-ти міг б-б-бути з нами...

— Нічого, — відповів йому Василь. — Ви також видасте на весну “Проліски”. — Це був натяк на їх молодість. Вони колись у вищепочатковій видавали такий журнал. Але Москалюк цього не зрозумів...

По обіді того самого дня Прихода і Шеремета розносять і продають свій журнал. Частину продав Гнатюк, частину Хмелюк. Прихода і Шеремета вирішили також “приподнести” свою творчість з власним підписом професорові-емігрантові з колишнього університету в Кам’янці. Професор мешкає в монастирі. Вони вибрали найкращий примірник, перев’язали його жовто-синьою стрічкою, Прихода своїм каліграфічним письмом старанно вивів: “Вельмишановному Добродієві і Панові Професорові В. Михайло-ву від вдячних юнаків української гімназії в Крем’янці”.

Зустріч з університетським професором видавалась для них не такою вже звичайною. Всі знають, який він вчений, який знаний на цілу Україну. Він має видані свої книжки... Він сам пише. Ось тепер, кажуть, він пише якусь велику наукову працю. Тому хлопці старанно готувалися до цих відвідин, їм здавалось, що професор не так то одразу їх прийме, що він, напевно, чимсь поважно зайнятий, що йому зовсім не до якихсь там непомітних учнів кременецької гімназії.

І справді бачити професора цього вечора їм не вдалося. Кудись він пішов. Але хлопцям сказали, що завтра можуть вони прийти, коли їм вигідніше. Умовились на ранок. Професор прийняв їх одразу у невеличкій, порожній кімнатці із склепінням замість стелі. Одно високе в товстому мурі вікно виходило в завіяний снігом сад. Над скромним залізним ліжком висить іконка Матері Божої Почаївської. Сам професор невеличкий на зріст, товстенький, з округлою головою, віспуватим обличчям та великою, прорізаною пасмами сивини, бородою. Його добрячі маленькі очі жваво поблискують за великими окулярами.

Прихода у своїй товстій, перешитій з вояцької, шинелі напустив на себе дуже поважного офіційного вигляду і, тримаючи обережно в руках зшиток, почав промову:

— Високодостойний Пане Професоре! Ми, учні українських шкіл, своїми силами розпочали видавати оцей журнал. Уважаючи, що навчання у школі не в стані задовольнити всіх вимог культурного виховання нашої молоді, ми вирішили власними силами допомогти собі і надолужити те, чого нам не в стані дати школа. І т. д. і т. д.

Промова вийшла непогана. Взагалі Прихода навчився промовляти. Василь ніколи б так не потрапив. Він вже, напевно, хвилювався б і стратив би всілякий глузд, як це з ним не раз траплялося.

Професор був також поважний, уважно слухав, добряче дивився на юнаків. Він взяв зшиток, щиро їм подякував.

— Ви, — казав він, — належите до тих, що продовжують славну традицію борців за визволення нашого народу. Журнал нібито не велика річ, але вона привчає вас любити справу видавничу, літературну, навчає громадськости та товариської солідарности. Вам тепер це легше робити, ніж у свій час було нам. Ми з такими журналами мусіли ховатися від поліції, бо кожне наше слово, особливо між учнями шкіл, було заборонене, за нього переслідували нас...

Хлопці вийшли від професора вдоволені і окрилені. Аж на дорозі згадав Василь, що о десятій сьогодні Варвара Сергіївна роздає триместрові свідоцтва. Глянув на годинника і заметушився...

Попрощавшись нашвидку з Приходою, він помчав стрімголов вгору по Директорській.

Варвара Сергіївна роздала вже всі свідоцтва. Червоний, засипаний, спітнілий увірвався до кляси Василь.

— Шеремето! — викрикнула Варвара Сергіївна. — Що, по вас треба герольдів посилати?

— Я не мав часу, — вирвалось у Василя.

— Як! Не мали часу? Ви може не учень, а незалежний пан? Бач! Не мав він часу! Мухи ловив! Ось ваше свідоцтво! Соромтесь! Дві одиниці!.. Латинь і французька!.. Як звичайно... Як будете так старатись, то я не певна, чи допоможуть вам наступні триместри... Ціла кляса дивилася на нього. Всі очі звернені в його бік. Всі вуха слухають слова Варвари Сергіївни. Василь стояв перед столом і видавалось йому, що він стоїть на розгойданій крижині.

Розпуск — це великий для учня день. Юрби молоді виходять з дверей школи, йдуть, гуторячи про свої свідоцтва. Розуміється, що учителі були до них несправедливі. Як міг Річицький нагородити когось там одиницею. Ні! Він мав викликати його ще раз, він не дав йому виправитись, він був до нього упереджений. Варвара Сергіївна просто жорстока. Він же так добре відповідав по-французькому. Ні? Хіба він погано останній раз відповідав? Не відповів всього на три питання, але вона могла задати йому ще пару питань. Розуміється. Полька була страшна. Вона жадає неможливого. Цілі поеми Словацького і то напам’ять. Хіба я кепсько відповідав з “Дзядів”? Чого їй ще треба. Менше згадується Семена Івановича та їжакевича. Ті є порядні, вони розуміють учнів. Василь, наприклад, у Семена Івановича має самі чотирки. Чого вимагати більше, а хімія, як-не-як наука не легка. А фізика? Скажете легка, особливо про світло? Закони світла, формули, скажете, що це забавка? Але все-таки Василь вишкрябався, дав собі раду. Розуміється, минули вже ті часи, коли він ішов на розпуск стрибаючи, несучи самі п’ятки. Сьогодні вже не те. Але хіба мав він колись стільки турбот, бажань, прагнень? Хіба можна зрівняти його тепер і його колись? Чим він цікавився ще зовсім не так давно? Майн Рідом, Вальтером Скотом. Сьогодні він пише вірші. Сьогодні він редагує журнал. Сьогодні він читає газету. Польський сойм, повстання в Марокко, заворушення китайських генералів... І своє, і чуже, а потім справи серця, вечірки, розгоряється людина, мов сонце, що виходить з-за обрію на височінь небесну. І як, скажіть, після того знизитися до п’яток, до шкільної лави, до приписів Річицького?

Гурти молоді пливуть, спливають по сходах, потискують руки, обіймаються і розливаються по вулицях та вуличках. Завтра вони вже не підуть до школи. Завтра вони вже підуть у простори, туди, звідки прийшли сюди...

Василь розпрощався з усіма, кого зустрів з товаришів. Обійми і цілунки. Якось не хочеться розходитись і навіть не вабить вільний час і домівка... Не прощався тільки з Мединською. Не зустрічався з нею зовсім. Оминав, уникав, але думав про неї і хотілося йому бодай краєчком ока поглянути на неї. Хотілося, щоб зустрів її проти своєї волі, несподівано, щоб сталось чудо!

Але чуда не було. Прийшов на помешкання. По Євгена приїхала підвода з кожухами, бараницями. Він також прощається, просить Василя приїхати до нього на Різдво, просить писати, кидається на шию і довго, довго прощається...

ДОДОМУ

Василь збирається також додому. Коней по нього не прислали. Старий Федір не має звички у такий час ганяти худобу. Інше діло возити дрова, гній, тягнути молотарку, робити щось корисне, господарське. А сина Бог обдарував добрими, молодими, здоровими ногами, і нащо вони йому інакше здалися, коли він буде їздити. Сам Федір замолоду також не виїжджав у каретах, а ходив... І туди ходив, і назад ходив. До Рівного ходив, до Здолбунова. А хіба це не далі, як до Крем’янця? А син чим від нього кращий? Може також своє відходити.

Але Василь вже вкрай зіпсутий. Він уже хоче вигоди. Не хоче ходити. Він іде на базар. Сьогодні там, напевно, досить дядьків, що привезли дрова на торг, що хочуть купити на свято якусь “фантину” для дитини, що потрібують солі чи нафти, чи навіть грудочки того цукру, щоб поласувати у свято Боже. Хто не любить, скажіть, солодкого?

Василь не помиляється. Знаходить дядька Павла з Підгір’я. Привозив дрова чи пашню, ось ще тільки коні напоїти і гайда...

— Візьмете мене, дядьку?

Який дядько відповість вам одразу. Спішаться тільки дурні. Він подивився, виміряв Василя поглядом з ніг до голови, потупцяв загорнутими в суконні онучі чобітьми, а тоді вимовив:

— Хорошо! Как-нібудь доєдім! Але у вас плохії сапожки. У полі мете...

Рудуватий дядько Павло знає, з ким розмовляє. Має перед собою людину “вчоную”. Тому і розмова його не проста. Василь домовляється. Ось він тільки скочить на свою квартиру. Щось візьме, щоб огорнутися і зараз повертається.

— Харашо! Пожалуста... Я ось ще викурю тим часом.

На мешканні господиня подає Василеві записку. Здригнулась рука, беручи її.

— Заходила тая баришня, що живе далі, — заявила господиня.

Даремно. Василь ще нічого не бачив, ще не мав в руках записки, а вже відчув усе. “Пане Василю! — писала йому Мединська. — Хотіла б перед роз’їздом з Вами бачитись. Зайдіть. Н.”

Це не записка, а крик, що вривається в душу Василя. Зупинився серед кімнати, а руки все-таки стягають ліжкове прикривало, збирає “Дитинство та Юнацтво” Толстого, збирає підручник французької мови, збирає латинську граматику... Якось руки роблять це самі, бо Василь тримає записку і дивиться у неї, ніби це невидане чудо. А руки тремтять і ноги підгинаються, ніби він направду п’яний...

— Будьте здорові, Анно Василівно! Щасливих вам свят!

— Будьте здорові! І вам щасливих свят.... Та скорше приїжджайте! — гуторить господиня.

Василь йде в коридор, ступає сходами униз, рипнула фіртка, хвилинку постояв... Вправо чи вліво? Вправо! Вирвався і побіг хідником, ніби за ним хтось гнався. По короткому часі він вже на ринку. Дядько Павло гнуздає коні. Василь моститься, як може, бо соломи мало. Стягає на вуха шапку, закутує ноги, сідає до дядька плечима, бо вітер зі сходу. Дядько не робить довгих церемоній. Загнуздавши своїх буланих, бере в руки віжки, стає на санях навколішки, підібгає під себе ноги, і вони їдуть. Містом сани йдуть взатоки. Погано ковані конята сковзаються. — Но! Вйо! От холера проклята! Куди ти, чортова капиця, тягнеш? Гаття! — не хватає йому батога, тоді обертає пужално і мастить булану по ребрах.

У полі стає холодніше. Вітер підбирає з полів сніг, і дрібний, мов пудра, порошок сіється назустріч коням. Вони вперто біжать, сани човгаються з вибоя до вибоя, дишель то підіймається, то опускається і шарпає нашильником тонкі шиї конят. Скоро коні і люди покриті тонким шаром бруднуватого снігу.

Їдуть мовчки. Василь сидить обличчям назад і не хочеться йому обертатись до дядька. Холод і так починає добиратись до нього. Дядько лається з кіньми, мастить їх і батогом і пужалном, коні шарпаються і пробиваються вперед.

Біля Чугалів, коли їхали під гору і стало трохи затишніше, дядько все-таки не витерпів і повернувся злегка до Василя.

— Ну, а... того. Как там по газетах нащот войни? Нічого не пишуть?

— Ні, — коротко відповідає Василь.

Не хочеться йому розводити розмову. Не те у нього на думці. У кишені лежить записка.

Але не такий цей дядько.

— А он кажуть — буде война. Нібито Франція того... Якийсь Абдукарім на неї йде.... — просторікує далі дядько.

— А-а! То ніяка війна. То десь повстання в Марокко, — відповідає спокійно Василь.

— Жаль! — стверджує дядько і одвертається до коней. — Вьйо! Ксоб! Куди ти лізеш, щоб тобі Бог дав, очі злегенька повилазили. Халєра чортова, не коняка...

Потягнувши пужалном норовисту коняку, дядько знов повертається і переходить на іншу тему. Тим часом видобуває з кишені кисета з тютюном.

— А от інтиресно... Примєром сказать... Какії такії науки существують, що їх так довго виучують?

— Ну, — каже Василь. — Всілякі науки. Є їх багато, географія, фізика, є їх досить...

— Да! — стверджує дядько. — Я от слихав... Не знаю тільки, чи правда... Нібито существують такі матиматики, що можна всі звьозди полічить. Када я ще солдатом був, один мені казав. Каже, є така звізда, що коли б впала на землю, усьо б зничтожила. Такая, ніби, сильна вона. Не знаю только, чи можна вірити. Солдат то говорив.

— Певно. Зорі є дуже великі. Більші за землю, — підтримує Василь розмову.

— От, як тольки їх зміряють. На землі все можна зміряти, а на небі... От, примєром, Марків Михаль до Арґентини виїхав. Так він пише: у вас, пише, тепер зима, а тут квіти цвітуть. Вот інтиресно, як воно строєно. Але це на землі. Поїхав — побачив, але поїдь на небо...

— На те, — каже Василь, — і є наука. Є такі апарати, що все зміряють.

— Да-а! Ето вєрно. Єсть апарати. Када я був на позиції... От сидимо ми в окопах... Тут ми, а там нємєц!.. Од нас до нього не видать, а від нього до нас не видать. А от посмотриш в бінокль і все, як на ладошкі... Всьо, як єсть тут. І навіть де стоять пулємьоти. Потом ми били! А!..

— Ех, Павле, Павле! — почав також Василь. — І що це у вас за язик такий покручений?

Дядько не сподівався такого питання. Хвилинку подумав і відповів:

-Да!

— Що ж це ви завжди так говорите? І з жінкою?

— Як вам сказать? І да, і нєт! Привичка, знаєте.

І після цього дядько замовкає. Щось він роздумує. Можливо, йому ще ніхто не ставив такого питання. Він повернувся до коней, ті видряпались на рівну дорогу, дядько ще раз замахнувся пужалном, і вони побігли дрібним трусячком.

Швидко темніє. Вітер збільшується і проривається крізь дубину діброви. У хутірських хатах загоряються віконечка помаранчевим світлом. Собача брехня несеться з вітром убік Чугалів і десь там, попід державним лісом, глухо завмирає. І що ближчає село, то збільшується вітер. А коли кінчилась діброва і почалось знов поле, знов вітер гнав цілу хмару снігу, що засипала конятам очі і замітала дорогу.

Крізь бурю, сніг і темряву вриваються в село. Низькі під соломою, ніби обложені ватою, хатки. Червонаві віконця нагадують малюнки дешевих видань. Запах свіжого гною і диму. Заморожена, облита льодом криниця і журавель, що без перерви скрипить та черпає відро за відром.

Василь не доїжджає аж додому. Дядько звертає на свій куток, а Василь далі йде пішки. Він промерз. Ноги, мов дерев’яні. Біжить під гору і швидко розігрівається. Чує голод, здоровий, приємний голод. Ще трохи, ще кілька хвилин і Василь Шеремета на подвір’ю своїх батьків, дідів, на тому місці, звідки він пішов у світ і куди завжди, хоче він того чи не хоче, буде вертатися.

У хаті мати, сестра, брат. На комінку світиться та знайома нафтова лямпка третій нумер, біля котрої Василь провів стільки вечорів. У хатині півтемно, сірувато і, як видається Василеві, непривітно. Все видається йому малим, низьким. І стіл, і плита, і ліжко... Можливо, він виріс, можливо, призвичаївся до більших, кращих речей. Під плитою яскраво горить вогонь, той свій вогонь, що горів там і горить завжди. Тепер на ньому, як і завжди, вариться в баняку картопля.

— О! — каже хтось. — Василь прийшов.

Ніхто не дивується, ніякого захоплення, ніяких вигуків радости, ніякого кидання на шию, обійм, цілунків. Дуже все “по-простому”. Мати, видно, зраділа, але її радість десь там у ній, далеко, і тільки очі одні зраджують її тихою, скритою зрадою. Василеві іноді так хочеться обняти ті кістляві, опалі плечі, притиснути до юначих грудей її миле, темне, мов на візантійському образі, обличчя, але він нізащо того не зробить. Мужики цього не роблять. Що за телячі вибрики, сказав би батько. Як візьму запруту, то з вас ті сльози вискочать!..

Ось і сам батько ввалився до хати. Він весь, від шапки до чобіт, запорошений. На бровах, на довгих вусах, на бороді, на плечах цілі ковтуни куряви. Він щось робив у клуні, віяв чи пускав до машини снопи. Руки його чорні, але Василь все-таки поцілував одну з них, зовсім не думаючи, чисті вони чи не чисті.

— Ну, от! — сказав батько. — Добре, що прийшов. Треба ще нарізати січки.

— Хлопчисько он ледве на ногах стоїть, а ти вже тягнеш його до січкарні, — пробує втрутитись мати.

— Ну, коли тобі шкода хлопчиська, то йди сама туди...

— Ходім, ходім, — каже Василь. — Я їхав, змерз, хоч нагріюсь...

— Аз ким їхав? — питає вже на ходу батько.

— Павло з Підгір’я привіз.

— Щось возив продавати? Не знаєш, по чому тепер пшениця? Багато там набрав у Фройка?

Василь сказав.

— Ну, от, — каже батько. — два пуди пшениці...

У клуні висить гранчастий, закопчений ліхтар. Василь одразу береться за корбу січкарні, батько пускає околіт, і з-під ножів на всі боки сиплеться січка. Але Василь дуже скоро засапується. На чолі у нього виступає піт. Він все-таки крутить, бо ніяково йому перед батьком. Одначе серце його починає так битися, що він мусить зупинитися.

— Еге! Слаба в тебе кишка. Ставай на моє місце.

Василь стає на батькове місце, пускає солому в барабан січкарні. Руки його зніжнілі, солома змерзла, суха, колюча. До носа, до рота набивається курява. Нічого. Він стоїть твердо на свойому місці. І аж коли скінчили, батько сказав:

— То знаєш... Поки вилізеш на пана, треба бути мужиком!

Василеві дуже смакує вечеря. Мати подбала, щоб якось цю вечерю відзначити. Всі постять, але Василь дістав яєчню. Йому ніяково. Він пропонує, щоб їли всі.

— Їж, їж! Скоро Різдво. Ми вже видержимо! — сказав батько і його слово — закон.

Ще не скінчилася вечеря, а дядьки вже сходяться. Першим, розуміється, Миколай. Подає всім руку і одразу виймає кисет з махоркою. Потім приходять інші. Никифор, Данило... Сідають, крутять цигарки, дим валить копицями. Василь оповідає про Англію, про повстання в Марокко. Дядьки висловлюють свої погляди. І нащо та війна? От поділили б світ порівну, по-справедливому... То твоє, а це моє, і добре. Переходять на інші теми, згадують життя перед війною. А все-таки цар був цар. Як не кажи. Всі погоджуються, їм невідомо, чому “ту жизню” треба було комусь руйнувати. Згадують старі часи, скільки то було кругом лісу, які були пасовиська, які були болота, стависька. Потім переходять на злодіїв, пригадують, як то за ними село полювало і як злодійського головаря “по приговору” на Сибір виселяли.

А вечір йде. У хаті стільки диму, що немає чим дихати. Василя вже морить сон. Він намерзся і тепер у теплі хотілося б заснути. Але на це ніхто не зважає. Ще не все договорено... І аж коли Маринка в куточку починає молитись Богу, коли стара Оксана стелить постіль, щойно тоді дядьки встають. При відході діляться останніми вістями:

— Треба йти! А надворі віє...

— А! Може навіє одлиги...

— А мені ще треба вивезти на придаток гній.

— А вже помолотили?

— Та ніби вже... Пару кіп околоту перетрясу і готово.

— А я все на машину пустив.

— Коли б не треба було сніпків... А з-під машини, які там сніпки.

У постелі Василь довго не може заснути. У думці перебирає враження минулого дня. Згадує Крем’янець, приятелів, професора, Варвару Сергіївну і... Настю. Вона проти його волі вривається в його думку. Вона приходить некликана і одразу заволодіває ним. Він ось мріє, мов хлопчик. Все те кудись далеко лине, пориває його від дійсності... І поволі зникає почуття реального, приходить туманність з проблисками фантастичних видив, а далі твердий, молодий сон.

Метелиця за ніч ущухла, небо прочистилось, і яскраве, по-зимовому сліпуче сонце зійшло велично над білою, чистою землею. Як приємно бачити обрії, далечінь, сріблистий простір з початком березового гаю. Як приємно дивитися в розріз хвилястого непорушного океану, на котрому то там, то там здіймаються замети, пригірки, несподівані закрути, одиноке дерево, випростане і мрійливо заспокоєне, старанно очищене від усіх листочків.

Василь ані трошки не сумує за містом. Це було тільки там, поки не від’їхав. Тут у ньому знов прокидається те, вічне, його. Той білий океан. Всі предки ходили в його далі, краяли його поверхню, давали плід землі. І він обрів своє єство. І він з тієї ж скиби повстав, щоб бути. І він є!.. І буде, так само, як були ті перед ним.

Вусатий, дужий з міцною, простою душею Федір Шеремета не дозволяє синові марнувати час. Він родився не на те, щоб ганьбити заповіді землі. В поті чола здобудеш хліб свій. Так. Іншого Федір не знає, та й знати не хоче.

Вже зранку Василь при роботі. Вилами накидає на сани гній. Потім іде з батьком до лісу, щоб зрізати кілька деревин на дрова. Прекрасний ліс! Яка величність! При першій нагоді Василь мусить прийти сюди, бо зараз не має часу ґав ловити. Надвечір їде з бочкою по воду... І тільки ввечері сідає за привезену книжку.

Це пише граф Толстой. Про себе, про своє дитинство, хлоп’яцтво, юнацтво. Про всіх, що були біля нього. Василь не може відірватися від цієї книжки. Дуже воно все для нього нове. Ні. Воно не нове, а інакше, не те, що бачить він. І дивна річ... Хай там Шпачук каже, що хоче. Василь наперед знає його думки. Але Василеві життя, описане графом, чомусь не чуже. Здається йому, що Ніколєнька і він не далеко один від одного відійшли. Є у них щось спільне в думках, у нахилах, у поглядах на світ і на речі. От, можливо, той трохи довше зупинявся над питанням про Бога. Є чи немає! Ще не так давно Василь також думав над цим чимало. Сьогодні він покинув ці справи, відклав їх надалі. Не можна йому в сімнадцять років торкатись такого.

Другий і третій, і всі інші дні — такі самі. Тільки Василеві руки дуже скоро знов вкриваються мозолями. Блідість також зникає і вилазить назовні той самий міцний, присадкуватий Василь, що його тут всі знають. Данилова Федорка біля криниці подивилась на нього таким поглядом, що можна було розтопитися. Вона вже не каже йому ти, як бувало. Трохи соромиться. Вона тільки дає йому зрозуміти, що то вони колись разом пасли у лісі корови, і гасали по запусті, і ловилися, щоб, обнявшись, падати і качатись по росяній траві.

— Вже приїхали? — питає.

— Приїхали... А як же ти, Федоро? Ще не засватана?

Вона і не думає ображатися на “ти”.

— Чекаю на вас!.. — не лізучи в кишеню за відповіддю, каже вона.

Вони тут не самі, і всі, що чують, сміються.

— Е, чекай, чекай! Він уже в місті панянку має, — підкидає своє стара Мартиниха, підіймаючи коромисло на плечі.

Василь наливає в бочку як справжній парубок. Він підтягнувся, вирівнявся, чоботи в нього чищені, і видно, що біля гною він тільки недавно.

У неділю Василь іде до церкви. Як би то виглядало, коли б він чи хтось інший з села, приїхавши по довшому часі додому, не пішов до церкви? Де, як не тут, показати себе і побачити людей? А Василь може себе показати. Він, правда, не пнеться наперед, але і так всі очі до нього звертаються. Кому не хочеться поглянути, що то з нього зробилося. Пан він уже чи не пан? Чи такий, як і був?

Ні! Він уже не такий, як був. Трохи змінився. Інколи набундючений, але варто йому задивитися на старі, незграбно мальовані образи, як вся та пиха зникає. Він одразу знову стає таким, як був колись, малим хлопцем, що не раз тут стояв і дивився на ті самі образи.

Він любить свою стару церкву. Які б не читав книги, а тут він чує Бога. Тут рішав свої настирливі питання, яких деінде не міг рішити.

У неділю пополудні перед Федоровим хутором пройшлися сюди й туди Данилкова Федора і Іванова Христя. Перед самим хутором їм щось стає дуже смішно і вони регочуться, аж луна йде. Потім одна другу попихають, падають у сніг, верещать на ціле довкілля. Чого це вони саме тут знайшли місце для таких криків? Стара Оксана дуже добре знає. І хто не знає дівочої натури? Василь також чує той регіт, що звучить, як виклик чи обіцянка. Він вийшов на двір, але щось не дозволяє йому вийти за браму. Дівчата обкидали себе снігом, витоптали чимале місце і пішли до старшого Василевого брата, що мешкає окремо. Бувало, Василь туди також заходив, але то було колись. Сьогодні він також йде, але не туди. Він йде в ліс, просто через сліпучо біле поле, снігом, залишає сліди, звертає то сюди, то туди!..

І от він у лісі. Сам. Тиша. Мовчазні, засипані снігом галявини. Непорушні, спокійні дерева. Запах моху і брости. Могутні стовбури вперемішку, без ладу, без числа тримають на собі гіллясті корони, що, обнявшись і сплівшись безліччю тонких галузок, творять фантастичне склепіння живого організму. Воно хитається інколи і по-своєму шумить, нагадуючи шум моря. Чуєш тут стихію, силу, поклик в далечінь і глибину. Іноді чуєш гордий, уривний, лункий звук. Це крук. Міцний, суворий птах, вільний і гордий. Луна його окрику далеко розноситься по лісі...

Василь йде все далі і далі. Йому подобається ця сувора мовчанка, монументальний спокій найбільших рослин планети. Тут, а не деінде, може він віддатися своєму найбільшому поривному коханню. Ніхто, ніхто не буде знати, не відкриє його тайни тайн, не посміється.

А вечором удома... Неділя. Майже нікого. Тільки мати і Василь. Під плитою розжарені, сухі грабові дрова. Тепло. Щоки Василеві розігріваються і пашать. На колінах розгорнута книжка графа Толстого...

КНИГА ДРУГА

ПРОРВАЛОСЬ

На селі, біля огнища предків, життя завжди має свої суворі закони. Все чергується так, як треба — день і ніч, праця й відпочинок, широкі обрії, але обмежений зір, все на своєму місці. Василь знає це. Він побув дома кілька днів, а вже знов оббувся у тих умовах. Вечорами відбуває мандрівки у інші, можливо кращі, світи, але це тільки вечорами, при малій нафтовій лямпці на краю свого родинного столу. А приходить ранок, і все відпадає, мов відмерлий лист рослини. Все таке земне, позбавлене лету, земля і дерево...

Василь почуває, що нерви його втихомирюються. Чекає свята, старого, родинного, овіяного романтикою. Дні підносять свою моральну температуру. Всі це яскраво почувають — і навіть звірята, птахи і все живе. Має намір піти на всеночну, гостити у рідних, проїхатися кудись, приймати колядників.

Але не все так сталося. Майже перед самим Святвечором, коли починає сутеніти, коли докінчують на подвір’ю останні приготування, Василь дістає пошту. Приносять її від старости. Привітання від товаришів з Різдвом, а між ними лист від... Насті... Це страшенно несподівано. Ніколи в його житті такого не траплялось. Він схопив листа і побіг, мов божевільний, сам не знаючи куди, щоб його не бачили жадні очі. Боявся його розривати, а коли розривав — руки тремтіли. Лист дуже короткий: “Дорогий Василю! На другий день Різдва Просвіта робить ялинку. Як не розледащіли — будьте там. Н.”.

Цього досить, щоб довести хлопця до божевільного стану. І кутя, і дідух, і урочистість вечері, і батько, що, мов патріярх, возсідає на свойому місці, і свічки замість лямпи, все те для Василя тратить смисл. Якась вища, могутня сила вириває його з родинного середовища. І коли він на другий день стояв у церкві на всеночній, коли слухав “Христос рождається, славімтє”, в його уяві іноді поставав простір залі комерційної школи, він чув звуки “Дунайських хвиль” і бачив її танцюючу, сяючу, срібноволосу... Відганяв видиво напруженням волі, дивився в обличчя почорнілої Матері Божої і з глибини душі, ніби кров з рани, виступала молитва. Велика, добра, всерозуміюча і всепрощаюча: “Мати Любови, не відмов мені своєї ласки і даруй мені мою пристрасть! Гріх це чи святість? Не знаю. Я люблю!..”

Ніякі сили не втримають тепер Василя дома. Ніякі запрошення в гостину, ніякий гнів. Вже, мовляв, запанів. Ми йому не товариство. Що тут поможуть слова?

На другий день свят зараз по обіді Василь вийшов. Не дивився на годинник. Він має досить сили, щоб не боятися заметеної дороги. Мороз його не бере... Має гарячу, молоду кров. Вітер не може йому перешкодити. Розсікає його, мов летун, а щоки горять вогнем.

Скоро починає вечоріти. Білі, здається, безмежні поля зливаються з обрієм. Василеві здається, що він ступає в ту безмежність, що під ногами немає землі, що він оповитий мряковиною, але він не чує жадної втоми, йому не докучає холод, почувається бадьорим і щасливим.

Ось уже і місто. Далеко внизу горять розсіяні вогники. Йде в долину, вітер потроху вщухає і на вулицях майже зовсім зникає. Чується своєрідний міський ритм, їдуть кудись візники з балабонами, горять у вітринах ялинки.

Ялинка відбувається у тій самій залі комерційної школи. Василь до неї не готувався. У кишені майже нема грошей. Не заходив до голяра. Одяг його здорожений, засніжений, а коли сніг розстав, на ньому лишились крапельки води. Як був, так і пішов на вечірку. Купив вхідний квиток і непомітно пробрався до залі. Скільки тут вишитих, яскравих сорочок, барвистих плахт, маючих стрічок, сяючих дівочих очей. Гримить Гакманова оркестра. Посередині залі палаюча ріжнобарвними огнями, оздоблена безліччю цяцьок ялинка. На сцену виходить так само барвистий, ніби польові маки, хор під керівництвом високого, худого дириґента. У перших рядах повно міських знаменитостей; голови установ, директори, лікарі, адвокати, купці... Звучно, розмашно рванулась перша коляда:

Ой видить Бог, видить Творець,

Що весь мир погибає!

Заля помітно зригнула. Очі всіх загорілись у такт пісні, звуків і барв, доброго настрою, теплоти і вдоволення.

Возвістити в Назареті, стала слава у вертепі... промовляють прекрасні, свіжі голоси дівчат, хлопців, між котрими Василь бачить багато знайомих. Стає так приємно, що Василь шкодує, що й він не там, на сцені, і що він також не співає. Це помітно і з іншими. Всі, що слухають таку поривну, знану пісню, не можуть сидіти спокійно. Всім хотілось би також прилучитися до хору, щоб звуками вилити свою любов, свою радість.

Багато задніх місць лишається порожніми. Василь не хоче займати їх, хоча ноги втомлені. Йому видається почеснійшим стояти десь збоку, у якійсь ніші і, заклавши ногу на ногу та прийнявши позу Наполеона, незалежно слухати, ніж сидіти десь далеко у задніх рядах між сидухами та сторожами. Що за дивна у нього вдача? Звідки та претенсія і самопевність?

Настю помітив одразу, щойно ввійшовши. Вона сиділа в середніх рядах з якимсь добродієм, але вже не тим, що танцювала на гімназіальному вечері. Одягнена скромно і просто. Та сама сукня, у якій була з ним у театрі. Він, здається, щось їй казав тоді про ту сукню... Здається, що вона їй дуже личить чи щось подібне...

На першій перерві одразу зустрілися. Це сталося не без вагання. Вона виходила до роздягальні, дивилася на всі боки. Побачила Василя і одразу до нього потягнулась. Він уже стояв, мов прицвяшений, у своїй ніші з виразом і я не я, — мішанина Байрона і селюха.

— Ну, от... Нарешті, — посміхнулась вона докірливо.

Нащо той бідолаха стільки клявся, що кінець, що більше не піддасться, коли один її кривий усміх — і вже він плазує, мов чорний раб. Душа його зразу листком стелиться і можна взяти його цілого простою голою рукою. Він, правда, трохи ковтнув села, вітер довго хльостав по його щоках, очі горять напруженням, але що це перед обличчям цієї величі?

Вона дорікає йому за нечемність. Кокетування. Жіноче кокетування. Нечемність! П’ятнадцять кілометрів у сніг, у бурю, у свято? І дивиться, уста тремтять від напруги і хочеться вирвати все, що є на серці і викласти, мов карти, перед нею. Все до кінця.

— Будьте до мене трошки великодушниші, панно Насте, — каже він, а очі його синіють буряно...

— Моя великодушність тут не поможе. Рятує вас те, що ви прийшли. Я писала не тільки вам... Іншим також писала...

Цього могла б і не згадувать. Яке діло, кому й коли вона писала.

— Іншим, мабуть, далеко, — сказав він.

— Але чи ж не гарний вечір? Жалієте, що ви прийшли?

— Я ще надто молодий, щоб жаліти, — відповідає він, мов мудрець.

— Ні. Я знала, що буде гарна вечірка. Наші хлопці могли б тут бути.

“Наші хлопці”. Хто ті “наші” хлопці? О, Боже, як то все комплікується, скільки зайвого, нікому не потрібного. Настя пропонує сісти. Добре. Залишімо ту башту з слонової кости і поміняймо її на скромний стілець, що отам стоїть ще вільний. Вечір гарний. Багато барв, багато звуків, але публіки все-таки не так багато. Василь і Настя сіли саме перед тим, як на сцену довгою строкатою чергою входить хор. Барвистий інструмент звучав на цілу залю. Багато очей і вух видивлялося і вислухувало... Та сама стара історія. Діва без мужа родила сина. Сталось це в яслях на сіні між вівцями, козами та пастухами. На небі з’являється ясна зоря. Зі сходу йдуть поночі, спотикаючись, тріє царіє. Вони несуть ливан, злато і кадило. А Ірод безбожний дуже злобний став. Він по всьому царству військо розіслав. Казав діток убивати, кров невинну проливати. Христа шукати... І все те саме. І матки, що плачуть-ридають. І янгол, що веде Марію з Йосипом через піски і пустелі до Єгипту. А одночасно ввижається образ, що висить у кожній церкві на іконостасі. Все там висловлене барвою. А тут звуком. Стара історія, а не можна її ніколи забути. Про неї говорять і говорять роки, віки, тисячоліття, і нікому вона не набридне.

Це Василя заспокоює. У нього схвильоване серце, воно дзвінко стукає в стінки своєї в’язниці, бо чує, як до нього вривається якийсь ворог. Але звук і барва лагіднить стан. Він може, наприклад, не торкатися її сукні, а цим самим уникнути безпосередньости. Все-таки між ним і нею маленький простір, а це багато значить.

У перерві між співом і танцями вони відходять набік, пройняті патосом мови. Це завжди так буває. Треба тільки почати, підкласти якусь іскру... І тоді вже піде. Настя пригадала, що він колись згадував їй про цікавих жінок. Її цікавить, наприклад, така Марія Башкирцева. Чи чув він про таку?

— Чув. Вона залишила цікавий щоденник...

— Одне скупчене, миготливе життя... Якийсь екстракт... Не думаєте, що де гарний приклад? — питає Настя.

Василя це цікавить. — Можливо, — каже він. — Але мені такі речі незнайомі. Скільки вона жила?

— Двадцять чотири роки... І за той час встигла бути співачкою, маляркою, письменницею, кілька разів кохати і то виключно принців, вивчити серію мов, читати Платона в оригіналі і поривати на маскових балях серця ловеласів... Хіба це не цікаво?

— Безперечно, — погоджується Василь...

— А як ви, Василю, ставитесь до жінок?

Це ще питання. Василь тут зовсім безрадний. Він майже над цим не думав. Питання поставлене надто категорично. Він щойно думав про Марію, яка тікала з дитиною до Єгипту.

— Ваше питання мене заскочило. Я ще про ці речі не думав...

— Але ж ви багато читаєте.

— Безперечно. І в книгах завжди є жінки. Це так. Але спитайте мене, котра може бути моїм ідеалом...

— Це дуже цікаво, — сказала Настя. — Власне, Василю, цікаво. То ж саме цього книга вимагає. Автор дає не слово, а людину. Ні?

— Можливо, так.

— І який вам автор найбільше промовляє до душі?

— Мабуть, Гамсун...

— Цікаво, чому?

— Чистота, — коротко відповів Василь.

— А наші? Наприклад, Винниченко?

— Добре. Але трохи якесь усе з химерою. І не завжди для мене зрозуміле...

— А як вам його жінки?

— Признатися? Це, розуміється, смішно... Мені хотілось би знати таких. Але я б ніколи таких не покохав...

— Чому? Чому, Василю? — щиро здивувалась Настя.

— Не знаю. Це ось таке почування...

— А читали ви Кобилянську? “Царівну”?

— Напевно.

— Ну, і?..

— Не знаю... Панно Настусю... Я не можу сказати. Для мене це не аналіз, а почуття. Кажу вам так, як є. Скажіть мені краще ви... Чому, наприклад, наші письменники вигадують жіночі постаті в своїх романах?

— Ви так думаєте?

— Таке у мене вражіння.

— От, я також не знаю, як на це відповісти. Можливо, у нас ще не створився тип жінки...

— Як то не створився? У життю чи романах? — зацікавивсь Василь.

І поки в залі роблять порядок, вони ходять взад і вперед по коридору, оминають пари молодих людей, які сміються та бавляться, і по-своєму формують майбутню українську жінку. Кожний висловлює свій погляд. Типом Василевої жінки є Анна Кареніна. Настя погоджується, але це тип аристократки. Твориться нова верства людей... Василь одразу висловлює думку, що та нова верства мусить знов повернутись до аристократи. Інакше життя не може йти. Жінки старої Греції і римські матрони не сміють уступити місце гуріям, що тягнули на Версаль гармати... Але Марія Антуанетта? Хіба це ідеал суспільства? Можливо, ні. Це тільки стичність крайностей. Це, зрештою, королева. Але жінка в кепці, в шкіряній куртці з наганом, що розстрілює інших жінок, — це мусить минутись так само скоро, як воно приходить... Буря ламає столітні дуби і підносить з землі сміття і було б дуже прикро, щоб те сміття стало оздобою великої природи. Це не Василеві слова. Василь на таке не одважився б. Це він десь вичитав. Але ці слова Насті подобаються. Вона над цим уже думає. Низи, низи... Все низи, все виповнює наш національний організм. А де ж верхи?

Він і вона ступають в ногу. Походять і повертаються. На чолі у них знак думання. В залі вже заграла оркестра і почались танці. Коридор майже спорожнів, і вони можуть говорити вільніше.

Згодом переходять на іншу тему. Кохання. Вічне й незмінне... Аристотель-мудрець і Аглая. Беатріче і Данте... Василь і Настя. Непомітний дотик двох істот — його — її, перемінна гра, горіння нервів, душ, і дим, і чад, і муки Танталові, і райська насолода... От, говорить Василь, піднявши голову, ніби перед собою бачить огненний знак запитання. Хто може розгадати це? Люди говорять — природа... Природа. Приваба, дурман, запах душі, барвистість квітки... Очевидно, що так. Безперечно... Але до цього звичайного закону розмноження втручається закон трагедії, добра і зла, мораль і навіть політика. Ну? Настя ступає і дивиться на кінчики своїх блискучих черевиків. Музика грає, і вальс бушує по всіх кутках. Поставлене “ну” чекає на відповідь. Що скаже вона? Яким лицем обернеться? Уста її складаються, ніби для поцілунку. Очі блищать, ніби в них засвічено більше огнів, ніж звичайно. В її голові роїться думка, але одночасно, майже з того самого джерела вилонюється почуття, і їй здається, що шкода цей добрий, тонкий запах душі прикривати холодними дотиками думки. Вона це і висловлює Василеві, який з нею цілком погоджується... Кохати — це значить зробити кругосвітню мандрівку. О, це прекрасно! — захоплено говорить Настя. — Це добре сказано... Тільки б я додала: подорожувати весь час океаном. Бо вічні бурі... Василь з цим також погоджується. І взагалі вони чуються однозгідними. Не тільки ноги ступають у такт, але так само в парі мандрують і думки. Ах, як би чудово зараз потанцювати, але Василь не наважується. Це не значить, що він не вміє танцювати, але з Настею у нього нічого не вийшло б. Він надто багато думав би про те, як він танцює... Це вже якась кара... Власне. От це і є те справжнє...

— Вам, напевно, хочеться танцювати, — сказав Василь.

— Ну... Я танцюю охоче... — відповіла Настя. — Тільки вже, коли ви є тут... А, зрештою, я вас можу також навчити. Танець чудова річ... Своєрідне доповнення...

— Я це розумію, — сказав він скромно і більше не відважився на слова, щоб часом дійсно не захотілося їй почати його вчити.

І як добре, що їм сьогодні ніхто не заважає. Можливо, Настя не тієї самої думки, але Василь висмаковує свою насолоду до кінця. Він недаремно брав той простір, лиця його ще й досі пашать. Тепер його ніхто не відірве від цього джерела. Добре, що до нього допався.

Вони можуть обійтися без танцю. Ось вони переходять до іншої теми. Говорили за “ідейних” та “неідейних” учнів. Василь належить до цих перших. Але він не завжди згоджується з таким розумінням ідейности, яке у них плекається. Ідея не сміє перешкоджати жити, цвісти, барвіти... Політика, яку роблять старші, не сміє хапати за руку дітей і підлітків та їх за собою тягнути... Так. Розуміється. У Спарті це звалось виховання... Клали на тверде ложе і сікли.

— Ах, яка в тому до дідька мудрість чи сила? — прозирливо говорить Василь. — У Атенах цього безглуздя не було, а все-таки не Спарта, а Атени зісталися короною Еллади. Що значить ідейний хлопець? Особливо у нас? Анахорет? Засліпленець? Маніяк? — Але цього Василь не сміє сказати Козенкові чи Шпачукові... Це тільки перед дівчиною доходить він до такої зради ідеалів... Якийсь Галілей чи Ньютон з червоним, круглим обличчям, що хоче вже повертати думки, які тільки що починають брати розгін...

Настя направду заслухалась. Багато з цього є для неї несподіваного. Цей шматок людини має направду думки, що іноді блищать. Вона не танцює, але хто знає, де є більша насолода — у ритмі тіла чи ритмі душі. Вони навіть можуть покинути все і відійти у морок ночі, сховатися від очей, яким не потрібні тут зайві розмови.

— А що ж по-вашому? — питає Настя. Це було на попередню мову Василя.

— По-моєму? Боюсь сказать... Культура по-моєму... — каже він як безперечний знавець подібних справ.

— І як це розуміти?

— Просто... Культура! Ну, що мені потрібно більше? Чи Приході, чи Шпачукові? Культура... І більш нічого... Я знаю... А-а! Даруйте, прошу вас... Найліпше тут вжити слово “культурний процес”, бо це щось з хімії. Перетворення... Мужик — це, скажемо, одна формула — А плюс там якесь Ц чи Д. Інтеліґент — це друга формула: Е два і щось там ще... Перехід від одного до другого — це не механічна сполука, як каже нам Семен Іванович, а складний хімічний процес. А щоб все це сталося, потрібний середник, що зветься культура. І що більша, міцніша, старша культура, то процес той є скорший і певніші дасть наслідки...

Василь направду блиснув. Рожевий, плохенький, скромний Василь. Він вже не є проста точка в життю. Він уже якесь розумне речення. З нього все виривається несподівано і кусками. Надто ґвалтовний процес думання. Мовчить, мовчить і раптом розрив, вилив, повінь, пожежа. Слова недаремно десь там гуртуються, ніби військо перед наступом, щоб піти у бій шалений і жорстокий...

Василь все-таки шкодує, що він не може танцювати. Як би було чудово зараз лишити все — думки і слова, висипати все те на бік, обняти ось цю чарівну істоту і закрутитися у буйному вихорі, мов пісок на куряній дорозі. Піти у танець і кружляти, кружляти без кінця і без початку, заплющити очі і нічого не думати, мов мотиль, який гарного весняного дня також, мабуть, нічого не думає, а жиє... І нащо йому, саме йому сушити собі голову всіма цими питаннями? Нащо мудрує він і хвилюється, і інших хвилює, коли жити можна значно простіше і значно вільніше...

Але ось ця дівчина також тут. І вона щось міркує своєю гарною голівкою. Хіба гарні голови на те, щоб думати? Хіба гарні очі на те, щоб бути поважними? Хіба гарні уста на те, щоб вимовляти такі слова? Певно, що ні. Ти, Насте, марнуєш свої скарби, закопуєш у землю таланти, які дістала від Господа Бога. Ти маєш отам танцювати, крутитися вихором у музичній вирві. Ти маєш дзвінко сміятися, а очі твої мають розсівати тепло, світло, привабу...

Вони ось уже вирішують питання романтизму нашого часу. Настя тієї думки, що романтизм ніколи не вмре...

— Безперечно, — погоджується філософ Василь. І це слово рішає. Отже, це справді безперечно. — Це тільки, — каже він, — вони, наші маленькі нащадки фарисейчиків, вдають, що вони сама матерія. А в дійсності...

— Так! Я це також помітила. Чому кричати проти романтизму, коли на кожному кроці більше романтиків, ніж сміття.

— Вони соромляться. Так, вони соромляться! — твердить Василь. — Соромляться самі себе... Це перші неоромантики. Вони визволяють працюючих і не помічають, що це зовсім не визволення, а романтика...

І багато інших істин вирікає цього вечора Василь. Невідомо, що було б, коли б він того не сказав. Але пропало. Він уже те висловив. Ось він вже гнівається на своїх товаришів, що багато з них “заздрісні плази”. Що вони готові “всадити кожному в горло штриха”, коли той щось має, а він не має. Це зовсім, на Васильову думку, не визволення трудящих, а просто... грабунок. — Бо я можу всадити тобі в горло штриха, а ти мені цього не зробиш... Яке право, — сердиться Василь, — має Шпачук називати його куркульським сином? Жодного права. Шпачук має завжди гроші. Можна спитати: звідки? Хто йому їх дав, щоб він, Шпачук, називав його, Василя, куркульським сином?

— Так! — каже рішуче Василь. — Не куркульським сином хочу бути. Фордовим сином... Сином князя Кентебері!..

— Це, Василю, прекрасно, — зауважує Настя. — Це мені нагадує ту саму Башкирцеву.

— Ні, це мої слова, — говорить червоний Василь.

— Безперечно, але це мені нагадує ту жінку...

Василь трохи соромиться. Він дивиться в землю. Щось він забагато наговорив. А чи не пора їм йти? Так. Мабуть, час. Що мають тут вештатись...

Вони пішли до роздягальні і незабаром вже були попід каштанами, сковзаючись по замерзлій доріжці. Василь при тому розвиває думку про куркулів. Він має на це свої погляди. Куркуль, на його думку, має різні значення. Куркуль психологічний і куркуль політичний. Більшовики підшили під це слово, як і під слово “буржуй”, все, що їм не подобається.

Настя натомість все ще при свойому романтизмі. Вона все твердить, що час, який переживаємо, один з найромантичніших. Тільки його ніхто не помічає. Це помітять пізніше. Лети у височінь і далечінь. Нові винаходи. Відважні мандрівки в праліси диких континентів. Напруженість, ризик, розмах духу. І хай собі базікають про куркульство... Ніяка ідейна маска не створить з нього Колумба... Заздрість ніколи ще не змінила сили. Напружене натхнення, вияв волі, кохання чогось... Мені здається, Василю, наш час найромантичніший з усіх часів. Дуже добре, що тепер живемо... Ви мене розумієте?

Вони йшли поволі попід залізною огорожею саду Гуляницького. Під ногами приємно поскрипував білий, чистий, свіжий сніг. Десь за молочними хмарами світить місяць. Певно, у цей час наша плянета світиться, мов жарина. Що ближче доходили до Настиного мешкання, то хода їх зменшувалась. Дійшли до фіртки й зупинилися. Малий будиночок, де жила Настя, майже зливався з сірим тлом, тільки три його чорні віконечка вирізнялися, нагадуючи недокінчену картину.

— Боже мій! Як тихо і гарно! — сказала Настя своїм протяжним голосом. — Мені не хочеться ще йти додому. Пройдімось ще трохи...

І вони вернулись.

— Ви маєте силу, що впливає організуюче на мої почуття, — казала вона. Він намагався мовчати. Можливо, і так наговорив забагато.

— Ваша присутність обдаровує мене глибшими думками. Я можу з вами висловитись. Ви, можливо, думаєте про мене, що я легковажна. Не знаю, як вам сказати. Вловити мене, моє наставлення, мої хотіння... Я змагаюсь сама з собою і не знаю, чи розумієте ви, що значить з собою боротись. Мене тягнуть, чи краще поривають, за собою кілька сил. Гарні, розумні, цікаві!.. І я ще не знаю, яка з них візьме перевагу... Але поєднання всіх їх разом — виключене... Не знаю, Василю... Чи можете і чи в силі ви оцінити любов, яка... Яка йде від душі... — вона похилила голову, і голос її збентежено притих.

Василь намагався вловити сенс її слів. Відчував, що це щось стосується до нього.

— Неприємно усвідомлювати, що ти розснажуєш чиєсь почуття, яке йде від серця, — проговорив Василь обережно.

— Щось я не так сказала, Василю. Уявім собі бурю... Над океаном. Видається, що вся її сила скерована, щоб збити хвилю. Тим часом:

Моя любов така велика,

вона дволика і столика...

Це писав мені один незнайомий, — сказала вона. — Ви мене розумієте? Буря не тільки робить хвилі. Вона топить пароплави, убиває людей, вириває дерева, руйнує будівлі. А завтра зникає... Так і любов. Знаю приятельку: вона кохала. Бувало так, що вона з кимсь проводила вечір. Здавалось, що той, з ким вона проводить вечір, щасливий. А між тим вона отруїлась... І зовсім не за того, з ким проводила вечорі... Така природа любови.

Ці слова Василь розумів. Розумів їх так, як вони сказані. Але він мовчав. Боявся розкривати їх, щоб глянути до них усередину. Відчував до неї страшну ніжність. Почуття його напиналось, мов вітри, і здавалось, що ось-ось щось станеться. Стане, впаде перед нею, обійме її коліна, прокаже їй молитву. Ах, що це, що так сковує його чинну волю? Взяв тільки її обережно під руку і трішечки, трішечки наблизився. Відчував край її одягу і дотик її руки. Деякий час йшли мовчки. Йшли, дивилися вниз, перед себе, дорога западала і западала, і видавалось, що вони йдуть у якесь біле підземелля. Це не було небо, це був простір без початку і кінця з туманними завоями, вируванням безформенного мороку, щось подібне до того біблійного хаосу, коли земля була невлаштована і дух Божий носився над нею. Один раз несподівано Настя взяла його руку і з притиском сказала:

— Вассси-лю!

Мабуть, Василь ніколи не забуде звучання того слова. Воно зістанеться в найглибшому закутку його душі, там, де хороняться великі і святі цінности...

Надходив поволі світанок. Непомітно насувалась та сіра поволока на сонну землю. Не раз і не два доходили вони до фіртки, але знов і знов верталися, щоб ще і ще переживати те саме. І нарешті невідкличне прощання. Затримала довше його руку. Її тепло входило до нього, і він чув його кожним нервом.

Був п’яний від напливу щастя. Йшов, і земля під ним гойдалася, мов крижина. Все навкруги видавалось недійсним...

РОЗМОВА ІЗ ШПАЧУКОМ

Давно обіцяна розмова Шеремети із Шпачуком відбулася. Сталося то по приїзді з вакацій. Шпачук шукав нагоди для такої розмови, а Шеремета ухилявся. По місті то там, то там читали журнал малого гуртка, і з цього приводу відбувались дискусії. Почали ближче цікавитись гуртком... А що, а як, а хто там є, а хто що пише? Читали деякі вірші і декому видавались вони дуже цікавими. Семен Іванович читав також. Він дивувався, що це створено було без його відома, але все-таки його цікавило. На лекціях він ближче придивлявся до Шеремети. Це прізвище іноді згадували в розмовах разом з прізвищем Приходи, Козенка, Гнатюка. Якось так було, що Шеремету згадувалося частіше, ніж інших.

Шпачук не їздив додому на свята. Він проводив Різдво у місті. Зате він часто кудись зникав. Взагалі на лекції приходив не завжди. Варвара Сергіївна дала вже йому спокій, і не відомо, як він ще тримався в гімназії. Іншого вже давно звільнили б.

Василь Шеремета проходить Широкою. Йде просто, щоб пройтися, щоб когось зустріти. Гарний, морозний передвечір по Водохрищах. Він інколи зупиняється, оглядає вітрини, нові уланські з острогами “малиновий дзвін” чоботи, жіночі шовкові на дерев’яній нозі панчохи, листівки закоханих прилизаних кельнерів, антикваріят Грінберґа зі старими томами російського Брокгавза. Йому так хочеться зустріти сіро-синій капелюшок все одно де, бодай здалека, але його ніде не видно.

Вертаючись, проходить біля ресторану Хмелюка. Звідти виходить гурт молодих, різної масти людей, і між ними Шпачук. Ось він стоїть на своїх грубих, коротких ногах і розмовляє з Боркою Лейбахом. Одягнений він у шкіряну, трохи бахмату, куртку, яку за революції носили чекісти.

Побачив Шеремету... Він вже кидає Лейбаха і простує до Василя.

— А-а! Здоров! Дай п’ять! — він веселий, живий, безпричинно дрібно сміється. Його очі приємні і ясні, обличчя свіжо голене, не по-юначому округле.

— Як провів свято?

— Гаразд.

— Зайдеш, може, до мене?

— Гаразд.

Василеві цікаво поглянути на своє колишнє мешкання. Зайшли. Все по-старому. Старі лубкові літографії, вилиняле в позолочених рамах дзеркало, запах перепаленого масла, вогких перин і часнику. На столі варшавська газета “За Свободу”, історія Польщі Левіцького, історія політичної економії Туган-Барановського і три томи Марксового “Капіталу” київського видання московською мовою.

Увійшов колишній Василів господар малорос Пастерук. За царя він був начальником в’язниці і не може забути того щасливого часу. Тепер він служить на складі “Сполем”, приносить щомісяця мізерну платню і завжди зазначає:

— Ех! Колись ми щось важили. Не то, що ось ця жебранина. Здрастуйте, Вася! Как пожіваєтє?

— Нічого. Дякую.

— В каком вже класе?

— В шостій.

— Хм!.. А так недавно бил у пятом. Время йдьот. — На цьому розмова скінчилась. Узяв свою “За Свободу” і пішов до сусідньої кімнати.

Василь сидить на старому, розхитаному ліжку. Тут спить Шпачук, а минулого року тут спав він сам. Запитав Шпачука, чи буде ходити до школи.

— Знаєш, що мені школа, — сказав він. — Я вже однаково її не скінчу. Я вже застарий для школи. Війна забрала мої роки, а також революція. Я між вами все одно, що бик між телятами. А ти?

— Як звичайно, — казав Шеремета, розглядаючи том Маркса.

— Мав нагоду бачити ваш журнал...

-Ну і?..

— Нічого. Досить дитячий... Віршики... Панна Мединська пише про білі і ніжні сніжинки.

При слові Мединська Василь одразу почервонів і одвернувся. Шпачук, розуміється, все це помітив, але не показав того.

— А коли вже видасте ви? Мені хотілося б дечого повчитися, — сказав Василь.

— Чекай. Ще видамо. Мене тільки цікавить, чому, наприклад, тобі не бути з нами? Ну, Приходу я розумію... Він уже піп. Йому вже сняться книші... Але ти, Шеремето, цікавий хлопець... Передовик.

— На загальних зборах мене не так окреслено...

— На загальних зборах... Що таке загальні збори? Якийсь Москалюк...

— Знаєш, Прокопе, що? Оцього я якраз не люблю! “Якийсь Москалюк”... Тепер він “якийсь”... А чому зробили його головою?

— Для вигляду. Для фірми. Тому він і був таким головою, хіба не так? Но, но!.. Признайся... Тож я себе також не роблю головою.

— Я не про це...

— А цікаво про що?

— Не хочеться про це говорити.

— О! Говорити треба про все. Мова багато важить. Я, наприклад, хотів би з тобою багато говорити. Набралося чимало проблем, питань і досить цікавих. Бачу тебе в театрі, лізеш у перші ряди, пиячиш з Гнатюком... Ну, тому туди й дорога. Батько намеле, синок проп’є. Ти ж, скільки я знаю, тільки пнешся у перші ряди... А шкода. Можливо колись пожалієш і ти... Прогайнуєш молоді роки у школі, а потім... Так! Школа, а ще така, як наша, нічого тобі не дасть. Дасть тобі дипльом, яким зможеш після... — він ужив непристойні слова. — А нам треба знати життя. Велике, трудове. Ви там сходитесь, читаєте віршики... Таємна поліція має нагоду топтати за вами взуття, а потім вас посадять. Держава має поліцію, ви робите дурниці і будете думати, що кожний виконує святий обов’язок. Поліція буде вас шукати і лякатиме Варшаву страшними “вивротовцями”. А на ділі ви — діти. Все то нічого не варте, смішне. Не варте фунта поганого клоччя. За мову, за вивіску. Ви хочете писати так, а тамті ось так. Ті м’ясо, ті мєнсо, а ті і тамті, мов два козли, що зустрілись “на вузькій стежці”, як то колись писали в читанках. І от що ми такі за люди?

Колись тут був “старий” режим. Колись також з-під наших стріх виходили люди. Ішли також до міста. Ось наш господар зробився начальником в’язниці. Созон Кондратович з мого села — городовим. Носив отакі аксельбанти, мов генерал. Писарі, старшини, поштові “чиновники” у чорних мундирах з білими ґудзиками. Мій один родич став церковноприходським учителем з кокардою на лобі. Один навіть попав у депутати до Думи в Петербурзі і збудував на двадцять тисяч царських рублів серед села каплицю. А всі разом розходились по дуже широкій “матушці Ра-сєї”, їли досхочу, пили собі на здоровля, для розваги смалили в пульку, для приємності кохали жінок і славили царя...

Сьогодні зовсім не так. Не так, товаришу! — він ужив це слово до Василя вперше. Воно звучало трохи поблажливо. — Сьогодні по імперії лишився тільки спомин. Наш Пастерук згадує її частенько і можна його зрозуміти. Сьогодні він замітає в “Сполем” помости і сортує цвяхи. Городовими нас сьогодні не зроблять. Це вже минулося, мов Хвещин Празник. За учителя нашого брата також не візьмуть. Навіть писарем у волості і то не можеш ти, голубе, бути. На це є покликаніші, ліпші, кращі від тебе, від мене чи від Пастерука. Залишається ще одне — попівство. Прихода й це вибрав. Але ж не всі ми Приходівської вдачі. Не для всіх те ремесло надається. Бог не всіх створив для ряси та молитви. Створив і таких, що і його самого на небесах заперечують. Багато з нас хотіло б також “чимсь бути”. Носити аксельбанти городових, бути льокаями при дворянських клюбах, подавати в ресторанах смажені курчатка або їх поїдати. Багато, багато хотіло б бути писарями, посередниками для збуту вовни... Є і такі, що мітять просто в міністри... Але наша доба забрала нам можливість бути порядними, добрими громадянами міщанського типу. Мусимо думати про вищі проблеми, бо це тільки нам лишили. Мріємо бути Гарібальді чи де Вальєро... І я тобі, товаришу, скажу: можливо, це на нашу користь. Спокійний, добрий час минув. Його немає. Умер. Його затерла велика війна, велика революція. По наших головах пройшли петлюрівці, більшовики, махнівці. Без нас у Версалі краяли Європу. Без нас створили Лігу Націй. Без нас писали всі ті закони, що нам сьогодні докучають, мов уїдливі мухи.

І треба що? Я тебе розумію. По-твоєму, одна дорога: продовжувати старе. Я навіть бачив, що ти та Лискевич, та пара ще таких носили минулого року старі кашкети російських гімназій. Я бачив вас у товаристві Крупа, що співає на витяжку “Боже царя”... Ні, ні! Пробач. Знаю, що ти все “Ще не вмерла” співаєш, але лишилось дещо і при “Ще не вмерла” такого, що тобі личить. Гулянки, надії на солодкий мед посади, на аксельбанти та петлиці, на серпанкових панночок... Але ти розумний хлопець. Бачиш ти, що все-таки тепер не те. Тільки йдеш вперто по старому та співаєш своє “Ще не вмерла”, трохи похнюпившися, ніби на прощі. І я тобі кажу: життя тепер тебе не послухає. Воно таке, як є, а не таке, яке б ти хотів. Йде нова людина, і отам за Шумськом лежить кордон, за котрим вона мостить собі місце на планеті. Ти хочеш України? Там вона є. Ти хочеш бути полковником? Туди можеш поїхати. Там! Все там! А тут тільки... Ну, хвилевий припічок, на котрому хтось хоче гріти свої... — він знову ужив нецензурне слово і погано вилаявся. — Чіпляєте тризубчики з бляхи і тішитесь, що патріоти...

Тут Василь не витримав і ніяково вставив: “Чи п’ятикутні зірки...”

— Так! — гордо і твердо сказав Шпачук. — Але то п’ятикутна зірка. Цього ти не забувай. П’ять суходолів світу у нашій жмені. Ціле творче, чесне, працююче людство. Воля тим, що мають на неї право.

— А хто, по-твоєму, має це право?

— Ті, що його заслужили... Потом і кров’ю. Пролетарі!

— Усього світу, додай...

— Еге ж, як хочеш! Усього світу.

— А решта що?

— Змести! Залізною мітлою. Вогнем й мечем... Потопом! Мором! Щоб не залишилося жадного поганого створіння.

Треба було його в цей момент бачити. Як він змінився. Які справді мав дивні очі. Василь поглядав на нього з-під лоба, ніби на якогось апостола. Шкода, що він не сухий, як Савонарола, а круглий і повний, без бороди і власниці. Він для Василя завеликий.

Чує, що хотів би з ним говорити, та не знає як. У нього думки зложені давно в певному порядку. Він тільки виймає їх і викидає, мов ракети. А що ж Василь? Він ось обперся ліктями об стіл, обняв двома долонями чоло, розтирає його направо й наліво, протирає очі і намагається схопити щось, що в його мозку загнізджується. І коли Шпачук патетично скінчив, коли він сказав, що і Василеве місце у тих рядах, що мають право на свободу, тоді Василь почав трохи плутано говорити. Він хотів висловити все враз, забігав уперед, потім вертався по те, що не сказав.

— Вибач, Прокопе... Це все, можливо, так, а можливо і не так. Я так погано розуміюсь... У нас політика й політика. Все навкруги політика. Всі ми в політиці... З ким не заговори, торкни пальцем і поллється відразу політика. Навіть о. Ніколай і той не може без політики навчити нас звертатися до Бога. Аж трохи нудно...

Шпачук при цьому посміхнувся.

— Мені це іноді... Ти пробач, але справді нудно. Адже є щось у світі й інше, чим можна цікавитись, крім політики. Недавно я читав, як один хлопчина без грошей поїхав до Америки, щоб там працювати на Едисонових заводах. Цікавився законами світла... Я, наприклад, цікавлюся віршами й прозою. Дякую тобі, Прокопе! Ти надав мені розмаху для розмови. Інакше я не можу. Не виходить у мене, і край. Думку я маю, але вона не завжди так, як слід, виходить словами... Мене цікавлять особливо питання: право одних, безправ’я інших. Я знаю, що люди борються за свободу взагалі... За свободу твою, мою, мого батька, твого батька... Якихось там наших тіток. Коли мій покійний, царство йому небесне, дідусь стирчав у кріпацькому ярмі, розуміється, хтось казав: яким правом оцей Шеремета тягає це ярмо, а той он пан Клопуцький поганяє його налигачем? Наш добрий Шевченко з цього приводу зіпсув собі чимало нервів. Мене це, напевно, також обурило б. Тебе, безперечно, також. І багато було таких, як ми, добродіїв. Вони розпинались за наших дідів, що аж-аж! І нарешті прийшла “слобода”...

І що це я хотів казати? Ага! Здається оце: коли прийшла свобода, мій дід не знав спочатку, що з нею. Що це шматок сала, що намазав на хліб та й з’їв?

Шпачук вдавав зацікавленого. Ходив по кімнаті, а потім зупинився, присів на другому боці столу, нервово потарабанив по цераті короткими, грубими пальцями.

— І мій дід, — казав Василь, — почав крутитися. Не знав, чи варто йому тепер працювати? Чи не ліпше було б лежати, скажімо, на печі, гріти черево, потім піти кудись, знайти собі доброго кума, випити з ним, вернутись до себе, набити бабу, а потім знов залізти на піч та гріти пузо. І сталося так, як потім розповів мені батько, що у мого діда при дванадцяти десятинах надільної, доброї, без податків землі, не було чого їсти. Під час Турецької війни сімдесят сьомого і восьмого року мій дід з чисельним потомством, себто із славними моїми героїчними предками, дослівно голодували. А що тоді була ще міцна зима, а дід не хотів злазити з печі, то всі вони також сильно мерзли. Тільки покійниця баба тягала на плечах в’язанками з лісу хмиз і цим рятувалися...

Дід мій мав чотири сини і між ними також мій батько. Дванадцять десятин вони розбили на чотири частини, відірвавши від цілого дві частини для двох сестер... Гаразд. Мій шановний предок помер на схилі років, не лишивши по собі ніяких портретів. Я вже не пам’ятаю його, і згадка про нього нестримно стирається. А шкода. І ось чому. Мій батько, діставши дві з половиною десятини дідівщини і маючи за звичкою того часу своє власне чисельне потомство, мусів щось діяти, щоб не піти слідами свого достойного батька. Він сам досить наголодувався, досить намерзся. Малим підлітком, парубком... І він рішив, що його нащадки мусять бути позбавлені тієї приємности, якою так щедро був обдарований він. І що він мав робити? Рано вставати, пізно лягати. День у день тримати таке миттьове темпо. День у день вмиватися потом праці. Ти цього, можливо, і не розумієш, бо як я почуваю, ти походиш від заможних предків.

І нарешті мій батько свого дійшов. За царя він став, як то кажуть, на ноги. У нього було і те, і друге. Голоду ми в себе не бачили. Був на столі завжди хліб. Чорний, але хліб. У хаті було також тепло. Тісно, але тепло. Батько все купував землю. Цупко нас тримав вкупі. Сік різками, як шалений, за кожну провину. А потім післав нас до школи. “Розуму, казав, учитися!”...

Перед двома роками, як ти знаєш, у нас хвилево були люди з червоними бантами на грудях. Ти їх чув. Мали вони повну губу гарних слів. Розпинались за пролетаріат. І що вони зробили?.. Розбили поміщика, розбили церковну садибу і розбили мого батька. Тут вже я встану. (І Василь справді встав). Маю до тебе пошану і ту вигоду, що говорю по тобі. Я кажу: вони вчинили моєму батькові історичну кривду. І не тільки моєму батькові. Моєму дядькові, бо він був такий самий, як і батько. Але не зробили цього третьому дядькові. Бо той трохи вдався в діда. Той дістав корону права на життя, а мій батько такої не дістав. Цього я, Шпачуче, не розумію. Можеш проклясти мене бородою Маркса, але цього я не розумію...

— Бо він стояв проти...

— Ні! Не стояв він проти нічого. Він тільки чесно хотів дожити своє життя. Твого не хочу, свого не дам! Це було його гасло. Ти не маєш права щось проти нього писнути. Він проти них святий! Його треба у рамці на покуті ставити. Я знаю це. Ти не скажеш мені, чому то було так, але я скажу. Слухай: він був їм, твоїм славетним пролетарям усіх країн, чужий. Стоп! Я маю голос. Чужий. Він їм був чужий з природи. Він їх ненавидів, як ненавидів свого батька, а я певний, що твої товариші мого діда коронували б на царя пролетарів. Бо вони так і робили. У нашому селі того літа вони зробили свинаря “председателем” комбідноти. Це ще добре діло, бо свинар був чесний ідіот і тільки. Він не міг розрізнити правої руки від лівої, але злодієм він не був. В інших селах було інакше. Там були оті відпадки при владі. Непотріб. Галапасники. Нероби. Голота... Так, так! Голота, яку я, Василь Шеремета, ненавиджу. І коли це зветься пролетаріатом, то ніколи, ніколи не зігнеш ти моєї шиї перед таким божком. Я є дука! Я є куркуль. Я є син свого батька! Я хочу бути сином більшого, ніж мій батько. Більшого, вищого, кращого. Ненавиджу низини! Так, так! Не кліпай очима. Я низини ненавиджу. Я... Одним словом, так є. Ти хотів мого слова. Маєш його! Задоволений?

Останні слова Василь майже викрикнув. Він розійшовся. Щоки його розчервонілися і очі заблищали так само, як і у Шпачука.

Шпачук такого не сподівався. Він ще не мав нагоди бачити Василя таким.

— І що ж ти хочеш своєю куркульською проповіддю довести?

— Не куркульською. А людською. Скажу більше: благородною!

— Ну, хай буде благородною... Що ж ти цим доведеш?.. Однаково одного разу прийдуть большевики, зметуть тебе і твоїх куркулів.

— І, можливо, також тебе. Вітер віє з Москви. Історію ми старанно вчимо як не в школі, то в тебе. Це тільки ти не цікавишся тим, що перед тобою. Думаєш, Маркс поможе? Не поможе. Заберуть і тебе! Як зітруть, то всіх зітруть. Але нас вже не раз стирали... Достоєвський пророкував, що руському народові написано врятувати світ. Чи не прийшов це часом час? Більш елєґантної мови імперіаліста ніхто не має...

Такі поважні промови — хай їм грець. Вони можуть людину вбити. Василь це розумів і хотілося йому оминути багато дечого, але всі дороги ведуть в одне місце. Все те саме і куди б не повернувся, — все те саме. Шпачука і Шеремету врятувала господиня. Вона, як звичайно, бурею увійшла, і одразу — повна кімната викриків, ахів, стягаються чорні рукавиці, злітає капелюх, біжить туди, біжить сюди, присіла біля Василя, взяла його холодними руками за вуха.

— Оце тобі! Оце тобі! Поганий! Зрадницький! Молода чумо! За те, що відійшов! На, на, на! А все-таки люблю його, того Василька-каналію! — і при всіх звучно поцілувала його великими мокрими устами. Він спалахує, мов порох. Одразу. — Ах ти, ти! Ну, як тобі там? Ліпше, ніж у нас. А я ось маю нові фотографії. — Побігла й принесла старий, пузатий в оксамиті альбом. Присіла тісно до нього. — Це все з літа. І це, і це... А це моя колишня симпатія. Гусар. Гарний, ні? Ще царський, порядний... Вус один чого вартий, ха-ха-ха! А це племінниця. Красуня! Як хочете, Василю, посватаю вам її. Дівка-козир, шістнадцять років. Умм! Тільки цілувати. А це ось у великому капелюсі тітка. Тоді ще, бачиш, такі носили. Модно було за царя такі капелюхи носити. А цей вже ось пішов до війська. Під вусом також, напевно, буде офіцером. Має шість клясів гімназії. А це мій Толік. Бачте, який він у курточці комерційної школи. Герой, ні? Перейшов до першої кляси. Ах, Васю, Васю! А маєте симпатію?

Василь не встиг відповісти. Він паленіє знов.

— Да! — озвався з другої кімнати малоросів бас. — Почему б йому не мати симпатії. Та ще й яку!

— Ти, Пантєлєй, мовчи. Що ти там понімаєш!

— Ну а как же, вцепілася старая дура і гиржить молодим жеребйонком.

— Ах ти Пантєлєй-дуралєй! Як ти смієш мене обзивати старою? Васильку? Я стара? Ну скажіте, але по правді? Стара я?

— Ні.

— Скажіть, — озивається знов Пантєлєй, — не стара, а постаріла. Це буде делікатно і правдиво.

— Е! Що там з ним говорити. Ревнує лисий чорт. Як по-українськи буде чорт?

— Чорт.

— Ні. Дідько. От він і є дідько! Але давайте ліпше поп’ємось чаєм. Пам’ятаєте, як ми минулого літа випили. А де Валя Лискевич? От же він вертихвіст...

— Назвіть його краще руським чортом — лєшим, — озвався Шпачук.

— Да. Канєшно. Прокопій прав, — відкликнувся Пастерук.

А потім пили чай, на цілий будинок гомоніли, час від часу господиня звучно реготалася, і всім було весело. Уже поночі вернувся Василь додому...

“ДАВНО ЛЮБЛЮ ТЕБЕ БЕЗ КРАЮ...”

По Різдві час не такий згущений. Довші дні відпружують простір. Небо розпинається краями ширше і для душі почувається більше місця. Передріздвяні вечори мають свій, насичений густими барвами, настрій. Тепер він поволі рідшає. Навіть очі відкриваються ширше, бачать більше і сяють прозоріше.

Цілий недільний день Василь читає, вчиться, думає, пише щоденника. Євген зате гуляє. Він тепер “ріжеться” з Нуждіним у преферанса. Нуждін приходить до Євгена, обидва йдуть на половину старшого сина господині, сідають там від ранку і просиджують до смерку. Маня в той час сидить у сусідній кімнаті і не дихає. З сестрою говорить пошепки, а коли треба сміятися, то вибігає надвір під повітку.

Василь має дуже поважний вигляд. Можна подумати, що це професор астрономії. Ось він сидить, а перед ним розгорнута фізика. Славна, знана фізика Кісільова, з якої черпали свої знання цілі покоління. Нелегко дається знання. Химерна це і свавільна штука. Воно, мов дикий кінь, стає дибки, і треба твердої руки, щоб втриматись на ньому бодай за кінчик гриви.

А вчитись треба. Це каже не тільки Варвара Сергіївна. Як поміркувати гарно, то і без Варвари Сергіївни це і є істина, яку ніякими дорогами не обійдеш. Треба пройти ті кляси. Шостий, сьомий, останній. Добитись до того заповітного краю і вийти на чисте, легше, просторіше поле життя. Дістати матуру. Вступити до університету.

Університет. Дивне це слово, і в Василевих вухах незвичайне. Знає його з літератури. Ось як тільки Ніколєнька в Толстого склав іспит, він одразу дістав уніформу, шпагу, прольотку і власного кучера. Це також, очевидно, буває і в житті. Кожного ранку підкочує під ґанок “прольотка”, баські каштанові коні вигинають шиї. Виходить елєґантний в трикутній шапці юнак, притримує шпагу, делікатно сідає.

— Гайда, Іван! — І прольотка м’яко покотилась по немощеній землі.

Так. Це тільки в літературі. Василь ще далеко від університету. Коли він і скінчить, то сам він не знає, який університет його прийме. Він мусить попереду скласти десь матуру. Потім у Львові його не приймуть, як українця. У Варшаві йому далеко і задорого. Хіба за кордон, до Праги? Там тепер скупчилась еміграція, часто пишуть в газетах про збори, засідання, святкування всіляких свят. Там є і Український Вільний Університет, і Подебрадська Господарська Академія. Недавно в журналі він бачив фотографію її студентів, і всі, як слід, одягнені.

Чи може він колись попасти до університету? Катедра, професори, лекції, авдиторія, заля... Все це так урочисто звучить. Якось скромно, без галасу, але поважно, мов на якомусь святі.

Чи може він побачити університет? Василь Шеремета, перший в роді, нащадок безлічі поколінь неписьменних рабів! Його мати ще й тепер не може розрізнити літери від мушиної плями, а він піде до університету! Це звучить не так просто, варто у те тільки трошки вдуматись. Га два О. Закон притягання, Едисонові винаходи і винаходи безлічі Едисонів. Яким чином Василь перший відкриває двері свого роду у ті чарівні простори? Тисячу років його предки не знали ніяких Га два О. Ніколи не чули вони ні про Колумба, ні про Галілея. Для них земля зовсім не крутилася, і жодний Копернік не морочив їм голови. Вам це нічого не говорить, але не так само дивиться на ці справи Василь Шеремета. Він вилазить з якогось предковічного низу, напружує для цього всі свої сили. Він зробив уже перші кроки по сходах до чарівного і великого, і йому вже не хочеться назад. Знаходиться Шпачук і торочить йому про те й друге. Дайте йому чистий спокій. Він не хоче знати ніякого пролетаріяту. Досить він набувся в ньому.

Ось вам Василь Шеремета. Біля нього тут і там розгорнуті книги. Сидить над ними, дивиться у них і, як не раз казала його мати, “щось там у них бачить”.

Надворі падає сніг. Це ті добрі, спокійні зимові дні, коли сніг прикрашує настрій, кличе кудись йти. Це є якраз такий день. Великі і білі пушинки повільно, спокійно виринають з простору і застелюють усе м’яким, рівним покривалом.

Василь тримається як може. Хочеться вирватись, йти, бути на чистому повітрі, бігти. Шкода, що гімназія не плекає жодного спорту. Так би добре було побігати тепер на лижвах.

По обіді Василь не витримує і виходить. Бодай пройдеться. Досить насидівся. Вийшов на гору, за місто. Сніжинки падають масою. Байдуже, що насідають на шапку, плечі, залітають до уст, до носа, до очей, торкаються теплого і розтають. Кожна сніжинка лишає по собі крапельку чистої води. На здоровому, свіжому обличчі такі крапельки творять лише окрасу. Чоботи ступають м’яко і нечутно.

Як виглядають у такий час дерева! Ви тільки погляньте! Особливо берези. На їх крислатих вітах накопичуються пухкенькі, білі пампушечки. Вони нагадують причаяних білих звіряток. А сніг падає і падає. Віти поволі хиляться, ось вони не можуть більше втримати тягару, і білі звірятка відриваються, летять, розсипаються на білий порох. Це порушує довколишню тишу. Всі дерева, здається, посміхаються і, похитуючи косами, пошепки питають: що там сталося?

А сніг все падає... Все навкруги застеляє — землю і обрії. Можна годинами стояти і дивитись... З сірої, рухливої мряковини виринає профіль ліцею, контури барокового будівництва з вежами, що нагадують на цьому тлі якісь фантастичні, далекі візії. Вони перетворюються у звуки, і душа чує, що ті вежі кудись кличуть. Зір їх ловить, летить до них через завісу, проривається крізь мряковину, але вони відступають далі і там знов на хвилину зупиняються, знов так само кличуть.

Хочеться щось творити. Найкраще б симфонію. Ось починається кількома настороженими акордами... Вони вриваються нагально і несподівано, а потім повільне спадання. Вухо вслухається у завмирання звуків, які ось там в’ються у мряковині довкруги барокової вежі, але не гаснуть, а навпаки... Це тільки хвилеве відпруження, стих, щоб можна було відкрити широко груди, зір, слух і сприйняти новий порив акордів, що летять з широких небес разом зі сніжинками, що в’ються вперед і взад, що летять кудись, мов дикі коні, то знов поривно, мов лісовий вітер, згортають свої широкі, чорні, втомлені крила.

В цей час хочеться бути великим. Рости і стверджуватися на тверді земній. Йти неухильно, як справжній муж, до наміченого. Любити повно і беззастережливо. Мати міцні пристрасті і не боятись пустити їх у біг. Міцна, жилава правиця повинна певно керувати ними, а на лиці не сміє дрогнути жодний м’яз.

Мокрий і вщерть наповнений пережитим, Василь вертається додому. Починає смеркати. Чи не зайти б кудись? До Гнатюка? До Хмелюка? Не хочеться вертатися, кудись варто зайти, говорити з кимсь. Має думки і слова. Він тепер в ударі. Все б ходив і говорив з усіма. Це заразив його Шпачук, а можливо, прочитані книжки.

Думав також про Настю і невідомо чому все-таки обминав її. Чому? Ну чому? Щодня ж тужив за нею і не тільки за нею — за її тінню, за одним звуком, що почує з її уст. Бачив її у школі, як проходила через клясу, завжди випростана і завжди спокійна. Проходячи, здалека віталася, Василь злегка червонів, щось всередині стискалося, і це все. Здавалось би, після останньої розмови у них мусіла зав’язатись нерозривна приязнь. Ось він знов бачив її то з тим, то з тим... Її проводить Гнатюк, вона йде кудись з Луцкевичем, вона довго розмовляє з Семеном Івановичем. Ні... Не подумайте фальшиво. Василь її не ревнував. Це було щось більше, ніж ревнощі. Ревнувати не міг. Не чувся в силі ревнувати жінку, яку так кохає, так якось особливо, безплотно, безкорисно. Всім, всім, що має в собі. І з кожним днем те кохання збільшувалось. Він перебував у стані якоїсь екзальтації. Лежав і засинав... І здавалось йому, що ось чує її недалеко біля себе. Не кидався вперед, а подався назад. Ішов вулицею і несподівано бачив якийсь синій капелюшок. Ціла істота його напиналась, мов тетива. Дарма, що капелюшок належав якійсь незнайомій особі. Стояв між товаришами, і досить було колись згадати “Мединська”, як його обличчя вкривалось густим рум’янцем, а сам він бентежився, мов заскочений на чомусь поганому хлопчик. У сні і наяву, денно і вночі, на кожному кроці і кожної хвилини відчував він у собі її присутність.

А все-таки не йшов до неї. Зустрічала його.

— Василю! Може б зайшли сьогодні до мене?

— Вибачте, панно Настусю! Сьогодні не можу... — І так само завтра, позавтра, кожного дня.

Чи розуміла вона його? Невідомо. Принаймні він не знав. Вона хотіла бачити його. Він це знає. Вона хотіла з ним говорити. Це він також знає. Вона шукала його між іншими... Він мав нагоду переконатися в цьому. Але чи кохає вона його? Цього питання уникав. Просто боявся його, бо не міг повірити, щоб вона могла його покохати. Кохати можна Приходу. У нього ніс який, яке чоло, які очі. Як він просто і гордо тримається. Як він вміє вільно, граючись, розмовляти. Кохати можна Гнатюка. Яка в нього постать! Василь чув, що жінкам подобається справжня мужська постать: міцні м’язи, тверда хода! Але за що кохати Василя Шеремету? У нього такий непоказний, скромний вигляд. У нього нерівне, округле обличчя. У нього стільки непевності у вдачі. Він так ніяково почуває себе в інтеліґентному товаристві. У ньому безліч, безліч вузлуватости, повно нетактовности, остраху бути смішним. “Не бути смішним” — це його кара. Нарешті, у ньому така безодня плебейської гордости. І тому він ось такий. Як можна такого покохати?

І він бачив, що “такого покохати не можна”. Усі панночки гімназії були з ним “отак собі”. Він щось нецікаве скаже, вона півіронічно подивиться. Хм! Такий нецікавий, каже її вираз, і одвертається. Трохи інакше на селі. Там він вдома. Там дівчатка за ним позирають. З-за кута, з-за плота, стають навшпиньки за ним. Але він це здає на кошт того, що він там “панич”...

І тільки останніми місяцями Василь почав на щось вибиватися. Це сталося тоді, як він хворів і як Прихода тягався з ним за щоденника. Тоді вперше Василь вирвався і став на свої ноги. Він рвучко вирвав свій зшиток і відчув бажання вдарити напасника. А потім знов зібрання в справі виборів. І там він стояв самостійно. Особливо його розмова з Козенком. Прихода тоді хилився набік Шеремети і той це виразно відчув. А вихід з гуртка остаточно його закріпив. Це був жест. Добрий, недобрий, але незалежний. Він відкрив Василеві довго стиснуті уста. Уперше він заговорив так, як сам хотів. І далі, і далі... І ось тепер Василь сам із собою. Він все ще той самий Василь немов, але... М’який то м’який... Можливо, хтось уважає це за слабість. Може собі зістатися при своїй думці. Тут Василь викапаний батько. Також м’який, але до часу. Коли треба, він може стати і не м’яким, і тоді краще з ним не зачіпатися... Це не значить, що він комусь поб’є морду. На це він загордий, але він знайде спосіб постояти за себе...

Але все-таки... Настя не може його кохати, і він цього не вимагає. Він сам кохає і цього досить.

Василь вернувся з прохідки. Євген все ще “ріжеться”. У кімнаті темно. В сусідній кімнаті старий читає вголос газету, стара з окулярами на очах слухає. Рипнули двері. Василь світить лямпу. В сусідній замовкає читання. Відчиняються двері і показується господиня. На тонких, сухих її устах помітно глузливу посмішку. Вона завжди недолюблювала Василя. Невідомо чому, але недолюблювала. Любила вона Євгена і то, мабуть, тому, що батько його “батюшка”.

— Приходила та “баришня”, — сказала господиня. — Он там оставила записочку. — Господиня сховалась назад, але зараз вернулась.

— Якби кудись ішли, то наперед повечеряйте. Не буду для вас тримати вечері.

— Добре, — буркає Василь. Він вже читає записочку. “Ікс разів заходила до Вас. Маєте час? Навідайте мене. Н.” В таких випадках Василь вже чується безрадним. Не може втриматись. Мусить зайти. Серце серцем, якось то вже буде, не думає про те. Не думає ні про що. Забуває за господиню та її нагадування. Йде. Зараз...

Приходить трохи невчасно. Настя ще не сама. З нею сестра і ще якийсь старший добродій. Розмовляють по-польськи. Василь зі своїм червоним обличчям ніяковіє зовсім. Скорше зникає у другій кімнаті. Але все сталося гаразд. Сестра натягає ось рукавички, капелюшок вже одягнений. Старший добродій бере свою палицю, капелюх. Вони відходять. — Довідзеня! — Довідзеня! — Рипнули двері і тиша. Ще десь там за вікнами кілька зайвих звуків, але тут вже тиша...

Настя переносить світло у другу кімнату. Це тут вона мешкає. Бачите? Показує те і те.

— Це моя резиденція, пане Василю! — говорить вона з посмішкою. Чогось вона сьогодні піднесена, весела. Крутиться сюди, туди, присіла, знову встала, забрала від Василя чорну кепку. — Роздягніться! Тут у нас тепло. Повісьте вашу бекешу сюди... Та-ак! Прекрасно... А тепер розкажіть...

— Про що, панно Настусю!

— Найперше хочу від вас добитись одного. Не титулуйте мене таким довгим титулом. Я для вас Нааастя! Товаришка... Колєжанка... Я тільки не люблю “ти”, тому й кажу вам “ви”. Але це все одно. Сьогодні ви мій гість. От! Сідайте краще, тут чи тут, чи лягайте, чуйтеся зовсім вільно, як вдома. Ха-ха-ха! Чого я, справді, сміюся? Отак. Інколи буває весело. І сьогодні якраз такий день. Сестра пішла вартувати. Вона у старостві і має сьогодні нічну варту. Я ходила під сніг. Повірите, що дуже люблю сніг...

Василь її перебиває:

Білі сніжинки, легесенькі, ніжнії Звільна додолу летять.

— деклямує Василь. Це те саме, за що Насті влетіло від Шпачука. Вона сміється.

— Так, — швидко говорить вона. — А сьогодні дійсно летіли вони білі-білі, мов цвіт черешні. Довго ходила, думала, сміялася... І думала про вас... Ну, ну, ну! Василю! Ну, що ж такого. Думала про вас і хотіла вас бачити, і зайшла до вас, а ваша господиня... Вона нагадує мені якогось Кощея. Так мене несимпатично зустрічає. Напевно думає, як це може бути: панна — і заходить до хлопців. Від цього у неї, напевно, сохне у горлі і липне до піднебіння язик. І це чудово, чудово, що ви прийшли. Просто-таки чудово. Ніколи не можу вас піймати. Що ви жар-птиця чи якийсь Іван Царевич?

Василь тільки схилив додолу очі. Що він міг сказати? Дивно.

— Ну, розкажіть мені щось про себе. А може ми нап’ємось чаю?

— Дякую. Нащо нам чай.

— То розкажіть про себе... Я певна, знаю, переконана, що ваше життя цікаве. Не перечте. Напевно цікаве. Я це пізнала з першого вашого вірша. Ось вам моя критика: Ваші слова насичені чимось живим. У них б’є пульс! Чується кров. Я не є кровожерлива, я скорше духожерлива, але кров пульсуюча, жива творить підніжжя духові. А такі духові явища не можуть не бути цікаві. Ну так розказуйте...

— Але ж я ще не жив. Я ще тільки збираюсь жити, — промовив врешті Василь.

— Напевно. Але ви, напевно, багато думаєте. Живете, як кажуть, нутром. І про це розкажіть.

— Думаю, панно Насте...

— І знов те сакраменське панно. Викручу вас за вуха...

— Тоді буду постійно паннати.

— Щоб вас крутила за вуха? Ха-ха-ха! Це мені подобається. — Підійшла і взяла його обережно за праве червоне прозоре вухо. Легенько накрутила. Він підняв на неї зніяковілий погляд. Вона хотіла щось зробити. Зробила непомітний рух вперед і миттю пустила вухо, повернулась і відійшла до постелі. Сіла на м’яку, сіру постіль, закусила губу. Дивилась на Василя, в якого від хвилювання німіли м’язи і сохнули уста.

— Ну от... І покрутила вас за вухо, — сказала вона по якійсь павзі. — Вдоволені?

Все відповів поглядом. Вона його зрозуміла, відчула, прийняла. І почувала себе не звичайно легкою, ніби могла справді звести крила і піднестися, мов птах чи мотиль, чи щось крилате.

— Ні, ні, Василю, — казала вона, ніби стрясаючи з себе той дивний стан. — Цікаво про це говорити. У нас товариші. Ми ходимо до школи. Ми ростемо на зрілих людей. Стільки, стільки проблем навкруги... А ми мовчимо.

— Бо не вміємо говорити, — сказав Василь, і голос його запнувся.

— Не вміємо? Чому?

— А тому, що ми були без’язикі. Хто вам має казати? Більшість наших хлопців селяни. А школа також мовчить. Школа наша — це особлива стаття. Не знаю, чи є ще де така школа... Не хочу нікого кривдити... І нашої школи також не хочу. Добре, що й така є. Чомусь її люблю і таку. Але вона не винна, що нас у ній не виховують.

— Хм!.. — муркнула Настя.

— Ми ж усі мужики. Ми ж тільки вийшли в світ. Десять поколінь за нами німих людей.

— Це дуже гарно сказано, Василю! Прошу!

— А мужик говорити не вміє. Я ось поїхав на Різдво додому. Віз мене один дядько. В його голові поволі ворушився мозок. Він хотів щось сказати. Треба було бачити, як він напинався. На пальці ставав... І нічого не вийшло. І всі ми такі мужички. Я і Козенко, і Стасюк, і всі. Ну, візьмім хоч мене. Ви кажете — розкажіть... А хіба я можу щось розказати? Настусю! Скільки я маю клопоту з чужими словами. Ось недавно. Прихода заходить і каже: я зустрів Прохазку. Знаєте Прохазку? Ну, от... Це дуже гордий хлопчисько, чех, багач, купує старі книжки і складає для декорації бібліотеку. І Прихода каже: прийшов до мене і поблажливо поплескав по плечі. Що за фамільярність така? — обурився Прихода, а я зупинився над тим словом. Довго його не розумів. І безліч ось таких дрібниць. Мені ось незабаром вісімнадцять років, а я ще тільки раз їхав потягом з Крем’янця до Озеран. Я ще не бачив великого міста. Я ще не знаю, як виглядає трамвай. Я ще не бачив справжньої фабрики... Моря, гір, степу, вулканів. Навіть не знаю добре електричного світла, бо ніколи ним не доводилось користати. А чи тільки це одне? Чи тільки техніка? Природа? А безліч, безліч інших дрібничок, як поводитися, як користатися хустиною при сервірованому столі. У вас, можливо, це викликає посміх, а нам?

Розуміється. Наші хлоп’ята, принаймні більшість їх, цим голови не сушать. Що ось такий вам Мацюк, що живе зі Стасюком? Або Гриб? А інші... Хіба вони розуміють, що те все для людини важить? Такий Мацюк. Приходжу одного разу до нього. У короткій курточці, штанята в халявах, обличчя в червоних прищах. Він — божа коровка, сидить і довбає. Довбає і довбає. Історію довбає. Слово по слову, мов їсть черешні. Ну, розуміється. Це має бути наш інтеліґент. Він має за нас щось сказати. Він, чого доброго, продовбається до вищої школи. Він і її, можливо, скінчить. А лишиться таким самим Мацюком. Без рівного, розумного слова, без справжньої ходи, без уміння навіть їсти ножем і виделкою. Дістанемо якісь знання. Сирі знання. Мов папуги. А треба інтеліґенції! Аристократії!..

Я не знаю, як вам сказати, щоб не було так по-юначому, але ви мене розумієте. Нам треба піти за кордон. Нам треба пригадати, що ми в Європі. А Європа — це інтеліґенція. І авта, і кав’ярні, і білі тверді комірники, і фраки, і циліндри. Там це не театр. Там це будні. А ми — мужики. Нам ніхто не поможе вилізти з мужика. А самі ми не вміємо. Я пригадую, як Валя Лискевич учив мене підходити “до ручки дами”. Треба, каже, триматися просто. Червоніти — це поганий тон. Не можна відмовлятися від чаю. Цілувати в руку тільки заміжню пані. Це не сміх. Я стояв і дивився, мов баран. Червоніти для мене Господом Богом дано. Просто триматися, коли голова сама хилиться від погляду на даму.

Тут нам мала б допомогти гімназія. Якісь курси чи що... Хоч би той самий Валя Лискевич...

Мединська розсміялась.

— Але ж, Василю. Пощо впадаєте в таку розпуку. Інтеліґентність не тільки в зовнішній формі...

— Розуміється... Я це також знаю. Знаю, Настусю! Знаю, що і Європа — це не самі циліндри. Але все те зовнішнє рекомендує людину. Я знаю, що камінчик у жіночому персні дами знайдено в грудці кременю. Але щоб він набув справжньої вартости — його шліфовано. І так, мабуть, усе.

— Але це, Василю, проти вашої теорії природности!

— То вже, прошу, інша матерія. Ми говорили тоді не про мужиків і інтеліґенцію. Ми говорили про жінок... Інтеліґентних уже, або таких, що носять капелюшки. Інтеліґенція, по-моєму, сама по собі ще складніша, ніж циліндер чи фрак, чи навіть модний капелюшок пані Амалії...

— Василечку! Але я хотіла не про це. Ви зачіпали цікаві питання характеру, культури...

— І це до того стосується. Розуміється. Культура і є все це разом. Плюс своєрідне підсоння людської душі. Душевна насиченість, я б сказав. Величність душі. Вищий, ширший стиль життя. Чому мене приваблює аристократія? Бо там якраз усе те є. Я розумію це слово так, як його промовляю. Більшовики, наприклад, розуміють це хіба по-своєму. Вони, либонь, полізли в другу крайність і там шукають істини буття. В пролетаріяті. Це переходове... Але я неофіт. Мені не гріх і помилитися.

— Багато, мабуть, не помилитесь... Але візьмімо другу тему... Ви пишете що-небудь?

— Хіба про це варто говорити?

— Вам треба, Василю, писати. Роман. Мені здається, вам не вірші писати, а прозу.

— Видаюся вам прозаїчним?

— Василю! І що за жарти? Мовчіть! Розумійте, що кажу. У вас така многогранність думок. І слово також ви маєте. Я вже вам казала. Я не казала вам про вірш. Про слово. Ваше слово важке і до вірша воно не пасує. Ех, уявляю собі... Минуть роки. Василь Шеремета під вусом. Виходить у Львові книга: Василь Шеремета. Роман. “Юнацтво” чи щось таке. А чи згадаєте там і мене?

— Напевно.

— О, чудово. Чим я можу це заслужити?

— Прекрасна леді кохає безрукого й безокого джентльмена, щоб звести його на п’єдестал величности. Вона не думає про те, чи згадає її хоч один романіст. Приносить у жертву гарне тіло і краплю по краплі виціджує п’янючу кров своєї душі, щоб створити з неї напій для тих, що дерзають. Ви можете з мене сміятись. Я перед вами, як кажуть китайці, рогожка для ваших ніг. Одначе... Юначе зухвальство, навіть коли й видається смішним чи порожнім, варте пошани. І я також кажу до того самого.

— Це, Василю, прекрасний монолог! Захоплююсь.

— А де є кров душі?

— Не чуєте її запаху?

— Прекрасна леді!

— Джентльмен! — і вона простягнула руку. Але було це досить далеко. Василь не встав. Джентльмен спасував. Вона відхилилась на постіль. Права рука спустилась і повисла. Тонкі, довгі, білі пальці майже торкались підлоги. Зовсім, як у романі. Тільки його герой сидів непорушно біля столика на стільці і дивився розпачливо на бліду ясність коханої, майже вщерть налиту крикливим поривом краси величної молодості. Боже, Боже! Чи буде він коли переживати більшу, глибшу і мудрішу благодать? Він міг і встати, і підійти, і впасти навколішки, і плазувати чи цілувати, чи навіть перейти у гріх, але йому було тоді вже досить щастя. Він був також налитий вщерть і знав, що тільки встане — переллється через вінця і розіб’є навіки келиха, де зібрано таке величне і п’янюче питво.

— Василечку! Чи ви... хоч трошки кохаєте... мене...

Велика тиша. Мовчать. І тільки тепер зацокав у сусідній кімнатці стінний годинник. Василь, мабуть, навіть не думав. Серед глибокої, напруженої тиші він почав:

Давно люблю тебе без краю... — павза.

Давно, мов ангелу, молюсь... — знов павза.

Та розказать про це боюсь!

Ходжу, молюся і зітхаю,

Як в тиху ніч зітхає бір... — довша павза.

Коли ж скажу тобі: ко-хаааю!

Тоді словам моїм... не вір.

Василь вимовив цю молитву і замовк. Вона лежала далі. Як придався йому цей простий віршик, якого одного разу вичитав в літературно-науковому віснику. Як гарно і просто сказав він все за нього. І вона зрозуміла все. Вона лежала на подушці горілиць; ясний, юний зір спрямувала догори. Слухала кожне слово, не тільки слухом, але й душею. Розуміла, що він не може і навіть не сміє тепер встати зі свого місця; і була йому за це вдячна. Якось по-своєму вдячна, як тільки може бути вдячна юна істота жінки, яка готова на все, але бачить біля ніг своїх заковану в панцир стриманість, що вже переходить межу юначої нерішучості. І в цьому захваті вона відчула, що його слова далеко не порожні звуки кокетливої молодости, а справжні звуглені згустки наболілої пристрасти, вирваної з нетрів первобутности, де ще немає ніяких нечистих, зіпсутих, фальшивих ноток. І від цього вона безмежно, натхненно щаслива.

А надворі тиха, м’яка, темна ніч з простором, заповненим пелюстками яблуневого цвіту, що десь там, у райських висотах за безмежною темнотою, цвітуть, одцвітають і падають до наших ніг.

Пізно, пізно того вечора, коли навіть Євген відірвався від свого преферансу і спав глибоким сном, Василь сидів над своїм щоденником: “Вона мене кохає. Я це вже знаю. Я реву від лютого щастя, мов звірюка. За що стільки нараз?”

ОСТРАКІЗМ

Василь Шеремета стоїть перед дзеркалом і старанно пригладжує своє вихрясте волосся. Йому в вічі дивиться схудле, з легкими рум’янцями, кострубате молоде обличчя. Він дивиться, довго дивиться, обертається вправо і вліво. Нічого. Абсолютно нічого. Зовсім подібний на свою матір. Такі самі уста з широкою верхньою губою. Такі самі, з міцним синім відтінком, сірі очі. І брови, і чоло, і тільки в його присадкуватій, плечистій, міцно збудованій постаті помітне дещо батькове. Сутулуватість плечей, вузлуватий рух рук, тверда, з натиском наперед, хода. І в голосі відчувається щось батькове, особливо коли він відкашлюється. Звук його кашлю зовсім подібний до батькового.

Але в люстро він дивиться не тому. Хоче вловити в собі те, що може бути цікаве. Погляд? Пластика рухів? Вираз обличчя? Але нічого цікавого в собі не знаходить. Бог виразно створив його на те, щоб ціле своє життя він бачив перед собою недосконалість цієї творчости. Він витягається, випинає наперед груди, б’є по них кулаком. Вони ще зовсім молоді, але вони вже міцні і тверді. Він створений для тягарів. Двигати тяжкі речі. Ламати перешкоди. Твердо у щось вдаряти. Здвигати молоти і гатити ними по камінню, кришити його на частини. І коли антрополог буде міряти члени його тіла, він ледве чи зарахує його до якоїсь шляхетної раси. Тулуб його виразно довший від ніг... В загальному — плебей. Міцний, добрий зразок плебея.

Але “вона” все-таки “за щось” його кохає. Вона майже прообраз шляхетної крови зі своїм клясично виточеним носом, з обличчям Венери, з глибокими і синіми очима. Можливо, у тому погляді ціла загадка? У чолі, що заокругло випинається вперед. І раптом у ньому щось прокидається і він сам себе жахається. Він сяє, мов смолоскип, і в той час обличчя набирає краси, і очі випромінюють безодню флюїдів, що діють навкруги, мов проміння сонця. Як приємно бути свідомим цього. Василь уперше зробив таке відкриття. Уперше виразно вдивився в себе свідомим поглядом. І він на очах піднявся знизу догори, розгорнувся направо й наліво. Ні, Василю, не все одно, чи живеш ти, як зелена трава, чи бачиш і чуєш себе у часі, у просторі, чи знаєш ціну самому собі, чи гордий гординею розумного духу. То нічого, що ти поводишся скромно. Поводься так і надалі. То нічого, що ти не завжди досить нахабний. Нахабство — не сила. То нічого, що ти делікатний і в голосі маєш якусь спокійну, зрівноважену ноту. Будь якраз, Василю, таким. Сила твоя в тобі. Твердість, певність і сила. Тільки відкрий усі її виходи, відімкни заржавілі віками замки, здійми з очей полуду предків твоїх. Але не зрадь основного, що маєш ти, що мав і має твій міцний батько і що, напевне, мали багато предків твоїх — бажання вічно бути. Не впасти крізь драбини великого воза життя, не впасти під його страшні колеса і не бути ними розчавленим. Це та заповідь, яку ти набув у спадщину і яку ти маєш у собі. Цього ніколи, ніколи не зрадь!..

І ось він, Василь Шеремета. Вона мене кохає, говорять ясні, сині очі. Вона мене кохає, повторює високе, гладеньке чоло. Вона мене кохає, сміються соковиті уста. Ціла від низу до верху постать промовляє: вона мене кохає. Вона, прекрасна, юна дівчина, з чарівним поглядом. Василь, направду, виростає на очах. Йому вже хочеться подумати, що він є він, що варто жити таким, який він є, без зайвого нарікання на ту чи ту долю.

Він старанно зачісує своє неслухняне вихорясте волосся. Він старанно чистить не зовсім елеґантні чоботи. Він старанно защіпає ґудзики. Він хоче почуватись, мов натягнута тетива — той наш спокійний, м’який Василь. Коли він виходить рано з Євгеном, кожної хвилини може побачити підтвердження своєї певності. Але його натура борониться зловживань. Він іде вперед, навіть тікає, бо чує таку велику силу почуття, що мусить її заперечувати.

І від цього стало йому якось вільніше, просторіше. Він чувся більшим на планеті. Ось він іде до школи. Він вже не тиче себе конче в якийсь кут. Він є там і там, де треба. Зустрічається з Гнатюком.

— Здоров!

— Здоров!

— Що? Вчора хильнули?

— Хильнули. Аж позеленіло!

Труснули руками і далі. Зустрівся на вулиці з Приходою. Він вже не влазить з головою в плечі, і голос його не так запинається: “Коли видаємо другий нумер?”

Вони вже знають, що то за нумер. Це їхній журнал. Добре. Сходяться, приносять матеріял і видають. Просвіта улаштовує лекцію на тему “Кирило-Мефодіївське братство”. Хто візьме цю тему? Василь голоситься. Бере, зносить стоси брошур, читає, пише. Йому ще багато коштує прочитати це перед публікою. Він хвилюється, язик заплутується, голос зривається, проте поважне завдання виконано. Ще минулого року він нізащо не ризикнув би на таке. У кооперативі роблять виклад про “Сонячні клярнети” Тичини. Це щось нове, щось незрозуміле, якийсь футуризм. Василь там, сидить серед маси, натягає шию, слухає... Він, можливо, перший розуміє, що і до чого. Відбуваються загальні збори Просвіти. Василя чомусь пропонують у секретарі. Він ще навіть не є справжній член, але його пропонують і він погоджується. Він сидить на сцені поруч з поважними громадянами. І тут його зраджує не раз язик, і тут він пітніє, мов миша у пастці, але все-таки він дивиться на масу голів згори. Шпачук у той час вже шаленіє між членами Просвіти, шаленіє, мов буря, заклинає їх усіма знаними закляттями своєї релігії. Він конче хоче потягнути їх за собою, скинути ненависну управу, вибрати для нього приємну, свою, справді працездатну. Він шарпається, мов очманілий. Його викидають, він пручається, він погрожує п’ястуками... А Василь в той саме час сидить у президії і щиро дивується: чого, властиво, хоче Шпачук. Чим Кравчук, за якого розпинається Шпачук, більш пролетарський, ніж дотеперішній діловий секретар Крук. І той, і тамтой з одного гнізда, з одного тіста, з одної плоті і з одної крови. Тільки що Крук більший на зріст і на розум. Оце і все. Василь дивиться і спокійно посміхається. Він ще не збагнув і не усвідомив, що й тут точиться боротьба, але вона здається йому дурною. “Вам потрібний спокій, розвага і шукання виходу з положення, а нам боротьба і смерть!” — сказав Шпачук після того, як Василь висловив свої думки. Це дуже героїчно, подумав Василь, але нащо смерть? Нащо смерть? Смерть не мине і так нікого. Немає чого боятися. А боротьба, то це гарно, але хіба можна боротися з муром, себто бити в нього головою з наміром розбити? — Це міщанські міркування, — казав Шпачук. І він мав рацію, бо що розуміє Василь у таких справах. У справах природи, психіки, духовного наставлення.

Зустрічі з товаришами. Це переважно вечори при лямпі у Приходи. Шеремета, Прихода, Козенко. Тріюмвірат. Мозок гімназії. Найвищий ареопаг. Лямпа горить, по кутах залягає морок, тіні трьох чітко вимальовуються по стінах. Голоси пристрасно гомонять. То той, то другий, а між ними все частіше й частіше чути голос Василя. Прихода не завжди тепер говорить до Козенка. Василь з ролі слухача переходить на роль проповідника життьових засад. Козенко все ще шарпається між двома мішками вівса, мов той нерішучий осел. Раз він тут, раз там. Раз він з Приходою і Шереметою, раз зі Шпачуком. Ну, хай би так і було, дідько його бери. Але у нього роздвоєна думка. Він розбивається морально. Василь одного разу йому сказав: “Ти, Козенку, мов блоха на припоні. То сюди, то туди. Вибери вже щось, до дідька ясного!”

З цього приводу між Василем і Козенком відбулася довша розмова. Це сталося десь перед масницею. Василь вертався з Козенком від Приходи. Дійшли до вулиці Костельної.

— Чи не провів би мене далі? — каже Козенко.

Василь не має до нього великих сентиментів. У ньому все ще тліє іскра образи за все, що він дістав від Козенка. Кпини, глузування, прикрощі. Справа зі щоденником... Але сьогодні Василь чується на голову вищим від тих дріб’язків. Більше того: йому хочеться цілком свідомо переступити ті справи. Хай собі Козенко думає, як думає, але Василь не буде занечищувати своє серце і свою душу іржою дріб’язкових згадок про чиюсь слабість. Хай собі думає, що він дурний чи слабий, чи недотепа. Василь пробиває і ламає фальшиву гординю, робить крок вперед. Без єдиного слова проводить далі Козенка, мовби нічого між ними не було. Доходять до повороту Зеленої вулиці. Ось колодязь з великим колесом. Василь не зупиняється. Йдуть далі, доходять до похилої фіртки, входять до хати. Козенкові не віриться, що це Василь. Він так старанно обходив його мешкання. Увійшли до кімнати. Темнота і міцні запахи кожухів. Повітря стиснуте, тяжке. Козенко світить свою лойову свічку. — “І в мої чудові твори лойову вгорнули свічку”, — цитує при тому Самійленка. Василь каже:

— Ти, Козенку, в моїй уяві будеш вічно зв’язаний з лойовою свічкою. Чому не заведеш лямпи?

— До лямпи не маю звички.

— При лямпі легше шукати мудрість. І Діоген мав лямпу.

— Вибач, Діоген мав ліхтарню. У нас, українців, твориться традиція свічки. От наприклад: “І остання догоряє в нього свічка лойова”. Це наш студент в Петербурзі. А бачив ти такий портрет Шевченка? Сидить Шевченко ще не лисий, у кучерях і тримає свічку. У мене свічка виконує ролю ока, яке після кожного заходу сонця дає мені спроможність дивитися і бачити. Бачити не тільки ось цю безподібність, — і він показав на кімнату. — Тут повно всього, тільки не потрібного. Але й бачити речі інші. Я тут розтопив безліч свічок. Вечір і свічка, вечір і свічка! Полічи за два роки. Тут я досить прочитав. І знаєш про що читаю зараз?

— Мабуть, оце, — сказав Василь, оглядаючи книжку, що лежить на брудній цераті. — “Отрєчєніє Савінкова”.

— От був типок, — говорить Козенко.

— Мейд ін Москау. Ні?

— Просто з “Бєсів” Достоєвського.

— Знаєш його “Конь чорний” чи “Конь блєдний”, як то там?

— “Конь вороной”.

— Прекрасна штучка в розумінню декадентства.

— Яка екзальтація почувань.

— Істерика іноді має ріжні вигляди. Психіатри ще не все тут відкрили.

— Так. Це були люди, яким потрібні великі потрясення.

— Коли б це тільки “були”. А зараз їх немає?

— Без них історія була б все одно, що виклади Річицького.

— В загальному так. Але я говорю зокрема. Що дало це, скажемо, самому Савінкові?

— Приємність бути повішеним в революційній тюрмі.

— Добав: з колючим дротом на шиї. Замість тернового вінка на чолі. “Грустно і скучно”, сказав би Нікітін.

— Не Нікітін, а Лєрмонтов.

— Не все одно хто — Лєрмонтов, Надсон.

— Так, — сказав Козенко. Він заложив руки в кишені і ходить по кімнаті. Як бракує йому ще гострої борідки. Це був би Троцький.

— “Так”, — повторив він ще раз. — Ціле життя робити революцію і від неї задушитись... Паршива роля.

— Хто робить чад, не може сподіватися, що з нього вийде одеколон.

— То ти проти революції? — твердо сказав Козенко і підступив до Василя. У нього погляд, мов у тхора.

— Революцію робив не тільки Савінков. Робив Троцький, робив Ленін.

— Яка ж тут ріжниця?

— По-мойому — разюча. Один робив її для неї самої. З жиру, як кажуть росіяни. З глупоти, сказав би я. Інші мають виразну мету. Це і є ріжниця.

— Ціль Савінкова і ціль Леніна була та сама — революція.

— Революція. Розуміється... Але сам ти бачиш, що Савінкова вже немає. Він повісився. Його повісили. Його викинули до помийної ями. А Ленін на царському троні. Значить, не те саме.

Козенко на хвильку задумався. Василь продовжував:

— Це є якраз до того, про що ми згадали у Приходи.

Козенко підняв голову. Троцький. Викапаний. Доробіть йому

тільки борідку. Він гостро глянув на Шеремету. Говори, мовляв. Як би тобі спокійніше сказати? Пруться бути одного разу викинутими до помийної ями. Хтось, десь робить своє діло. Хтось, десь плянує. Комусь потрібно те чи те. Можливо, це визволення... пролетаріяту... Робочого народу. А може, то щось інше в тому. Але що це може обходити нас?

— Нас? — гостро сказав Козенко.

— Нас.

— А ми з тобою — що? Не трудовий народ? Буржуйські синки, яких десятинки...

— Революція вже перейшла цей перший ступінь. Не про буржуазію тут мова.

— Психологічна буржуазія жива ще далі.

— Крім поняття буржуазії, у нас ще є й інші справи.

— Хочеш сказати: жовто-блакитні?

— Ні. Наші. Мої, твої, Шпачукові. Справи нашого Я. Нашої крови, предків. Бути чи не бути. Нашої чести. Нарешті нашого горла, черева, як хочеш розуміти матеріяльно. Кажу тобі: не є ті справи наші або Ленінові.

— Чому?

— Чому? Не розумієш ще чому? З наказу Леніна пішли до помийної ями не тільки Савінков. Цілі лєґіони. Таких, як я, як ти, як Шпачук. Борців за революцію, за пролетаріат, за визволення трудящих. Це всі були такі. Всі вони співали так само Інтернаціонал. Всі вони хилили голови перед Марксом. Всі до одного. Били себе в груди, що вони і тільки вони. А Петлюра? Не був соціял-демократ? А Винниченко? Не віддав їм все, що мав? А Грушевський? Не є ще й зараз правовірний борець за визволення? А всі оті, що зараз з ними не за страх, а за сумління стоять у їхніх рядах, у чека, по урядах, у Кремлі... Для яких немає батьківщини, бо “вони пролетаріат”, бо вони за всесвітні ідеали, за визволення геть усіх аж до останнього людожера на Гвінеї. Бо вони не визнають ніяких жовто-блакитних, ніяких Україн, ніяких рідних мов, ніяких куркульських батьківщин. Безліч, безліч таких, як наш Шпачук, що рветься, мов баський кінь, зі шкури, щоб тільки вирвати нас всіх з того “міщанського”, на його думку, розуміння справи і запровадити нас всіх під стяги Леніна.

А що про нас думає Ленін? Щоб нам скрутити шию! Оце і все. Для нього ми лише курчатка, яким треба скрутити шию, підсмажити і обгризти кісточки. Бо ми йому не потрібні. Бо ми не роджені для нього. Бо йому потрібна велика Росія. Розуміється, не царська. Він сам є цар. Лиш не верхів, а низів. То був цар у горностаєвих тогах, а цей у пролетарському піджачку.

— Ти страшенно скреслюєш дійсність, -— промовив нарешті Козенко. — Навмисне дивишся через криве дзеркало. Не хочеш розуміти того, що є. А коли говориш про нас, то що ж ти думаєш? Росія отак візьме й відмовиться від нас. Мовляв, бери собі, пане Петлюро, ту Україну і роби з нею, що хоч. Що ж ти думаєш, що хто б не сидів у Кремлі, чорт чи Люципер, не однаково він буде за єдність імперії? І коли ми будемо шарпатись, то щось поможемо справі? Буде тільки шарпанина. По наших землях будуть тільки проходити Муравйови, Котовські і тільки всього.

— Так що ж по-твоєму?

— У кожному разі не Крути.

— Так піднести руки?

— Чого піднести руки? Шукати способів. Обійти пряму небезпеку.

— Отже, обдурити? І одночасно робити чужу роботу. Та знаєш ти, голубе, що значить те, що ти кажеш? Ти думаєш, що ворог цього не враховує?

— Знайти спільну точку інтересів. Урівноважити відносини. Виключити взаємне поборювання. Вести чесно і правдиво наш спільний корабель.

— Це вже Шевченко дуже гарно окреслив:

“Бо ліпше одурить

себе таки, себе самого,

ніж з ворогом по правді жить і

всує нарікать на Бога”.

— А що ж тоді по-твоєму? Боротьба Москви й Києва? Там всесвітні ідеали, тут куркульська республіка? Повстання? З рожнем на сонце? Чекати інтервенції? Що? Що? Василю, що? Дай ясну відповідь. То ж Росія нас не зрічеться! Це ясно. Самі ми проти Росії нічого не вдіємо. Це ясно. Росія нас не з’їсть! Це ясно. Ми не перестанемо бути українцями. І це ясно. І де розв’язка? До зарази ясної!..

— Рости з нутра! — сказав спокійно Василь.

— Це як, по-твоєму? З живота, з печінки? — саркастично промовив Козенко і блиснув гнідими очима.

— Прекрасно ти мене розумієш. Рости культурно. Чекай. Розумію, що ти думаєш. Не лякайся цього слова. Культура — це не тільки папір. Культура — також вища форма людини. Більша, дужча, монументальніша. Що є ми? Тут, над Дніпром, в Галичині? Що є ми? Питаю, Козенку: що є ми, що можна нами отак коверзувати, кидати сюди-туди, висилати, стригти, мов баранів, водити за ніс, куди кому заманеться. Усамостійнитись, — ричав Василь. — Усамостійнитись! Це те, що нам треба. Вирости. Усамостійнитись передовсім перед нами самими. Бути незалежними в поглядах! — Василь почав вирікати істини одну за одною, ніби вони у нього розложені по всіх кишенях. Він уже все знає, що нам треба. Йому це ясно. Ось тільки неясно Козенкові.

Але Козенкові також все ясно. Він також уже все знає. Він несподівано вирікає таке:

— Ти кажеш: вирости! Як вирости? Тож нас підстригають. У нас тільки хтось підросте, одразу його — чик і немає. Це вічний остракізм! — викрикнув він з усієї сили, ніби Василь його не міг почути. Які вони обидва поважні, як світяться їхні очі. У цій півтьмі вони почувають себе мало не справжніми вершителями світових дій. Вони довго, мов два змагуни, пручаються серед кімнати. Ні той, ні другий не має бажання піддатися. Тупцяють, розмахують руками, стрясають волоссям, підступають один до одного, то знов відступають.

— То ти цього не розумієш! — по півгодині кричить Козенко, весь червоний. — Ти ще прочитай Крапоткіна. Там на сторінці...

— Що мені твій Крапоткін! Такий саме руїнник, як і всі інші йому подібні! — з серцем відповідає Василь.

Зриваються вже за Крапоткіна. Один намагається його підняти, другий затоптати. Василь більше схиляється до власного почування, до свого розуму, до своїх потреб. Козенко б’є на літературу. Василь знов і знов цитує Шевченка: “Коли б ми вчились так, як треба, то й мудрість би була своя”. Козенко не може сперечатися з самим Шевченком, але він знаходить інші виходи. Своїм розумом завжди жити не можна. Треба його і у інших часом позичити. Тоді Василь робить позу професора, розставляє ноги і, показуючи перстом на передню стіну, кричить:

— В такому разі не будемо позичати розуму в Крапоткінів. Там для нас школа! — Він навіть не є певний, чи це західня стіна, але має на увазі захід.

Обмірковують безліч комбінацій, можливостей, метод, як, де і в чому “наше спасіння”. Час тікає, і десь вже перед дванадцятою за стіною чути рейвах і гупання в стіну. Козенко знає, що це таке. Голос його стихає, і так само стихає голос Василя. Але це не значить, що вони до чогось договорили чи скінчили. Вони розігнались і кожний хоче досягнути мети. Але вони вже розмовляють спокійніше. Вони перебрали всіх Крапоткінів, всіх Герценів. Вони вже безліч разів згадали Леніна. Не забули Писарева чи Добролюбова. Згадували не раз Драгоманова, зверталися до Грушевського... Просковзнуло також ім’я Донцова. Василь цитував пів-Шевченка. Впало кілька важливих пророцтв. Козенко не оминув пригадати, що все одно, а більшовики підуть на Європу, зметуть старий лад. Вони, мовляв, у потенції, а інші тільки в слабій обороні. Василь знов кинув дуже переконано, що це нас не врятує. Служи їм, мовляв, не служи, а дяка та сама — Сибір. І після того всього обидва приходять до одного: їм конче треба йти на захід. У даному разі Прага. Там їх чекає все. Ось вони скінчать, пошиють добрі, сірі модні європейські вбрання, до задньої кишені по револьверу і гайда через Карпати. Границі їх ні до чого не зобов’язують. Вони тих границь там не клали і не їм їх респектувати. Як воно все легко, гарно, просто. Але Василь має одну журу. Він ще не був у Києві, він ще не бачив Дніпра, він ще не був на могилі Шевченковій. Без цього не можна йти на захід. Найперше “святим горам Києвським” поклонюсь. Найперше віддам шану тому, хто похований на могилі, де “реве ревучий”... А тоді вже можна йти слідами Сковороди на Рим, на Париж, через океани, туди, де є або б’ють джерела справжньої європейської культури. Але як це зробити? Просто. Піти і край. Піти туди, піти назад, прогулятися і вернутися. Нащо мають вони молодість?

Пізно, пізно розходяться. Козенко ще проводить Василя. До самого колодязя вони розв’язують якусь проблему, а біля колодязя у темноті, бо ліхтарі вже згашено, міцно потискають один одному руки і обіцяють іншим разом продовжувати почату розмову.

Василь йде додому майже п’яний. Такий він розбурханий, що не може втихомиритись. Як все-таки добре, що вони так поговорили. Вони знайшли багато такого, чого зазвичай кожний самостійно знайти не міг би. Кожний піддав якусь думку, другий її підхопив, з’явилась третя, та породила четверту, і думка по думці дала суму конкретних поглядів на речі. Ось, наприклад, один тільки раз між ними впало слово “остракізм”, але воно вбилось їм у тямку. Василь його сприйняв і зрозумів.

Куди не піде — понесе і його з собою. Перед ним, мов на екрані, мигає образ історії. Бачить “народ” — самітній і залишений... І стоїть він німий, мов пень, вгрузлий глибоко у твердь земну. І рветься молодий Василь, щоб стати на пень, щоб злитись і прорости та возвеличитись до ясних, білих хмар, до синяви небес, до Божих брам...

НАПРОВЕСНІ

Приємно мати вісімнадцять років. Приємно чутися повним. Кожна кістка на свому місці і кожний м’яз не працює, а бавиться.

Як це жорстоко і несправедливо. Де сидять мозки учителів. Скільки разів доводилося, що Бога нема, але дорослі вірять у нього. Вірять, будують храми, кадять і співають пісні. Радять вам обережність... Кому і на що вона? Зробити великий вчинок, просто йти, плюнути з презирством на небуття і вмерти. Вчинки героїв творять історію.

Реформації, визволення, нерівності... Минають віки, і все дорослі рядять світом — тупі, без відваги і розуміння суті речей. З неба сміється велике життя, а земля лишається землею...

Вісімнадцять років. По плянеті в той час ходить янгол. Він ходить до школи і дістає одиниці. Він також танцює на балях, і молитись до нього, безкрилого і чарівного, найбільше щастя.

Приходять великопісні дні. Один з них несподівано порушив звичайний порядок в природі. Якось того дня інакше зійшло сонце... Воно вийшло з-за Туніцьких садів, як звичайно, але промінь, що прорвався через серпанкову з квітами занавіску вікна до кімнати, упертіше та яскравіше освітлює ріжок комоду із статуеткою Толстого. Занавіска, ніби ткана із срібних ниток. Дзеркало сяє розливно і яскраво. М’якість на мідній лямпі, на поручнях стільців та кожній, кожній дрібниці...

На стріхах лежить сніг, але цього самого дня біля карнизів з’явилась перша темна плямка. В полудень з ринви крапнуло кілька крапель, до вечора вони створили цікавий льодовий зуб. Гора Бона одразу відкрила своє сіре кам’яне обличчя. Сонце впирається просто під її руїни і старанно виганяє рештки снігу. Кожна хмарина сьогодні виразно нова, мов з доброї чистої вати.

Триває пару тижнів, поки ця містерія прийме виразні форми. Ринви розмерзлися. Зо стріх більше не крапає, льодові зуби попадали, розбилися, а малий Сергійчик зовсім потовк їх своїми чобітками. З хідників згорнено сніг, і вони вже сухі. Тільки брук ще встелений брудними від кінського гною крижинами. їх розбивають ломами і складають на купи. Місцями стоять калюжі жовтавої, мов кава, води і дядьки, що приїжджають до міста і сидять на санях, спустивши набік ноги, мусять високо підіймати свої постоли, щоб часом їх не скупати. У деяких будинках вийнято подвійні рами, і вітер похитує мінливо блискучі розкриті вікна. У кімнаті просторніше, свіжіше... Шум вулиці може свобідно ґрасувати там, куди йому цілу зиму не було доступу.

Чисельні горобці з Гуляницького саду справляють шумне весілля. Ось один надутий, ніби урядовець староства чи білокриницький війт, вибрав собі дуже незручне місце на підмурівці залізної огорожі і цвіріньчить-цвіріньчить. Він сердито тупає дрібними лапками, різко крутиться, гостро їжить пір’я, зненацька зривається і летить, мов п’яний, щоб за хвилину вернутись на те саме невигідне місце. А від усього твориться шум — весняний шум.

Ціле місто, ніби той горобець, шумить та крутиться. Воно розгортається. Вітер бавиться з занавісками вікон, дівочими спідничками, кусниками порваних плякатів. Вітрини крамниць блищать у буревійних промінях, що обертають перли та діяманти на жовтому оксамиті в небесні скарби, гідні окраси весни.

У школі повно весняного руху. Хтось підмалював Пілсудському вуса. Вони були опущені вниз, мов у Ніцше, але наповнений весняними поривами ентузіяст мілітаризму надав їм подобу кайзера Вільгельма Другого. На п’ятій лекції релігії сонце вдирається саме до шостої кляси. За столом сидить о. Ніколай, перед столом стоїть Білоус. Обидва мають свої особливості. О. Ніколай, як тільки перестануть його “питати”, одразу куняє. Білоус, як тільки його викличуть “відповідати”, потіє. Той і другий пописуються. Білоус, обливаючись потом, оповідає, як у війні Константина

Великого з сарацинами на небі з’явився хрест з написом: “Сим побідиті”. Сонце лягло на лисину о. Ніколая.

Він довго і хоробро змагався, але тягар завеликий. Голова о. Ніколая починає хитатись, потім все нижче і нижче опускається на груди. Протоієрейський його хрест зникає під шпакуватою бородою. В цей саме час з його носа виривається своєрідний посвист, що нагадує бойовий клич чи вислів захоплення. Білоус кінчає, але о. Ніколай не виявляє ознак пробудження. — Далі! Далі! — передають йому з лавиць. І Білоус старанно, поважно вдруге оповідає, як Константинові Великому на полі брані з невірними сарацинами з’являється на небі знамення хреста. О. Ніколай вже свистить обома ніздрями, вуса його моргають, борода ворушиться. Видається, що він щось смакує...

І тоді переймає на себе ініціативу Валя Лискевич. Він, мов кіт, нечуйно пробирається до заднього вікна, відчиняє його і стрибає надвір. Всім це видається нечувано дотепним. Зривається Гриб, Білоус... Починається похід до вікон, стрибки, придушений сміх. По короткому часі у клясі сидить тільки на першій лавиці двоє дівчат, а перед столом стоїть Білоус. Стає зовсім тихо. О. Ніколай користає з нагоди спокою, аж поки не брязкає знадвору розбитий дзвінок.

О. Ніколай раптом прокидається. Перед ним Білоус. Голосно і виразно п’ятий раз оповідає він про знамення на небі, але о. Ніколай невдоволений. Він дивиться на клясу, не бачить нікого, голосно фиркає, сердито бере журнал і виходить до директорської...

Варвара Сергіївна робила слідство. Білоус повільно і поважно розповів. Варвара Сергіївна насуплена. Але Білоус мав необережність згадати, як то було, коли о. Ніколай моргав вусом. Варвара Сергіївна не втрималась, і її усмішка зіпсула цілу справу. Сміялись всі. Білоус після виборів прославився вдруге. На перерві його підхопили на руки і кілька разів підкинули під стелю. Герой дня спокійно подякував і заявив, що він готовий пролити ще не одне відро поту, якщо матиме нагоду до наших цвілих шкільних мурів внести шматок радости.

У клясах затхло і тісно. Не можна розсунути стін і не можна вигнати запах гниття. Але поза стінами досить простору й свіжости. З півдня повіває вітер, приносить запах соснини, ворушить верхи каштанів. З гір приходять дівчатка в коротких спідничках і приносять перші білі і сині проліски. На Широкій вулиці їх продають, і Варвара Сергіївна вже має приколотий до костюма букетик.

Вона також перша змінює зимове убрання. Жвава, легка, на високих закаблучках. Як личить їй весна і як легко їй тепер жити! Вона з весною справжні приятелі. Її чоловік — пан директор — змінився мало, хоча його темно-синє вбрання виразно посвіжішало. Жваво, плавно, бавлячись, він викладає про київські билини — Ілля Муромець, Альоша Попович, Мікула Селянинович...

Семен Іванович... Той скинув своє чорне з засмальцьованим оксамитовим коміром пальто та змінив його ще більш засмальцьованим зім’ятим плащиком. Це той скромний дарунок весні, щоб ніхто не подумав, що він зустрічає цю подію останнім. Він часто ходить на великопісну вечірню, і на сторінках “Хвилі” саме в цей час з’явився віршик, що так кінчався:

Йду до церкви... Б’ють поклони...

Чорно-срібні ризи сяють.

Я схиляюсь...

О! Яка чудова ніжка

В теї, що стоїть он далі!

Тсс! “Да ісправиться” співають...

Людські секрети іноді бувають виправдані і мають свою назву. Настя Мединська з цього приводу сказала Шереметі:

— Семен Іванович вміє відчути настрій...

— Але прошу це не називати іменем, — відповів Василь.

— Ні. Про що ви собі думаєте... Це куди приємніше, коли то огорнуте ватою... Однак, Василю, ви і самі помічаєте, як страшно тяжко тримати лінію і відчути справжню міру... Особливо, коли ми такі молоді...

— Ну... Про “ісправиться молитва моя”... Я маю на увазі цю річ...

Василь ще більше почервонів. Він тільки раз пройшовся з Настею по Широкій і то випадково. А взагалі він любить бути в натовпі... У неділю рано, коли з соборної дзвіниці бамкає великий дзвін, коли юрби панночок, ще старого царського крою, з перкально-ніжними личками, у крисатих газових капелюхах ходять під руку сюди і туди... Зустрічаються, міняються поглядами, інколи червоніють і, посміхнувшись, шепочуться... Все то тутешнє і рідне... Юні свої дівчата, білі і свіжі... Нога в ногу у світлі сонця та звуках великого басистого дзвону...

А ось в соборі... Струнке, чарівне вібруюче хвилювання звуків соборного хору. Воно, мов стихія, мов гімн землі. У вікна навскоси б’є соняшний промінь. З кадильниці диякона здіймається синій дим й “Гооосподу помооолимся!”, а перед почорнілими ликами святих горять воскові свічі.

Приємно бути серед тих, що з довір’ям в добре, вічне, позбавлені скепсису в Силу сил, що тримає світ, приносять з собою до храму високо піднесені серця... Скільки молодих, ясних і чистих в думках поколінь відвідало ці місця, де кожний камінь тесаний дотиками їхніх ніг, де кожна річ співає “алілуя”, де чорні, вогкі стіни просяклі покликом до вічного.

Таке ось життя. Василь захлинається під його напливом... Небо високе й широке, прекрасні люди, чарівний час! Бути тут і там, чути, бачити й пізнавати... Нічого іншого не можна собі бажати...

І Василь направду дивується, чому не такий саме Шпачук. Адже він також молодий. Чого він завжди невдоволений, насуплений, злий?

Цікаве питання. Воно вимагає думки. Василь інколи думає. Може, так і треба. Вдоволення недобра риса. Хіба все в світі добре? Василь думає і сам собі відповідає: “Ні. Не все добре, але життя добре. Саме життя, природа... Це є те добре, і Шпачук того, напевно, не розуміє. Чогось не розумію я, і чогось не розуміє Шпачук. Ми обидва неповні”.

Василь йде до Шпачука і питає його:

— Чому тобі не подобається Варвара Сергіївна?

Той недовго думає. Відповідь у нього готова:

— Бо вона буржуйка...

— Як то буржуйка? — не розуміє Василь. Ні, Василь його розуміє. Шпачук не потребує відповідати. Буржуйка, бо добре одягнена. Буржуйка, бо чиста. Бо у неї порядок, бо у неї ляковані нігті. Усе це робить з неї буржуйку. І тому вона не подобається Шпачукові... І проти цього він робить революцію...

Василеві навпаки: вона йому саме тому і подобається, і він хотів би, щоб усі жінки були такі... Чому не мають бути такими?

— Прокопе! Чому більшовики на керівні місця ставлять найгірших людей? — спокушає Василь Прокопа.

Прокіп не зовсім розуміє цей Василів підступ.

— Не найгірших — найбідніших, — каже він.

— “Кто бил нічем?” Так?

— Так. Понижених, гноблених, бідних...

— Бідних, — повторює Василь. — Ти хочеш бути бідним?

— Я? Я над цим не думаю... Зрештою, ні... Ми хочемо бути багаті... Всі...

— Тоді ви будете буржуї... Хто ж буде більшовиками?

— Глупота! — каже Прокіп. — Ти мене прекрасно розумієш... Ми хочемо вирівняти. Розумієш? Вирівняти. Щоб не було бідних і не було багатих... Розумієш?

— Щоб були тільки середні... Розумію. Щоб не було ані розумних, ані дурних, ані великих, ані малих, ані гарних, ані поганих, ані добрих, ані недобрих...

Шпачук швидко блідне. Він завжди блідне, коли сердиться.

— Але чого ти сердишся? — питає Василь.

— Бо ти цих справ не розумієш...

— То ти мені поясни... Але чого сердитись...

— Жодних пояснень! Жодних дискусій! Не можна людей переконувати, треба робити!..

— А як я маю сумніви? А як я не вірю...

— Лишайся зі своїми сумнівами. Диктатура пролетаріату з твоїми сумнівами не буде рахуватись...

— “Під стєнку”?

— А хоч би й так...

Після такої розмови стає ясніше. Василь знає, що це “такі люди”... Вони такими родились. Ленін не був пролетар, а був “таким”... Шпачук також не пролетар, або принаймні не пролетарського роду... Він “такий”. Це ті, що хочуть “перебудувати світ”. І вони вірять в себе. Вони вже переконані. В розмові з Козенком Василь висловлюється:

— Більшовизм і марксизм — ріжні речі, але вони поженилися. Вийшов ідеальний бастард — ленінізм...

Козенко не зовсім “такий”. Він уже філософ. Він уміє захоплюватись і “розхоплюватись”. Весна впливає на нього “розхо-плююче”.

— Я дивлюсь на ці речі своїми очима... — каже він і пильно дивиться на Василя.

— І мудро робиш, як каже Гнатюк... Не знаю тільки, які твої очі...

— Мої очі — твої очі, наші очі... Очі всіх.

Василь напружує всі сили, щоб уявити своє вірую. Чого, власне, “він сам” хоче? Думає, слухає, міркує і приходить до висновку: Ні! Він нічого не має проти “буржуїв”. Тон, порядок, чистий комірчик, блискуча мова... їхати першою клясою, в зубах цигара... Це якраз те... Василь бачить себе саме таким... До дідька з пролетарською диктатурою. Революція? Все розбити “до основа-нія”? Пощо? Василь направду нічого не хоче розбивати. Хай буде!.. Диктатура пролетаріату — працюючого народу, низів? Яка диктатура? Для кого? Недаремно каже йому Шпачук:

— Ти цього не второпаєш!

— То вчи мене! Якого чорта! — вибухає Василь.

Шпачук тоді блідне ще більше і непевним голосом повторює завчене:

— Для цього треба знати закони боротьби клясів...

— Що таке кляси? — перебиває Василь.

— Кляси — це суспільні групи, що мають свої інтереси!.. Промисловці, капіталісти, робітники, селяни!..

— А як у нас нема клясів, — знов перебиває Василь.

— Як нема?

— Та так нема... Де ти їх бачиш. Ми маємо дві категорії людей

— трохи освічені і неосвічені зовсім... — говорить Василь.

Шпачук намагається пояснити, що не тільки ми... Ми тільки незначний складник цілості...

— Якої? — кидає своє Василь.

— Якої, якої! — блідне Шпачук. — Людства! Цілого людства! Всіх людей. Капітал є міжнародний. Він визискує робітників. Робітництво мусить організувати оборону.

— Це прекрасно звучить... Чудесно. І ти хоч, щоб я, Василь Шеремета, син батька, який чортовими потами добився до хліба, раптом відцурався всього тільки тому, що десь у світі, невідомо де

— у Англії чи Америці — існують міліонери, які визискують пролетарів...

— Не те! — перебиває його Шпачук...

— Ну так що?

— Чого нам йти до Англії... У нас в Україні...

— У нас нема капіталістів...

— Капіталістів нема, бо ми їх вигнали. Тепер ми будуємо владу пролетарів...

— У нас нема пролетарів...

— Робітників, селян... Новий устрій. Знизу... Щоб управляли не багатії, а бідні...

— Знов ті бідні, — перебиває Василь. — На чорта нам ті бідні... При соціалізмі ніяких бідних не має бути.

Не те, не те... Вони обидва знають, що не те. Василь знає особливо. Він просто не може зрозуміти, чому, а нащо? Він не бачить ні капіталістів, ні пролетарів. Для нього є тільки бідні, які можуть бути багатими, багатії, які можуть бути бідними. Є розумні, є нерозумні. Є такі, є сякі... Природа не знає ніде, ні в чому рівности, а все разом добре. Василь по суті вдоволений і не почуває гніву.

— Я тобі скажу, — каже він одного разу Шпачукові. — Щоб перейнятись твоїми думками, треба бути дуже злим...

І ще одної речі Василь не зовсім ясно розуміє, хоча боїться в цьому признатися. Вибрали людей до польського сойму. Добре. Потім поляки почали послів заарештовувати. Василь цікавиться за них. Він читає промови, видрукувані в газетах. Велику частину тих промов конфісковано. В газеті лишаються білі плями. Але з того, що в газеті є, видно, що посли говорять дуже гостро. Всі вдоволені. Навіть Шпачук... Хлопці бігають з газетами і залюбки собі їх читають... — Так! Так їм і треба...

Василь також це саме робить, але не зовсім щиро. Він соромиться своєї байдужости, але думає: “Ну, й нащо вони так говорять?” — питає він себе потайки. Але голос протиріччя одразу йому відповідає: “Як нащо?” Нас гноблять... Треба боротись... Але якби вони трохи не так про це казали? Але як? Ну як? Кажи, кажи!.. Василь собі признається: іншою мовою. Є така мова і її треба знати.

Це все ті “прокляті” питання, їх треба знати. Хлопці ходять попід каштанами і, замість учити кон’юґації, морочать голову... Вперто морочать і кожний по-своєму. Василь каже Козенкові:

— Ти тільки збагни! Бились наші мудрі люди за свободу. За свободу! За необмежену свободу людини... Бились і вмирали. І ти мені сьогодні кажеш, що свобода “поняття релятивне”... Диктатура пролетаріяту... Че-Ка... Га?

— Все то до старого заліза! Міщанські ідеали. Для вас важливі шукання виходу з положення, для нас боротьба і смерть... — каже філософ Козенко.

Козенко не завжди виключно так думає. Ось одного дня він прибігає до Василя і захоплено оповідає:

— Знаєш? Масляка поляки вислали, і він виїхав до Праги. Є вже лист. Пише: мені тут прекрасно. Тут свобода, цілковита свобода. Була якась маніфестація, йшло п’ять партій. Праві, ліві, скрайні й нескрайні... Поліція тільки стояла і пильнувала порядку... От коли б таке у нас! — захоплено каже Козенко. Але згодом той саме Козенко приходить до висновку:

— Ну, що ж... Чехи — міщанська нація...

І знов того самого вечора вони обидва довго і вперто кували пляни, як би і їм перебратися через Карпати до Праги. Все-таки там свобода. Там є український університет, а у Львові такого немає... І не буде. На світі багато речей, і їх треба розуміти. Особливо тепер, зараз, по війні, по революції, коли живе Ленін, Петлюра, Пілсудський, коли зробили Версаль, коли поділили, розділили, коли одні “виграли”, інші “програли”, коли одні “перемогли”, інші “переможені”. Василь Шеремета — українець. Він переможений. Нема України. Він — “русін”. Отам далі, за Шумськом, границя. Арештовують послів. За кордоном роблять комунізм. Гімназія “не має права”. В Галичині арештовують.

Пробі! Це забагато на одну юначу голову.

А життя йде своєю чергою. Козенко написав до останнього числа “Хвилі” свої міркування на тему “життя”. То нічого, що він вештається зі Шпачуком. Він все-таки погодився написати і помістити свій мудрий трактат про життя. “Хвиля” вийшла, її читають, це вже третє число... Як-не-як, а третє, у той час, як Шпачук зі своїми “орлами” не видав ані одного. Василь уважає це за свої досягнення.

Хлопці сповнені оптимізмом. Так думає Козенко, так думають всі. То нічого, що вони в такому ось стані. То нічого. Виростуть. Всі виростуть. Підуть у світ. Будуть горіти, творити, будувати... Буде!

Вечір напередодні розпуску на Великдень. Василь йде попід мурами ліцею. Небо густе, синє. Хочеться бозна-чого в такий час. Клени і липи ще не розвинулися, але вже пахнуть свіжими соками. Василь не звертає додому, а йде далі. Опинився перед будиночком з трьома вікнами. Всі вікна чорні. Василь не торкається похилої фіртки і ходить сюди й туди з надією... Він повний надії... Вийде! Мусить вийти...

Час тікає. Сонце зовсім ховається, у повітрі холоднішає, над містом залягає весняна сутінь. Тільки на Боні замок ще горить, ніби штучно освітлений сильним жовтуватим променем прожектора, і кожний кам’яний зуб на тлі синього вечірнього неба блищить срібним сяйвом назустріч рожевому заходові.

Дарма, мій милий Ромео. Твоя Юлія сьогодні не вийде. Ніщо не показує, що вона десь тут поблизу. Вікна мовчазні, мов очі євнуха. Занавіски непорушні, ніби вони не з перкалю, а з каменю. Василь міцніше стискає своє серце. У таких випадках не залишається нічого, як дійсно здушити все, що там є в тобі, і перемогти себе. Відірватись від місця і тікати. Василь так і робить. Але він чомусь не заходить додому, хоча вже втомлений, і фіртка на подвір’я ось під боком. Простягни тільки руку і ти на подвір’ю. Він не хоче зустрічі з Євгеном. В такий час не треба нікого близького бачити. Буде засипати питаннями, настирливо гудітиме тобі у вуха, мов джміль... Ні!

Василь йде на Широку. Це є той форум, де все знаходить своє місце. І плебс, і патрицій. І черствий камінь, і окрилений фантаст. До речі, кожний вечір у монастирі дзвонять. Це такий приємний вечірній дзвін. “Вечірній дзвін, вечірній дзвін, багато дум наводить він”. На Широкій все зустрінеться. Ось йдуть кілька ліцеїсток. Вони елеґантні, стрункі. Василеві вони більше імпонують, ніж свої гімназистки. Проходять парами молоді люди різних народностей, говорять різними мовами. О! Василь справді здивований. Що він бачить? Он там проти “Ермітажу” дуже поважно, дуже зосереджено, боячись відірвати від землі зір, шествує Євген. Він все ще у сірому зимовому плащі, комір поетично піднятий, на голові вилиняла “гімназистка”... А біля нього... Хто біля нього? Мира. Вона. Розкучерявлена, мов яблуко рожева, у свойому білому беретику. Яким це чудом? Це, мабуть, Василь спить і йому сниться. А коли так, то це небувалий сон.

Але Василь не спить і йому це не сниться. Це таки Євген і біля нього Мира. Це вони обоє напружені до самозабуття. Вони ось пройшли біля самого Василя і ні він, ані вона його не помітили. Василь повертається. Це, можливо, і негарно, але він не може відмовити собі в приємності пройти кілька кроків за ними і послухати, що, власне, їх так захоплює. Про що вони говорять? Але даремно Василь наставляє вуха. Від них не чути ні одного звуку. Вони йдуть зовсім мовчки. Євген, здається, не йде, а пливе чи летить у хмарах. Якось так дивно ступають його полатані черевики. А вона, як звичайно, ступає дрібно у своїх черевичках на високих закаблучках, коротка спідничка торкається прекрасних ніжок у тому місці, де вони згинаються, вітерець ворушить ясні кучері. І це все. Дійшли до повороту на Костельну. Тут на хвильку зупинилися. Василь почув голоси.

— Ви направо? — він.

— Да! — вона.

— Дозволите і мені? — він.

— Да! — вона.

Повернули на Костельну. Хвилинка мовчанки.

— У вас на Білозірці стоять також поляки? — він.

— Да, — вона.

— Там у вас, здається, гранична сторожа? — він.

— Да, — вона.

Потім знов мовчанка.

Мовчанка і мовчанка. Пройшли фіртку до Євгенового мешкання, йдуть далі, повертають наліво і зникають за рогом. Василь лишає їх. Це трохи його розвіяло. Він знов здійнявся вище і бачить. Молодість. На кожному кроці молодість, а це приємно. До всього зустрів Маню. Вона прекрасно одягнута. На шиї жовтий лис. Спідничка гарно обвиває коліна. На литках шовкові панчохи. Вона прошуміла, мов молодий вихор, брязнула фірткою і зникла. Лишився тільки приємний звук її голосу — добрий вечір!..

Василь зайшов до себе. Не світить. Зрештою, смеркання триває. Весна не одразу пускає ніч. Він ходить сюди, туди, посміхається. Це він думає про Євгена. І гарно. Хай він бодай один раз має втіху. Цілу зиму він тужить за нею. Він має право на той шматок щастя.

На дворі грюкнула фіртка. Враження, ніби її рванув раптовий вихор. Василь не встиг підскочити до вікна, як так само брязнули з завісів двері до кімнати. Це Євген. Буревій, а не Євген. Вулкан, що вирвався з кратера. Він найперше кидається на шию Василеві.

— Васю! — виривається з нього. — Прекрасно! — стогне він.

Лишає Василя, зриває шинелю, кидає її на Василеве ліжко,

біжить кругом стола і повторює: — Люблю, люблю, люблю! Да, Василю. Я люблю! І вона також. Я ось допіру був з нею. Ось так, як з тобою. Говорив!..

— Але, Євгене! В чім річ?

— В чім річ? Ти не розумієш? Я щойно бачився з Мирою. Я проводив її від самого Хмелюка до Туніцького цвинтаря. Сама підійшла. Розумієш?.. Сама. Я йду з Нуждіним... Розумієш? Я йду... І от навпроти Хмелюка вона... Розумієш? Вона раптом підходить до нас, йде з другого хідника просто на нас... Розумієш? Я кажу Нуждіну вибач і зупиняюсь. Нуждін пішов. А вона підходить до мене... Розумієш? Підходить, перепрошує: “Я хотіла з вами поговорить”.

— Будь ласка, — кажу. — Дуже прошу... А серце прокляте — як таран. Мало мене не розтрясе. І я помітив... Знаєш, що я помітив? Вона мене любить! Розумієш? Вона також любить.

— Вона тобі сказала? — питає Василь цілком по-важно.

— Ні. Вона не сказала, але я відчув. Розумієш? Відчув... Та це ж можна одразу відчути. Вона любить мене, ти це розумієш? Ага! Був би забув!.. Вона передала тобі оцього листа... Казала передати тобі або Приході...

Євген передає листа. Руки його тремтять. Він все ще бігає навколо столу.

— А про що ж ви з нею розмовляли? — питає Василь, підходить до вікна і читає на конверті напис: “До редакції “Хвилі”... Перший лист до редакції “Хвилі”. Василь дуже зацікавлений, розриває конверта.

— Ну, про що говорили?.. Про все. Багато...

— І про поляків в Білозірці також? — не видержав нарешті Василь.

Євген, мов скажений, кидається на нього.

— Василю! Ти чув? Ти нас бачив? — викрикує Євген.

— Розуміється. Пройшли мені під носом і не помітили...

— А як ти!.. А як ти!.. Зі своєю Настусею. Думаєш, не бачив? Попід заборами, — кричить далі Євген.

— Це вже ти вигадуєш!

— Під забором Гуляницького... Вигадую? Да. Вигадую...

Але Василь вже не слухає. Він вже читає листа. Які лапаті, виразні, вперемішку криві і прості літери. Рожевий, полотняний папір. Кілька чорнильних плям. Лист писаний російською мовою, і ось його переклад: “Шановний Пане! Ви завжди такий надутий, і я знаю чому: Ви пишете вірші. Не бійтесь... Ми з Мирою не такі вже дурненькі дівчатка, як ви собі гадаєте. І коли ви вже конечно хочете знати, то пробачте, але я також пишу вірші. З усіх поетів я найбільше люблю Надсона. Ви смієтесь, бо це вже поет не модний. Тепер всі за Блоком. Але пощо я маю невідомо що вдавати. Я в такому віці, що Надсон мені дуже подобається... Натомість Блок, а особливо “Дванадцять” з Ісусиком в рожевому віночку нічого мені не каже. Мирочка цього ще не розуміє. Вона більше цікавиться фільмовими артистками і сама себе такою уявляє. Як виросте, каже, піде до Голлівуду. Але повірте — і вона цілком розумна дівчина. Шкода, що Ви такі недосяжні і зарозумілі, а то і я щось могла б дати до Вашої недотепної “Хвилі”. Кира”.

Зовсім, зовсім лапате “Кира”, мов кілька жуків нараз...

— Кому вона дала цього листа? — питає Василь.

— Мені.

— Розумію... Але для кого?

— Для... Приходи... Ні. Скорше, для тебе. Вона сказала або тобі, або Приході. Скорше, тобі. Тобі, Василю... Це від Кири... Васька! Підемо завтра разом... Як тоді... Розумієш? Цей лист зовсім виразно переданий для тебе... Для редакції. Відповідь можна мені передати... Передам. Від кого лист? Можна прочитати?

Василь нічого не має проти того. Ось які вони дістають листи. Будь ласка. “Недотепна Хвиля”... Нічого! Витримаємо.

— Кира! — викрикує Євген. — Ясно! Це до тебе! Василю! Це, напевне, для тебе... Ти уяви, коли б це не було для тебе — нащо вона передавала б це мені? Вона ж знає, що я з Приходою не зустрічаюсь. А вона виразно сказала для тебе. Прихода тут ні при чому. Завтра, Василю, йдемо! Разом... А ти, Василю, направду... Ну, не сердься... Ти таки справді став надутий. Колись був хлопець, мов шовк, а тепер... Ні, ні... Це хай Прихода, але тобі таке не личить. Вона має цілковиту рацію. І звідки ти взяв, що вони дурні дівчатка? Ну, зрівняй з іншими. Котра в гімназії зрівняється з Кирою?.. Або... з Мирою? Ну, котра? Все то корови, а не дівчата... Одна Лавінська, але то лід... Не дівчина — лід. Заморожене масло! Що, ні? І ластовиння — ніби побризкана чоколядою... Але Кира, а Мира... Ти знаєш? Ти розумієш? Ти все розумієш!..

Євген ще довго гомонів, а Василь одразу сів писати відповідь. Засвітилась бронзова лямпа, відбилось світло у похилому дзеркалі на стіні, освічуючи нагнуту Василеву спину. Він сидів, ніби прикутий ланцюгом до столу, він мучився всіма муками, але що, до біса, ясного написати? От клята дівчина. Вона собі сіла і написала. А що напишеш їй? Зрештою, чи варто їй писати взагалі? Пощо? Які там у біса в неї вірші? Надсон. “Только утро любві харашо”. Якісь занавісочки серпанкові, цвіт бозу під вікнами. Ні. Василь не пише. Встав. Зім’яв написане і викинув до самовару за дверима.

— Ти не пишеш? — з острахом питає Євген.

— Не можу! Не виходить! — з серцем говорить Василь.

— Чому не можеш? Ану спробуй!

— І на якого біса я маю їй писати?

— Ну, Василю! — з повним докору голосом говорить Євген. Це йому не підходить. Він би мав завтра причину ще раз заговорити з Мирою. Він передав би листа, нав’язалось би те й друге... — Ні, Василю!.. Це вже вибач. Це нечемно. Панна пише до тебе. Ти уяви собі її положення. Уяви себе на її місці. Ти щось задумуєш. Ти довго, довго з тим ходиш і не знаєш куди з тим... У воду чи під землю... То-то бо й є, що ти, Василю, таких речей не розумієш... От коли б ти так проболів цілу зиму — дні і ночі, тоді б ти повірив, що то є.

У сінях хтось застукав, і Євген утих. Він одвернувся. На його обличчю благання, радість, неспокій і безліч інших переживань.

— Та ти почекай. Ще напишу, — лагідніше проговорив Василь. Двері відчинились, і на порозі — Валя Лискевич.

— Здоров, — буркнув він і хрюкнув. Він має звичку хрюкати. У нього щось у горлі. Молодшого брата зовсім не помітив. Не скидаючи кашкета, одразу проговорив: — Васька, урх! Збирайся!

— Куди?

— Та збирайся, грх... кажу! — він знизує по черзі обома плечима, голову має нахилену вперед.

— Куди? Ну кажи...

— Васька! А ти признайся, грх... Завів я тебе коли в погане місце? Ану признайся, грх... — За кожним разом, як тільки він хрюкне, киває одночасно головою.

— Але я хочу знати куди, — вперся Василь.

— Побачиш... Одягайся... Каєшся ти, що пішов тоді до Настусі? Ні. Закохався ти до неї? Закохався. Ходімо і тепер... грх!.. Не будеш каятись.

Євген сидить на своїй твердій канапі, заклавши ногу на ногу. Тонкі кортові штани тісно облягають його молоді стегна. Він мовчить, і тільки погляд його просить: “Ні. Прошу, прошу... Не йди”. Василь його розуміє.

— Ні, Валентине! Я сьогодні без Євгена не йду...

Щойно тепер той помітив брата.

— Вііін? Та куди з ним? У нього ще молоко на губах...

— Давно воно висохло у тебе, — ображено відповідає Євген.

— Ну, от... Подивись на нього. Він весь у милі... Куди з ним?

— Ні, ні, — твердить Василь своє. — Я без нього ні кроку...

— Василю! Як хоч — йди. Мені з ним також немає ніякої приємности...

— Ні! Сьогодні всі разом. Як йти то йти... А ні — сидимо дома! Кінець. Крапка!

— Ну так бери й його, — погоджується нарешті Валя.

— Ну, Євгене? Йдеш? — звертається Василь до Євгена.

— Ні, не йду! — каже той, але непевно. Василь бачить, що йому хочеться йти.

— Е! Що там... Одягайся! Кінець третини, розпуск, прощання... Йдемо!

Якось зірвались. Вийшли. Гарний темний вечір. Небо чисте. Зорі. Приморозок. Вже на хіднику Валя шепче Василеві:

— Знаєш?.. Приїхав Круп! Вперся і давай, давай Шеремету! Я сюди, я туди — не виходить. Без тебе, отже, не буде випивки, а він продав сьогодні віз пшениці. Уяви! Перед Великоднем... Віз пшениці!..

У Хмелюка в задній півтемній кімнаті справді Круп. На голові у нього сокільська рогатівка. Побачив Василя.

— А, от... Нарешті. Величність! Прошу! — і показав біля себе місце. — А тепер кличте Мотю, — звернувся він до Валі. — І Женька тут? Прекрасно. Ви, Женьку, здорово того... Витягнулись. Голите вуса?

— Ще ні, — соромливо і просто відповів Євген. Розмова точиться по-російськи. Увійшла кругленька Мотя, принесла насамперед пляшку чистої і поставила серед столу.

— П’ять шклянок! — скомандував Круп.

— Будуть, будуть, — сказала Мотя. — Зараз. А що на закуску?

— Тепер піст, — кинув Круп. — Чогось під піст... Огірочки, синя капуста, грибки в маринаді... Щось такого. А найперше — оселедець! З молочком. В маринаді. Зрозуміло? Так, Женю. От ви й виросли. Ну, і що ж далі?

“А мір, как пасмотріш с халодним вніманьєм вакруґ,

Такая пустая і глупая шутка”...

Повірте мені. Я вже давно голю свої вуса, у Косовського воював.

— Я за далі не думаю, — каже Євген.

— І мудро робите, — підхопив Круп. — Один африканський філософ говорить: “Жити і думати — значить не жити. Живе лише те, що співає... Пташки там, всякії павіяни... Навіть жаба в болоті чується краще, ніж Кант, коли він заліз у свої теорії”. Ну от. Чудесно. Так, наливай, Валю! Мотю! Так де ваш брат? — звернувся він до Моті.

— Який брат? Я не маю ніякого брата...

— А от той, високий, худий... Що був за буфетом.

— То мій хазяїн...

— А я думав — брат.

— Чому?

— Бо він протилежність вам. Ви во, — і він показав руками щось округле, — а він во, — і показав свій стек.

— Ну так, Василю... Женю, Валю... Ваше здоровля! — всі підняли чарки і випили.

— Пішло, — сказав Круп. — А я боявся — загрузне. Признаться, місяць не пив. Учився, мов семинарист. Бабка майже повірила, що і з мене вийде дворянин.

Пили. В таких випадках п’ється. Василь і Євген сп’яніли після першої чарки. Тим більше, що ті чарки справді були малими шкляночками. Євгенові очі посоловіли. Василеві також. Міцніше тримався Валентин і то з двох причин: із звички і зі страху не виявитись перед Крупом недосконалим піяком.

— Е, ми вже й не такі види бачили, — казав він.

Василь цього не міг сказати, хоч і йому доводилось. Зрештою, всім доводилось. І Євген тягнув не зле, як на свої шістнадцять років. Він вже роз’їхавсь, то правда, але причиною цього не сама чиста, а... Про це краще тут не згадувати. Він скоро розійшовся, почав говорити, намагався співати своїм гнилим голосом. Його перебивали, але він, наслідуючи студента з “Днів нашей жізні” Андреєва, завивав диким голосом:

— Але ж я хочу співати! Мене розпирає щастя!

— Женю! Співайте, тільки не з нами. Я чув, що коні мають твердіші вуха.

Василь завів розмову з Крупом. До цього, власне, мусіло прийти. Коли Круп бачить перед собою Василя, він мусить говорити. Так і тепер. До всього ще й п’яний. Весь повернувся до Василя, боком до Валентина і боком до Євгена. Лівою рукою він все підливав.

— Ви, Василю, ростете, як з води. Ще вчора ви являли собою не більше не менше як порядного орангутанга. Ви мені вибачте. Я людина проста, як каже моя бабця, фрейліна двора його імператорської величності, — що на язиці, то і на пиці. Я вам шпурляю правду межи очі. Розумієте? От на днях я вступив у одно місце. Якийсь добродій подає мені український журнал, а в нім стаття про Толстого. Я читаю. Мені, зрештою, Толстой ні сват, ані брат. Той лаптєвий апостол може собі бути, чим хоче, мені байдуже. Ханджа, позер, амбітник. Але та каналія в журналі пише, що він не художник. Ви розумієте: оце вам ваші представники культури. І тому мене ніщо сьогодні не дивує. Кажуть, посадили до тюрми якогось там посла до сойму. Той добродій з вусами і в шароварах виліз на бочку і ненькоукраїнським тоном почав громити Польщу. Це серед ярмарку — кругом дядьки, жиди... Наша Ненька-Україна страждає під ярмом, її ляхи душать... Не маємо школи... Ну, знаєте... Яка там та Польща... Два аршина з половиною довжини, але все-таки... Та ви знаєте, що я такому послові зробив би? Коли б він був у Росії? Я б його повісив у стайні за одну ногу, як здохлу ворону. От що б я з ним зробив. Ні, брате! Боротися за право треба, але не так. Чому ось я ношу оце на голові? — він зірвав і кинув у кут свою рогатівку. — В соколи записався. І всі там зі мною говорять по-російськи. Чому? Питаю. Чому не говорять вони там з українцями по-українськи? Я один, а їх там безліч... І все-таки по-російськи. Я вам скажу. Бо ми і росіяни маємо того самого Толстого. Одного, другого, третього. Толстой є скрізь Толстой. Так само в Мексиці, як і в Індії, як у Нью-Йорку! Що він там не говорить, але він це говорить стома мовами. Що можете ви проти того поставити. Статтю того пана з журналу? От, наприклад, Шевченко. Можливо, він і направду поет. Я його не читав. Але що може зробити поет? Віршем? Ні. Віршем багато не втнеш. Потрібна тяжка артилерія. Роман, музика, малярство. Треба публіку за чуба взяти. І то не тільки ненькоукраїнівську, а цілу, всю, як є земну кулю... Ви думаєте — чому знають Росію? Тому, що вона на карті від о-о-о до о-о-о? — він розмашним помахом руки закроїв чималий простір. — Ні. Не тому... Тому, що має вона Толстого... Того самого недотепу Толстого. А потім Чайковського... А потім Рєпіна. От, наприклад, Достоєвський. Здається, патологія. Але спитайте ви кожного дурня Європи в циліндрі і в краватці, хто такий Достоєвський, і кожний вам відповість... Кого поставите ви на місце Достоєвського? А шароварний посол вилізе на базарі на бочку і кричить: ми їм покажемо! Ми маємо право на своїй землі! Звідки той осел знає, що таке право? Право є от... — І він показав нігтем, як б’ють вошу. — Права немає. Є чуб. Чуб і є право. Я взяв за чуба — моє право. Мене взяли — їхнє. От і все. І нічого тут брикатись, мов підрізане теля. Так, так, Василю! А тепер давай ще дьорнемо! Євгешка вже весь, як шкло.

І він знов налив. Всі не сиділи, а гойдалися, мов тирса. Василь нахилився вперед. Він, мов риба, викинута з води, намагався вловити більше повітря, щоб щось відповісти Крупові. Але не знаходив справжніх слів, язик утік, поламався, очі перестали світити.

— Це все правильно, Крупе, — переплітав він язиком. — Що тут казати. Ти, Крупе, герой, тільки от на відході. А шкода. Останній з могикан. Скільки століть царствували твої предки на святій Русі?

— Від Івана Грозного, — сказав той, вирячивши сірі очі.

— Ну, от... Від Івана Грозного. А тепер відходити. Скидаєте шапочку і “досвіданія”. “Стоїть баржуй, как пьос ґалодний”.

Так, мій милий Крупику. “Как пьос ґалодний”... Як знак запиту... А от я, Крупику, щойно виходжу на арену. Мої предки були раби. От воно як. Твій дід мав право сікти мого діда на стайні. Глупо, страшенно глупо!.. Але то все дурниці. Все дурниці. Очевидно, мої предки на краще не заслужили. А шкода, що ви пасуєте. Блакитна кров... Жаль, жаль... До побачення, до побачееееннння! — шепелявив зовсім п’яний Василь і вдавав, що він з кимсь прощається, що підходить до ручки і цілує її.

— Валю! — кричав він. — Валь... Валь! Правиль... но я цілую ручку мадам її іммпераааторського... “Биистри, как волни, все дні нашей жізні!” — раптом заспівав Василь, а йому підтягнув Валентин. Але пісня не клеїлась. Вони перейшли на щось інше. Василь шумів. — Моя господиня... мадам Цимбаллл каже... Я, каже, не українка... Я ніяка українка... Я... Я імператорська малоросіянка, Богом-Христом роджена! — кричить він в саме вухо Крупові. — А ви Достоєвського тичете... Та розумієте ви, звідки взявся ваш той самий — ек! ек! — Дооостоєвський? Не понімаєте? Я вам, ек! скажу. З Ро-росії, що гниє і розкладається!

“Русь, і тиии билааа прекрасной,

А тепер гнійот твой дух...

Бєєєзобразний труп ужасний,

Посінєл і весь распух... пух... пух!” —

заспівав знов Василь.

— Ти, Василю, брешеш, як каналія, — озвався нарешті Валя. — Але Круп! Добре, сучий син, бреше! Навчився! А ще недавно я вчив його до ручки підходити...

Круп мовчав. Він підпер голову рукою, вперто дивився в одну точку. Мовчав. Твердо і вперто мовчав. Василь у п’яному тумані дивиться на нього і йому видається, що у Крупа на чолі морщиться шкіра, розпирається череп. Він його розуміє. Василь зовсім не хотів так сказати. Само сказалося. От сказалося і все. Круп тут також винен. Щось він у ньому також зачепив, і Василь не зостався в боргу. Потім устав і, хитаючись, пішов у похилі двері до виходу...

Коли вернувся, у роті було терпко, губи злипалися, гикав. Годі! Досить того...

— Підемо. До побачення всі... До побачення... Йдемо, Євгене!

Круп ще залишився. Василь з Євгеном викотились під зоряне

весняне небо. Вулиці були порожні. Ліхтарі світились тьмяно і самітньо. По дорозі, коли вони трохи відсвіжились, Євгенові також захотілося говорити.

— Ти, Василю, йому сказав добре... Але ти сказав мало... Треба було йому просто в пику кинути: ми ще молоді. Ми ще ростемо... У нас також буде Толстой... Ще більший від Толстого... У нас ще буде...

— Ех, Євгене! Нащо там губу паскудити. І так все зрозуміле!..

— Ні, Василю! Тут ти не маєш рації! Він...

— Що там він? Від нього це залежить? От проп’є останні десятини і... набік! А ми все-таки одного разу світ догори ногами перекинемо і кінець...

Вдома господиня сердилась, але хлопці не зважали. Євген ще раз пристав до Василя.

— Але ти все-таки напишеш? Листа напишеш? Напиши, Василю!

— На якого біса буду їй писати? Надсон, серпанки... Зустріну колись і скажу...

— Ні, Василю! Я тебе ніколи не просив, а зараз прошу: напиши! — голос його затремтів. Він підійшов до Василя, обняв його і справді розплакався! — Ти цього не розумієш... Я, Василю, не можу... Я її люблю! Я готовий за нею в пекло... Я цілу зиму її кохаю... Сьогодні перший раз зустрівся з нею, і ти... мені не хочеш допомогти...

— Ну, досить, Євгене! Напишу. Завтра напишу! Для тебе!

Вони ще довго гомоніли, вовтузилися, роздягалися, вкривалися і все говорили. Господиня вже двічі стукала в стіну... Але все-таки час спати. Вони згасили лямпу, вкрились, і кімнату залила ніч.

СПРАВИ, СПРАВИ...

Ранок зустрів їх сонцем. Повно сонця. Господиня заявила, що сьогодні виймають другі рами. Сусіди вже давно повиймали. Вона тільки чекала, коли вже поїдуть ті лобурі. І справді. Хлопці ще не встигли відійти до школи, як вікна вже виймаються. Приходить старший син з обценьками та молотком, відгинає цвяхи, відриває приклеєні газетним папером рами, викидає вату, вугілля. У кімнаті стає ясніше, більше простору і шум з вулиці чути виразніше.

Василь та Євген йдуть до школи біля години дев’ятої. Сьогодні немає викладів. Треба тільки відібрати свідоцтва та вислухати “отченаша” від Варвари Сергіївни. Вчорашній вечір поклав на них свою лапу. Обличчя їх трохи нагадують стеарин. Перед відходом Євген не витримав. Він довго кріпився, довго крутився біля Василя, але Василь не звертав на це уваги. В голові у нього і те, і друге, і розмова з Крупом, і свідоцтво, яке, напевно, не буде ідеальним, і Настя, яку мусить бачити. Євген трохи соромиться вчорашнього. Особливо ті прокляті сльози. І який дідько їх навіяв? Ніколи він не почував себе аж таким шматком клоччя. Але ось Василь вже збирається, шукає щось. Чекати далі нікуди.

— Василю! Ти ж мені обіцяв, — звертається Євген до Василя. Дивиться на вікно, а там син господаря, говорити одверто не можна.

— А! — пригадав Василь. — Ну, добре. Зачекай. — Взяв шматок паперу, конверта, присів на кінець столу і, не думаючи, почав писати: “Шановна Панно! Одержав Вашого листа. Не міг передати його на адресу, бо мій товариш Прихода сьогодні від’їжджає. Другим разом прошу передавати йому безпосередньо. Не знаю Ваших віршів, але коли вони під Надсона — резигнуємо з них наперед...”

Що ще? Підняв голову. Щось там ще було? Ага. Надутість. Але ж то не до мене. Недотепна “Хвиля”? Подумав. Але це дотепно сказано. Усміхнувся. Ні, щось у тієї дівчини є. Не кожна відважилася б щось таке написати. Тон його листа трохи... Ааа! Байдуже.

“Коли ж маєте щось краще, просимо передати. Думаю, що коли хтось надутий, то це не повинно порушити Вашої великодушности чи вплинути на Ваші літературні... аспірації”.

Чи аспірації? Так. Хай відчує, що це редакція. Кінець. Підписав: В. Шеремета. Це вийшло майже велично. Заліпив конверта і написав адресу: “Панні Кирі...”

— Як її прізвище? — звернувся до Євгена. Але Євген також не знає. Все одно. “Панні Кирі. Пер боте”. І досить. Пішли.

Євген дістав листа, і вони пішли. Обидва вдоволені. По дорозі Василь ще раз згадує вчорашній вечір. Не може забути Крупових слів. Чимсь він зачепив Василя за болюче. Він подражнив щось, і цього не можна було йому отак дарувати. Це Василь відчув уже тоді, хоч був п’яний і хоч не завжди відважувався вступати з Крупом в одверте змагання.

У школі рух, ніби на пасіці першого теплого провесняного дня. Входять, виходять, вітаються чи прощаються. Вигуки зо всіх боків. Василь дістав свідоцтво. Воно трохи ліпше, ніж попереднє, і Варвара Сергіївна тільки подивилась на нього многозначним поглядом.

— Як хочете — ви можете учитись, — сказала вона і кивнула своєю гарною голівкою.

Василь пригадав, що він не дуже то вже й учився. Це якось вийшло само собою. По-французьки все-таки двійка, але це єдина. Латину натягнув на три. Це перший раз, відколи він ту латину вчить. Все решта чвірки і жодної п’ятки. Зрештою і це гаразд. Учень з п’ятками завжди підозрілий, хоча Василь дуже добре пам’ятає ті роки, коли він ще не знав ні гуртка, ні журналу, ні панни Настусі, ні розмов вечорами, і коли його свідоцтва були виключно з п’ятками. Тоді він не думав, що це підозріло.

Ось з Євгеном вже набагато краще. Він має кілька трійок, але жодної двійки. Має також п’ять. З релігії. Йому трошки ніяково, бо він і сам не знає, як це могло статися. Він же направду ніколи ще в о. Ніколая не відповідав. І, мабуть, саме тому. Усі учні, що не встигли відповісти, а таких більшість, дістали від о. Ніколая найкращі оцінки.

Євген, як тільки дістав свідоцтво, одразу зник. Він уже стирчить надворі. Василь не має часу за ним слідкувати. Ось і нагодився враз Гнатюк. Він передає йому якусь візитівку. “Прошу зайти сьогодні о годині п’ятій по обіді до канцелярії Просвіти”. Це пан Малюк з титулом секретаря української парламентарної репрезентації. Василь знає його. Він також скарбник і бухгальтер Просвіти. Що він там хоче від нього. Цікаво. Василеві трохи імпонує, що старші від нього так його запрошують. Чи ще хтось дістав таке? Гнатюк? Козенко? Чудесно! Це щось, мабуть, цікаве. Можна один день ще побути в місті, тим більше, що Насті ніде не видно. Де вона? Василь крутиться, мов миша в колесі, і дарма. Він навіть натрапив на таку сцену. Ось там хтось стоїть. Це Євген і Кира. Про щось розмовляють. Василь уперше, хоча здалека, трошки більше придивився до тієї дівчинки. Це не Мира і то не тільки з кольору волосся. У цієї помітне щось поважне. Вона не така елеґантна. Її вишневого кольору плащ не так зграбно лежить на ній. Очей не видно, але вираз обличчя, як на дівчину її віку, поважний. Ага! Це вона читає його листа. Але Василь довго над цим не зупиняється. Має свої інтереси. Підійшов Гнатюк і вони широко попрямували до головної вулиці. Проходить біля Євгена з Кирою. Василь підняв кашкета і злегка кивнув на привітання. Кира червона. Вона завжди червона, і не тільки її плащ, а й уста і личко. Щось дуже дитяче є у виразі цього червоного личка...

Василь не має наміру сьогодні довго возитись з Гнатюком. Хай собі йде своєю дорогою. Він ось виступає, ніби скороход, і торочить знов якусь політичну нісенітницю. Щось там десь Шпачук... Якісь гуртки молоді... Якийсь кіоск з совєтськими газетами і книжкою Джека Лондона “Залізна п’ята” в червоній обкладинці. Що той Шпачук затіває і де він бере гроші?

Але все-таки на звороті з Директорської на Ліцейну Василь звільняється. Він ще має деякі справи біля монастиря. А куди Гнатюк? Додому? Ну, так до побачення. Він буде також у Просвіті.

Вони розійшлися. Гуртки молоді розходяться у різні боки.

Василь не має куди йти. Та справа біля монастиря звичайна вигадка. На думці в нього тільки побачитись з Настею. Але ось він уже на Широкій. Тут помітний рух. Він йде вулицею справді в напрямку монастиря, але тільки так собі — пройтись ось туди до готелю “Європейського”, подивитися біля кіна “Світовід” на картинки і вернутися. Ось знана ювелірна крамниця. Василь завжди проходить біля неї і завжди тут зупиняється. Нічого його так не цікавить, як годинник. Він вже давно мріє про годинник. Має вісімнадцять років, а ще ж ніколи не мав свого годинника. Це так прикро, а з погляду європейця — ганебно. Мати на руці таку блискучу річ, завжди мати змогу поглянути на нього і знати годину — це крок уперед. Це наближення до Європи. Це заощадження часу. Це, зрештою, естетична насолода. Ні, як не кажи — годинника він мусить мати. Василь уже прикутий біля вітрини. Очі його за шклом, і бачать вони такі приваби, що годі відірватися. Він переживає дитинство. Він просто не може відірватися. Той он золотий годинничок в пуделечку з жовтого оксамиту. Ні! Це не для Василя. На того треба продати цілого коня і то невідомо, чи вистачить. Але ось той скромний нікельовий... На руку. Хіба то йому не вистачить? На перший раз? Напевно, вистачить, і він цілком добрий.

Його щось так і тягне до крамниці. Він не має грошей, він однаково не може нічого купити. Не тільки годинника, а навіть отої шпоньки. Навіть ланцюжка до годинника. Де він візьме гроші? Що за така химера...

Але він все-таки чомусь заходить. Має дуже поважний і незалежний вигляд, ніби він зовсім не Василь, а якийсь купець-багатій.

— Хотів би поглянути на годинники... — заявляє він спокійно.

— Прошу. Які дозволите показати? Такі? Ось ці? Це дублє... Швейцарська фірма. Прекрасний хід...

— Ні. — Василь хотів би щось скромніше. Це меншому братові подарунок. Він ще малий носити такі годинники.

— Ну так прошу оці. Також прекрасний годинничок, нікель, крайовий виріб, добрий хід.

— Скільки коштує?

— П’ять тисяч марок...

Василь злегка непомітно здригнувся. Він дуже стриманий. Вигляд у нього, мов у китайця. Втілення спокою. Але п’ять тисяч. Це мішок пшениці. Батько ніколи не погодиться...

— Ну, добре. Я цей годинник беру, — виривається у Василя.

Він зовсім такого не думав. Це вирвалось у нього без його волі.

Це чортзна-що. Але продавець вже виймає годинника, вже бере папірець, вже загортає. Відступу не може бути. Він уже сказав, а слово назад не повернеш. Він, правда, ще може обіцяти, вийти ніби по гроші і не повернутися. Але продавець уже пустив у рух всю машинерію. Він не тільки загорнув годинника. Він також розбалакався. — Ви, паничу, тутешні? Міський? — солодко питає.

— Ні? А я думав міський. Такий інтеліґентний панич! Батько ваш, напевно, поміщик? Ні? А я думав поміщик, але, напевно, священик...

Ні! Василь вже не має відступу. Всі шляхи перетяті. Нарешті ось найважливіше. — Я вас знаю, — заявляє продавець. — Я вас звідкись знаю. Я вас часто бачу перед моєю крамницею...

Кінець. Піти і не вернутись виключене... Що скаже він, коли знову одного разу Василь буде проходити біля цієї крамниці? Можливо, і не скаже нічого, але що подумає, як подивиться. Він же інтеліґентна людина.

І Василь бере годинника. Він не має з собою грошей. Але прошу ось тут завдаток, а решту він зараз принесе. — Ні, ні. Прошу. Чи ж я вас, паничу, не знаю. Нащо зараз гроші. Можете мені їх принести завтра. Прошу взяти годинника...

Ні. Василь не бере годинника. Хай не подумає, що він може взяти годинника і піти собі, не заплативши. Василь кладе годинник збоку і виходить. Він зараз вернеться...

Василь пішов на вишневецьку рогатку до Фройка. Але й тут труднощі. Фройко мав уже досить клопоту з його батьком. Батько сказав, щоб більше не давати. А ще п’ять тисяч! Навіщо йому п’ять тисяч? Це страшні гроші. Чи знає він, скільки то треба пшениці? Ні. То буде п’ять пудів. Тепер весна, але все-таки пшениця не така дорога, як хтось собі думає. Ні-ні! Фройко не може дати стільки грошей. Найбільше одну тисячку... Більше ніяк не може.

Що має робити Василь? Відмовитися від годинничка, не дотримати слова, показати себе у такому невигідному світлі. Він міркує, але що тут поможе міркування. Фройко сказав своє і пішов. Він навіть не хоче з ним довго розмовляти. Але Василь все-таки не здається. Він робить ще одну спробу. Ручиться, що ось по святах Фройко дістане свої гроші. Коли батько відмовиться, він сам заплатить. Але Фройко не так одразу йме віри. Звідки він сам заплатить? Що він, Круп, чи що? Круп має свій маєток, а що має Василь? Боже милий! Що за розмови. Які то вже гроші, що за них має бути стільки розмови. Це не варто доброго слова. А Васильові потрібні гроші...

Фройко починає думати. Це вже добре. Подумавши, Фройко нічого не каже, йде до своєї хижки і виносить п’ять бузкового кольору папірців. Василь йде назад, і по короткому часі годинничок у нього на руці.

Почуття дитячої радости наповнює Василя. Він має годинника! Це його годинник. Прошу! Хочете знати котра година? Ого! Ти вже маєш годинника?! — Розуміється. Нічого тут дивного. Я вже давно мріяв про це. — Яка фірма?.. Е! Сміття. Польський виріб.

— Но! Добре мені сміття! П’ять тисяч... — Василь підіймає руку і слухає годинника. — Годинник перша екс. Хоч послухати? Гуде, як дзвін. — 3 виглядом знавця Хмелюк послухав годинника. — Здається, нічого. Часом з такого годинника можуть бути люди,

— знизив він свої песимістичні настрої. Для порівняння він витягає з кишені свого годинника. Для нього це новинка. Це бувалий, вичовганий з пожовклою покришкою. — Це, — сказав він,

— австрійський годинник... Перед війною батько купив його в Радивилові у “шмуглярів”.

— Але — до побачення. Треба йти... Будеш у Просвіті? — А ти? — Я буду. — Як звільнюся від буфету, також прийду... А додому як? — питає Хмелюк. — Як звичайно, — відповідає Василь.

— Нащо Бог дав людині ноги?..

Василь йде окрилений своїм годинником. Йде просто до Насті. Десь у нього набралось тієї відваги, хоч відсипай, тільки коли вже ступав сходами, серце почало свою музику. Ледве простягнув руку до дзвінка. Чекання. Ні, це не звичайне чекання. Це чекання якогось присуду. Він весь кипить. Найкраще було б кинути все і повернутися, але вже немає часу. Хтось за дверима є. Чути стукіт. Ще одна хвилька, двері відчиняються, а в дверях — Настя.

— О! Василю. Дуже добре, що ви прийшли. Також хотіла вас бачити. Заходьте! — промовила, але Василь помітив, що вона ховає від нього обличчя. Коли увійшли, він помітив, що очі її червоні, так, ніби вона плакала. Настрій її недобрий. У кімнаті дуже накурено. На столі у попільниці кілька недокурків.

— Я був у вас вчора, — сказав Василь.

— Учора мене не було. Маю стільки неприємностей. Я вже другий рік у тій самій клясі. Вітчим погрожує... Як не скінчу цього року, буде мені погано. У школі також маю неприємності. Математика. Я вже мусіла взяти собі помічника... Ні. Я мушу цього року скінчити. Обов’язково. Інакше не може бути... Боже, як добре, що ви зайшли. Яка це добра сила вас сюди запровадила. Ах, Василю! Як мені тепер погано!

— Чому? — Василь весь в напруженні. Він готовий узяти в її неприємностях якнайближчу участь. — Що таке?

— Ах, усе! Кругом. Не везе мені, Василю. Для мене просто немає місця на землі.

— Але що таке? Прошу! Можливо, я...

— Ні, ні... Ви є ви. Ви мій хороший, добрий, щирий... Ах, нащо то вам. Давайте про щось інше — їдете додому?

— Не їду, а йду.

— Вертаєтесь за два тижні?

— За два, — тоном упадку зазначує Василь. Він дивиться по кімнаті. Чогось пригадався йому Гнатюк. Чого він стає між ними в цей час. Це, мабуть, тютюн винен. Запах його нагадує Гнатюка. Той курить, і його тютюн має цей саме запах. Це неприємно вражає Василя.

— А я буду тут... Всі поїдуть, — казала вона розпачливим тоном. — Всі товариші мої... Ах, ті товариші. Навіть не приходять, щоб попрощатися.

— Ну, а я? — каже Василь і не втримався, щоб не поглянути на свого годинника. Настя помічає також цей рух. Побачила годинника і зацікавилась, мов дівчинка.

— Василю! Що я бачу? У вас чудовий годинничок. Покажіть...

І не чекаючи відповіді, вона взяла Василеву руку і приклала її

до свого вуха. О! Василь на якомусь там небі. Який він вдячний тому любому годинничкові! Потім вона відняла вухо, але тримає його руку і дивиться на дрібненькі стрілки.

— Як він чудово цокотить, — каже вона. — Я б його слухала завжди. Василеві видається, що уста її усміхнулись, що всі засвітилися знов, що всі планети зупинилися, що десь сяє велике, чарівне сонце...

— Як хотіла б я мати таку забавку, — сказала вона. Вона ще не скінчила речення, як годинник був знятий з руки.

— Прошу, — сказав Василь. — Прийміть його від мене! Я буду щасливий!

— Василю! Що ви?.. Ніколи в світі...

Але Василь вже зірвався з місця. Зроблено. Він кидає їй:

— Прощайте! Будьте здорові, — і ніби дикий, вилітає з хати.

— Василю! Верніться! — чув він ще за собою її голос, але не вернувся. Він тікав. Йому здавалось, що вона неналежно оцінить його вчинок. Боявся, що верне йому того годинника. Ні! Вона мусить його мати. Хай їй цокає завжди. Хай вона кожну хвилину дивиться на нього і згадує, від кого має його. Хай він нагадує їй завжди про того, хто відійшов, але хто мусить бути з нею невідступно...

І що зустрічає він вдома? Клопоти. Господиня визвірилась:

— Що це ви думаєте? Обід уже захолов, така пора, вже ось скоро вечерю, а не обід давати. Панич Євген вже від’їхав, а ви ж як? Ночувати тут не можна. Я хочу якось цю хату вивітрити...

Євген вже від’їхав? Зовсім забув, що існує Євген, але ось записка. “Любий Василю! — пише той. — Дуже шкодую, що ми ще не бачились. Я ждав, ждав, але Таня наглила, і ми від’їхали. Ти маєш велике щастя. Божевільне щастя. Ти! Будь здоров! Пити! Цілую, і наперед — Христос Воскрес! Твій Євген”...

Василь якось мало звернув на це уваги. Він все ще при Насті. Вона ось тут, і тут, на досяг руки. Вона з ним на кожному кроці. Він мусить йти ще до Просвіти, але найперше — що там таке з нею? Згадав також, що вона плакала, відчув той запах диму, знов пригадав Миколу Гнатюка. В голові вирують якісь недобрі, злі, підступні думки. Зсередини виступає і підіймається до горла ще небувале в нього почуття дикого обурення. Яскраво відчуває, що очі загоряються і наче палають. Ану його на все те! Йому треба йти до Просвіти. Там уже незабаром розпочнуться сходини.

Встав. Господині якось твердіше, ніж звичайно, сказав:

— Я буду ще цю ніч ночувати, — і не глянувши в її бік, вийшов.

Просвіта міститься в сутеренах будинку, що належить послові до сойму Богдану Савенкові. При вході невеличкий ґаночок. Сама кімната низька, з трьома вікнами. На стінах Шевченко і Франко.

Застав там вже всіх. Чимала громадка переважно молоді. За столом Крук. Високий, дебелий, з великим расовим носом добродій з приємним поважним виразом обличчя. Він відкриває сходини. Спокійно і по-діловому заявляє, що ці сходини мають характер інформаційний. Просить затримати дискретність. Просить також зважати, бо органи поліції люблять стежити за рухами всіх, що тут бувають. Потім звертає увагу, що між нашим громадянством з’явилися деякі ознаки дислокації ідеологічного порядку і це, власне, змусило його, як ділового заступника голови Просвіти, зробити цю інформаційну нараду. Особливо, на його думку, з’явилися не зовсім безпечні прояви ідеологічної розбіжности між нашою молоддю, що також може зле вплинути на розвиток українського життя в цілості. Він розвинув свою думку виразніше. Між нашою молоддю помітна чинність комунізму. Є виразні і багатомовні ознаки цього явища. Багато молодих людей, які, так би мовити, не закінчили своєї школи, і далися піймати себе розкладовій агітації, що має своє вихідне становище поза межами нашої провінції.

І т. д. і т. д. ... Зрозуміло. Це остереження. Немає двох думок. Крук пояснює деякі основні засади цього явища та закликає молодь передовсім до науки. Він, зрештою, сам був молодий і розуміє, що молодь рветься не тільки до науки, але має також потребу витрачати свою енергію в інших напрямках. Молодь потребує організації, діяльности, руху. Потрібні організації спортові, туристичні, розривкові. Влада, що тут тепер має все в своїх руках, не дозволяє нашій молоді себе проявити. Тому не диво, що молодь сама шукає виходу з цього становища. А що молодь не завжди розуміє, де є її справжня мета, тому охоче сходить на манівці, особливо, коли піддається впливові сторонніх чинників. Він тому пропонує, щоб молодь трималась бодай свого ґрунту і коли вже конечно хоче проявити себе якось і політично, то може включити себе в роботу українських, а не якихось сторонніх політичних угруповань. У першу чергу він пропонує партію Українських Соціял-Революціонерів. Про цю, власне, політичну групу має зараз коротку інформативну доповідь товариш Кручко.

Встав товариш Кручко. Це худенький добродій, козлячої будови, з борідкою а ля Ленін. Мова його тяжка, з перебоями, з повсякчасним еканням, з несподіваними поривами то вгору, то вниз. Говорячи, він ввесь час має спущені вниз вії, дарма, що голова його задерта догори. Назву партії скорочує. Він називає її усерепе. Пояснює її політичну програму. Заявляє, що вона найбільше підходить до селян, бо стоїть між марксизмом і буржуазними партіями. Також заявляє, що свого часу ця партія мала в Україні найбільші впливи і при виборах до Центральної Ради зібрала найбільше голосів.

Хлопці уважно слухають. Василь Шеремета, Микола Гнатюк, Хмелюк, Козенко, чомусь Стасюк, чомусь Москалюк, Гриб, Біленко... Бракує тільки Шпачука. Василь найбільше спостерігає Козенка. Той сидить до нього в профіль. Він справді нагадує революціонера часів французької революції, як їх часто можна бачити на старих гравюрах. Щось є також від Шотобріянового профілю і щось від Троцького, як це помітив Василь ще при перших з ним розмовах. Він слухає уважно, але інколи помітно усмішку, що легко пролітає на його стиснутих тонких устах. Він тут єдиний, що не сприймає промови Кручка безпосередньо і має вже на все готову думку... Решта слухає без застережень. Вони цікавляться всім, що говорить Кручко, і по-своєму переживають. Цікавий, наприклад, Стасюк. Це недалекий, малорозвинений хлопчина з добрим шкільним свідоцтвом. Він також чомусь сюди потрапив і також уважно слухає Кручка...

Це все триває довго. Розходяться пізно ввечері, з безліччю палких намірів присвятити себе роботі, до якої їх покликано. Василь іде з Гнатюком та Козенком. Зліва Козенко, справа Гнатюк. Козенко, розуміється, не мовчить. Його язик старанно працює. Він має також руки, і ті роблять всілякі викрутаси відповідно до мови. Він також не дуже захоплений промовою Кручка. На його думку, вони спізнились. Те все минулося. Такий соціалізм сьогодні нікого вже за собою не пірве. Гнатюк також не мовчить, але він розважає, що, властиво, ми ще не зовсім знаємо, що нас пірве. Нас може пірвати всяка холєра, яка не тільки має сумління, але має досить доларів. Зате мовчить сьогодні Шеремета. Хто знає, що з ним сталося. Він тільки слухає, і здається, що й слухає він не так уже уважно, як би цього вимагала поважність справи. Незабаром Шеремета з цього концерту випав. Нічого не залишалося, як тільки попрощатися, побажати веселих свят і розійтися...

Але це не значить, що Василь Шеремета не думає. О! Він думає, мов проклятий. У нього безліч думок. Навіть хотілось би, щоб їх було менше. Він не живе, а горить. Його очі бачать глибоко під землею. Його душа напинається, мов вітрило в бурю. І те, і се, і так всього багато, і все то тиснеться до голови, до розуму, до серця. Все заповнюється враженнями, стає так тісно в цьому невеликому одязі, що обіймає собою людську постать з назвою Василь Шеремета. Хотілося б трохи звільнитися від дечого, поскаржитись попередливо на молодість, на вісімнадцять років, на потребу учитись... Але звільнитись не дають, не хочуть дати, навпаки. Все навкруги звужує коло, заганяє в кут, насторожує перед увільненням, зброїть до протинаступу.

І аж в постелі Василь ще раз пригадав заплакану Настю і ще раз виразно відчув запах тютюну. Йому пригадались також недокурки, що лежали в попільниці.

ВЕСНА

У житті Василя Шеремети надходять дуже поважні хвилини. Він пішов додому і пробув там два тижні. Два тижні в природі. Сам з собою. Суворий батько гонив його, як звичайно, по ріллі, але Василь не забував себе. Йшов борозною за плугом і волік за собою тінь свого другого я.

Природа шаліла, мов п’яна розпусниця. Вона мліла в обіймах сонця і обростала квітами, травами, бур’янами. Пила до запою людський піт і шмагала зливними дощами розбиту на кавалки нив поверхню землі. Блискуча сталь леміша різала, мов сало, чорну, мастку м’якість, в яку, мов дроти, впліталось коріння і перлись догори соковиті стебла хвоща, молочаю, дикої ромашки, Петрового батога. А зверху, мов прокляті на вічне тріпотіння, кричали сірі, подібні на груду землі, пташини.

До всього прилучились дні повстання з мертвих Христа. Страсті, згадка про Юду, Петрова зрада, муки і биття по ланітах, вінок з терну і краплі крови на мокрому від поту чолі. А потім дзвони перемоги, палаючі воскові свічки святої ночі. Огні, що горять на чорному тлі, мов палаючі головні розкиданої вітром великої пожежі.

Після всього цього повернувся Василь знов чорний. Руки його злиплись мозолями. Привіз із собою безліч великого здоровля душі і тіла, а також зшиток, по вінця напханий розважанням юного мозку. Ніколи ще його зшиточок у рудій обкладинці не випив стільки чорнила, як, власне у ці яскраві тижні одинокости й самоти. Бо Василь вернувся на рідну ниву, але вперше почув, що він вже відлип від тої галузі, до котрої одного разу належав. Бачив і чув, ходив між такими, як сам, казав всілякі слова, але він вже вирваний корінь і посаджений в іншому місці. Бачив усіх своїх. Тих, що бавився з ними в дитинстві. Бачив тих, що вчився від них селянських мудрощів, але ті і ті були вже йому тепер далекі, і він сам був між ними своєрідною самотою.

І це змушувало його писати. Мачати перо, ставити літери, складати слова. Про все він писав, і інколи приходили йому цікаві думки. Писав про заборону всього. І рідного слова, і шкіл, і того, і тамтого. І що було б, казав він, якби не було того легендарного древа пізнання добра і зла, і тих заборон, і того змія, що шепче непокірні слова та вводить в гріх. І рід людський, і вихід за межі раю на ширші простори, де океани, війни і землетруси... Все, що твердо і владно жене наперед життя, все це було б незнане, коли б не було заборон.

І мріяв юний Василь, що прийде багато, багато і буде те, чому приписано бути, чому бути треба.

Приїхав також Євген. Ось вони знов обидва тут. Помешкання вивітрене, оновлене, постелі їхні викинуті, занавіски свіжо випрані і випрасувані, все чисте, блискуче, наповнене пахощами квітів, що великою барвистою купою стоять серед столу в кришталевій вазі.

Весна робила своє діло і досить ґрунтовно. Перед вікнами майже розпустився бузок. Клени під староством вкрились жовтавими крилатими потворками, що пахнуть соком землі. Сад Гуляницького погустішав і балкони двох великих будинків ледве видніються. Свіжим і радісним криком кожного ранку кричать там птахи. Доріжки посипано жовтим піском, й іноді в широкому соняшному капелюсі біла, мов порцелянова, пройшла по них дама з дрібним рудуватим хлопчиком.

Як багато всього навкруги! Василь не знає, що найперше. Найближче Євген. Захоплений, розчервонілий, захлинаючись власним голосом, він розповідає про Миру. Так. Це вже вирішено. Вона його кохає. Він це знає не від неї, але йому казала Кира. Вони шукали нас часто, і тільки ми були неуважні.

— Як то нас? — перепитує Василь байдуже, бо думки його десь далеко.

— Що, не розумієш? Нас. Тебе й мене... — пояснює Євген, і його обличчя майже пророче, така на ньому мудрість наївности.

— А ти дав їй листа? — питає Василь.

— Певно, що дав... — відповідає Євген.

— Не сказала нічого?

— Ні. Нічого. Тільки страшно залилась червоним. Вогнем горіла. Розумієш? Вона і так червона, а то стала пурпурова. Василю! У неї очі, як агати, — захоплено говорить Євген.

Василь не дуже уявляє барву агатів, але він чув це поетичне порівняння не раз. Євген ще і ще говорить про те саме, але Василь вже його не слухає.

Гарний весняний день, сонце під заходом. В “Тіволі” заграла оркестра. Під вікнами пройшли юрби молоді. Біля колодязя клубами в’ються мошки. В саду Гуляницького воркують голуби. Василь не може більше. Кидає Євгена і йде. Він знає, куди і пощо. Мусить бачити Настю. Виструнчений, свіжо стрижений, з пружними м’язами, без зайвої зимової одежі, він рівно ступає в напрямку до Настиного мешкання. Ні! Не пощастило, її немає вдома. Вона кудись пішла ще зрання і не повернулась. Василь вертається і сам не знає, що після цього. Куди утнути себе, щоб поміститися з усім, що він носить в собі. Йде до Хмелюка. Тут з вікна ресторану видно всіх, хто проходить Широкою. Звідки узяв, що вона мусить проходити Широкою? Вона не любить конечно Широких вулиць. Вона знана своїми мандрівками по козячих стежках у горах. Він чекає її, погляд його тьмариться від напруження. Усі сіро-сині суконки, всі блакитні капелюшики, всі подібні на неї постаті зривають його, мов електричний струм, і скільки разів за цей час здригнулась ціла його істота. І все даремно. Вона не пройшла. Запитати про неї Хмелюка не повернеться язик. Сонце зайшло, і ясний, мов з матового срібла, серп місяця зупинився над самим шпилем ліцеяльної вежі.

— До побачення. — Йде додому. Хмелюк ще питає, як там те чи те, коли зроблять зустріч весни. Але Василь йде додому. Йде він зовсім поволі, бо має час. Доходить майже до своєї фіртки, і тут наздоганяє його Настя. Вона звідкись йшла. Була засапана і помітно втомлена. Василь, як завжди, почервонів, але сутінок поміг йому втримати рівновагу. Обоє радіють і засипають одне одного питаннями. Чи тужив він за нею? Чи тужив? Як на таке відповідати? Вказала на молоденький місяць і сказала, що треба в такому разі цілуватися. Це принесе подарунок. Василь зазначає, що йому немає з ким цілуватися. “А я? Хіба я не жінка?” — Як це було сказано! Василь здригнувся, бо щось йому видалося фальшивим. Сам не розуміє, що, але щось тут є. Він мовчить. Не має слів, щоб щось відповісти.

Прийшли до її будинку і зупинились на ґанку. В “Тіволі” навпроти грає музика. Вечір все більше і більше впливає. — Не підемо до хати... Посидьмо тут, — сказала вона. І справді зараз вийшла. — Василю, дайте мені вашу ліву руку. Він простягнув їй руку, вона взяла її, піднесла спочатку до боку. — Чуєте? — питала вона. Він кивнув притакливо. Справді чув, як билося її серце. Але, крім того, за тонкою блюзкою чув тепло її юного, ніжного тіла. Від цього йому туманиться зір, і він злегка намагається визволити руку. Але вона міцно тримає її. По хвилі він відчув, що вона щось робить. Поглянув і побачив у півтьмі, що вона чіпляє на його руку годинничка.

— Чому? — вирвалось у нього.

— Так буде краще, — сказала вона. — Повірте мені... Так буде краще. Я не носила його. Він лежав у мене в столі, але кожного дня по кілька разів я слухала його цокання. Носіть його, Василю. Він освячений моїм духом.

Але що йому ті слова! Чому повернула вона годинника?

— А тепер ходім... Пройдімось.

І вони пішли. Проходили попід огорожу “Тіволі”. Йшли парами молоді люди. У повітрі — прозора свіжість. На горах лежить темрява і манить до себе. Десь там співають “Реве та стогне Дніпр широкий”, і Василеві здається, що він чує знайомі голоси Гриба і Біленка. Звуки пісні такі м’які і разом з тим виразні; здається, летять не сюди, а туди, у височінь; їх слухає щербатий місяць і яскраві краплини зірок.

— Знаєте, Василю. Я хотіла б з вами про дещо поговорити... — сказала Настя. В її голосі знов щось є, щось нове. Василь не може його виразно окреслити.

— То прошу, — покірно говорить він.

— Тільки не зараз. Іншим разом, Василю. Я страшно, страшно думала про вас, — сказала вона знов по короткій перерві.

— Ви говорите це таким тоном, — відповів їй Василь.

— Бо так, Василю, було. Я навіть не повинна стільки про вас думати.

— Певно, — сказав він. — Вам треба думати про Овідія, про зруйнування Трої, — вирвалось чомусь у нього, і це звучало, мов іронія. “До долу верби гне високі”, — виводив Грибів тенор. Настя хвилинку послухала і казала далі:

— Я написала один вірш. Хочете прочитаю?

— Прошу! Це буде саме під настрій, — сказав він тим самим покірним тоном.

— Ви всі, що чуєте, що бачите мене, — почала вона своїм приємним, протяжним голосом:

Проходите повз мене легковажно,

Поваження! — Дав руку... І нема...

Без погляду, без потиску, поблажно.

А тут, в очах моїх, жагуча гама прагнень.

Натхненним поглядом ловлю я кожну мить!

Здавалося б, що мертвий, сірий камінь

Повинен погляди мої вловить.

Тут вона зробила коротку перерву. По хвильці читала далі:

Не видержать мені. Я хистка. Я сама.

Життьове море буйне і жорстоке,

Мов тріску, кидає воно мого човна

У ті місця, де чорно і глибоко...

Де вир його бездонний і зрадливий,

Де камінь гострий буряно повис,

Де крик сирен віщує смерть і зриви

І цілить в серце, мов отруйний спис.

Й не видержать мені... Я хистка і сама...

І кожну ніч, аж поки сонце встане,

Свій повний келих чорного вина,

Я п’ю одна поблідлими устами.

Вона продекламувала і замовкла. Голову схилила. Згори лилася пісня: “Сичі в гаюю перееекликааались та ясень раз... у раз... скрипів!”. Високий Грибів тенор звився і, торкнувшись місяця, довго й переливно витав у підзоряних висотах. У “Тіволі” голосно заплескали. Можливо, цим співакам, а можливо, там йде якась вистава. Заграла знов оркестра щось із Шопена.

— Що це таке? — сказала Настя. — Це щось безперечно з Шопена. Тільки не знаю, що. Ви не знаєте, Василю?

Василь також не знав. Він мовчить. Всі струни його душі напружені. Він хоче говорити.

— Ви не смієте так думати! — твердо і зненацька проговорив він.

— Як? — запитала вона. — Василю, як?

— А так. Чорно... хіба ви не чуєте? Навкруги буяє життя! — Його голос аж скрегоче. Такий він терпкий і кострубатий. “Я, Настусю, цього не розумію. І не хочу розуміти... Що значить? Коли будемо так дивитись всі... Що тоді вийде? Це, я вам скажу... Це розніженість. Це... стара школа... Розумієте? Вам треба на село або ще краще: вам треба міцно, міцно відчути пазурі життя. Можливо, я кажу трохи патетично, але це, Насте, так. Вірте мені... — і він, задихаючись, замовк. Але зараз таки казав далі:

— Але що це з вами сталось? Раніше того не було... Ба ні, було. Трохи було. Вже в тому вірші, що ви мені колись дали, щось відчувалося. Але ви тоді казали: “Моїм мріям легесенькі крильця дай, щоб здолали піднятись вони у світ безкінечний, в надзоряний край і принесли чарівнії сни”... Я сам був тоді м’який, але все-таки ті ваші “легесенькі крильця” і “чарівнії сни” мене вражали недобре. А це вже зовсім ні до чого. Смерть... зриви... отруйний спис... чорне вино... поблідлі уста... Ні, Настусю. Скиньте ваші серпанки. На вас ніхто не дивиться поблажливо. Я тут міг би щось сказати, але не кажу нічого і дозволю собі заховати мовчанку далі. Що ви тепер читаєте? Прошу вас! Читайте Лондона...

Але він не докінчив своєї промови. Він говорив і дивився перед себе. Вона йшла побіч. Було темно. Але, дійшовши до Лондона, він почув якісь дивні звуки. Поглянув і крізь темноту помітив, що вона тримає біля очей хусточку. Глибоке і поривне хлипання виривалось з її грудей. Він зупинився.

— Настусю! — викрикнув він. Хотів обняти її, але не насмілився. Подумав, що вона ще не дала йому на це права. Зміркував також, що вона подумає, ніби він використав її слабість. А до всього того його стримує те саме почуття, якого має заповно, яке в’яже його по руках і ногах.

— Настусю! Що з вами? Ну що з вами? — Його голос звучав розпачливо, як голос тяжкого змагуна, що тримає в руці крихку річ; вона йому вилітає, а він боїться, що, стиснувши, розчавить.

— Ходім назад, — сказала вона крізь плач. — Я зараз не можу нічого сказати...

Він не був настирливий. Вона не може сказати, але що то є?

— Я не маю сили... Я вам скажу... але іншим разом. Відведіть мене додому. Дайте мені вашу руку.

Він подав їй руку і відчув її потиск. Цілу дорогу назад йшли мовчки. Дійшли до фіртки.

— Далі піду сама. Гадаю, що сестра вдома. До побачення, Васильку... Не гнівайтесь... Зайдіть до мене цими днями...

Але найближчими днями він не зайшов. Вони зустрілись випадково на вулиці Словацького. Перед тим всі дні і всі ночі Василь не міг відігнати настирливої думки, що, власне, з нею. Чому повернула вона годинника, чому взагалі його не носила, чому плакала. Міркував і думав. Євген тягнув його вечорами “мріяти”, Хмелюк домагався зробити зустріч весни, у школі збільшений натиск на скріплення дисципліни. Гнатюк почав докучати якимось настирливими намірами, які він привіз із собою з Радивилова. Шпачук домагався ще раз скликати членів гуртка “Юнацтво” і хотів, щоб там, конечно, були Прихода та Шеремета. Все це тиснулось докупи, мов якийсь натовп перед потягом, що відходить.

Був кінець квітня. Погода після довгих дощів вирівнялась. Дерева, ніби в паніці, що спізняться кудись, поспішно розвиваються. Вечори з кожним днем розгораються чорним полум’ям, а до того прийшов місяць з усіма своїми принадами.

А Василь Шеремета ходить, обнятий демоном незрозуміння... Він саме здійнявся, розпростав крила, щоб з запеклою жагою кинутись у найкрутіший вир життя. Він його не боїться і не вклякає перед ним, як це робить Мединська зо своїми чорними думками. Він хоче брати життя оберемками, він хоче дихати повними грудьми, а тут ось такі перешкоди. І від кого? Його богині, його життьової пружини, його всього. Він тільки чекав того менту, коли прийде оця запекла весна, коли все розгорнеться і коли можна буде йому, огорнутому диким поривом, шубовсьнути в розбушовану стихію.

І ось зустрів її на Словацького вулиці. Кудись поспішала. Була елєґантно, легко, по-весняному одягнена в сірий костюм зі свіжою, білою блюзочкою. Була засапана і розчервоніла.

— Проведіть мене трошки.

Не розпочинав якоїсь розмови, бо ж вона сказала, що це має бути “трошечки”. А чому трошечки? Куди вона так спішить? Чому така елєґантна?

— Хочете чути, як б’ється моє серце? — проговорила вона знов. — Прикладіть сюди руку...

Він не хотів знати, як воно б’ється, бо не розумів, чого воно б’ється. Але вона взяла його руку і притулила до грудей. Відчував, ніби його попечено. Гарячий, хвилюючий струм пробіг всіма його членами. М’язи ослабли, нерви тремтіли, мов по них хто вдарив. Але не сказав нічого. Дійшли до великої діри в ліцеяльному мурі і тут зупинились.

— Я йду отуди, — вказала вона головою на діру.

Василь здивувався, але не запитав нічого. Тільки на його обличчі відбився страшний, повний глибокого незрозуміння вираз. Глянув на неї допитливим зором, їх очі на хвилинку зустрілися, і Василь прочитав у них: “Що ж? Я інакше не можу”.

— Хочу з вами поговорити, Василю, — знов сказала вона. — Коли вас можна бачити? Ах, Василю! Не дивіться на мене так!

Не відповів, тільки сказав:

— Я, панно Настусю, до вашого розпорядження завжди і скрізь. До побачення!

Одвернувся і спочатку швидко пішов догори, але потім його кроки все уповільнювалися. Чув, що ступні мов наливаються оловом і тяжчають, ніби у водолаза, якого мають спускати під воду. Невже ця весна має втікти від нього? Ця сила, ця звучність?.. Це все сподіване?.. А ноги все важчають, і руки важчають, і в усьому відчувається відпруження. Куди це він, властиво, йде? Ага. На Хрестову. Там на нього чекають товариші. Якісь знов сходини. Просили прийти. Будуть всі. Шпачук і Прихода також. Це ще раз сходиться “Юнацтво” в повному складі таким, як було досі. Будуть дуже поважно говорити. Розвинуть дискусію. Чи Василь має також йти туди? Чи не краще піти отак в гори, десь там лягти горілиць і дивитись у небо. Думати про все. Про Настю. Вона ось виразно тікає від нього своїм фізичним єством, і він не може наздогнати її своїми олов’яними ногами. Йому ще залишається інша Настя... Настя — мрія. Настя — ідея. Настя — слава. Настя, що візьме його за руку і поведе світами, і покаже йому безліч, і дасть багато зрозуміти, вложить в його юначу душу щось, чого він ще не мав, збагатить його крутим, болючим досвідом, опече його вії вогнем, яким був опечений Данте після повернення з пекельних мандрів.

Василь все-таки пішов на Хрестову. Це прекрасна гора. На її шпилі кам’яний нагробник і дерев’яний хрест. Внизу амфітеатром місто. На схід під підошвою розляглося зелене кладовище. На північ — сад “Тіволі”. На захід — краєвид ліцеяльного парку, самого ліцею, праворуч Миколаївський собор, а далі краєвиди, червоні стріхи будинків. Бона з руїнами замку, а над всім цим страшне буяння весни. Василь тільки один раз переживає таку весну. Можуть бути інші весни, інші роки, можливо, кращі і буйніші, але одна з них мусить бути винятково великою. Вона мусить глибоко ввійти в нутро людини, лишити там незатертий слід, навіки вирізьбити там своє ім’я.

Василеві здається, що це гора Фавор. Дивиться, як горить на всіх шпилях сонце, як вирізняються камені, як стоїть раменатий хрест, і видається йому, що він у святих місцях, де ходять не люди, а апостоли, де родяться пророцтва, де починається нова віра.

Хлопці всі тут. Розсілися, розляглися на зеленій травиці. Щось розповідають. Василя привітали вигуками. На всіх помітне вдоволення, а одночасно наївна повага. Ось вони, мовляв... Дивіться, які ми! Від нас залежить все. Хочете, щоб далі оберталася земля? Вона буде обертатися, але як ми цього захочемо. Хочете, щоб на землі була нарешті правда? Вона буде, тільки послухайте нас. Хочете знати, де є справжня мудрість? Вона є — прислухайтесь тільки до наших слів. Відкрийте ваші вуха і ваші очі. Дивіться і бачте!

— Ще тільки Гнатюка бракує, — сказав котрийсь.

— А може починали б без нього?

— Ще почекаємо... Грибе! Зятягни-но нам щось...

Гриб затягає: “Ой, наїїїхали вози...” Йому підхоплюють: “Гей, з України... розпустили круторогі по долині...”

От що їм, тим юнакам, треба! Пісні! Ось вони вже всі, мов один інструмент. Вони звучать таким акордом, що ніяк не хочеться вірити, що це ось Шпачук, а це Шеремета, а той далі — Стасюк. Що кожний з них має щось своє. Ні! Зараз вони — одна, неподільна, гарна і барвиста душа. Вони співають про своїх предків. Слова малюють і вози, і круторогих, і вусачів. Все це таке велике, монументальне, вирізьблене з бронзи, граніту, вмуроване в пісню і вложене в уста оцих молодих людей.

“Солове-е-е-йко кричи-и-и-и-ть, репету-у-у-є”, — гримить Біленків бас. Грибів тенор підхоплює: “Гей, репе-е-е-ту-у-у-є... та ніхто його співу вже не чує!..” Хай собі репетує, той нічний репетуй. Натомлені люди міцно сплять, і тільки вартові ходять взад і вперед біля табору. А над усім пливе місяць, розіпнулось широке, рідне небо, жиготять великі, ясні зорі.

Проспівали одну, другу і третю пісню, але Гнатюка все нема. Розпочали без нього. Говорив Козенко, говорив Москалюк. Говорили всі, кому тільки хотілося. Всі дуже поважні. Це мудреці, це найвищий ареопаг. Потім прийшов Гнатюк і теж промовляв. Після всього виступив Шпачук... Мовчав тільки Шеремета. Дивився перед себе і мовчав. Здається, він навіть не слухав, про що там говорять. Коли десь під горою з’явилась у вечірньому присмерку Гнатюкова постать, він не зводив з неї очей, а коли той прийшов, Василеві видалося, що він дуже червоний, хоча вже сутеніло і виразно не можна було бачити його обличчя.

Але сьогодні не було таких змагань, як попередніх разів. Здавалося, ті люди вже до чогось дійшли і не потребують сваритися. Але гурток “Юнацтво” з цього дня перестав існувати. Його тут поховано. Це вже не юнаки, це щось інше. Вони вже поділені на два табори. Вони ще говорять між собою, але єдности вже немає. Ще поки співали, здавалося, що це єдність, але тільки замовкла пісня і тільки зазвучали перші слова Козенка, як все розвіялось і всі присутні стали кожний на своє місце. Це ти, а це я. Твоє місце там, моє тут. І виразно бачать усі Шпачука з одного боку і Гнатюка з другого. За Шпачуком більшість. А деякі ще вагаються і не можуть вирішити, де їм стати.

Василь свідомо стримався. Він розумів, що може сказати таке, що не буде пасувати до цього концерту. Його думки йшли в іншій площині... У відмінній від усіх. Вони не могли б його зрозуміти, а бути такими, як вони всі, він не має сили. Йому здається, що всі вони — і ті, і тамті — не знають, куди йдуть. Щось треба цим молодим людям робити. І він хотів би сказати, та немає відваги, бо він ще сам, зовсім, зовсім сам, а до всього того його гнітить думка, що він загнався, що, мабуть, заскоро почав рости, забагато про себе подумав. Тому його відкидають, не приймають, упосліджують...

Хоч це було не так. Його ніхто не відкидає. Його мовчанка ще більше інтригувала його товаришів. Вони це зрозуміли по-своєму. Він, мовляв, ними гордує. Зарозумний став. Козенко дивився майже виключно в бік Василя. Шпачук, коли говорив, то не до всіх, а до нього. Він навіть намагався повернутися в інший бік... Гнатюк, нарешті, коли вже все сказав, глянув на Василя поглядом: “Чому, мовляв, до дідька, ти не заговориш”...

Отаке було. Василь нічого тут не лукавить. Просто він боїться сказати те, що хотів би... Він ще не виріс, щоб сказати нові слова, а старих не хоче казати...

Верталися гуртками — хто куди. Біленко, Гриб та молодий Гнатюк подалися на Туніки. Там десь, у тому зеленому морі живуть їхні феї — Варвара, Надя і Настя-молодша. Для них ще не скінчився день... Навпаки. Він щойно починається. Вони ще довго сидітимуть у садку під кущами ще нерозквітлого бозу і виспівуватимуть свої пісні. Це та молодь, що більше співає, ніж говорить, що не морочить собі голови зайвими питаннями. Надя піде з Валентином на прохідку, вони дійдуть до кінця саду, де густі кущі, тут обіймуться, зіллються в поцілунку. У них це все якось просто, без зайвих викрутасів. Це не Василь і це не Настя, це не Євген та Мирочка. Так само й Гриб. Він сяде біля гладкої Варвари, правою рукою підгорне її під себе, і так вони можуть сидіти побіч, ніби зрослі, ніби зачаровані, цілими годинами, і одночасно співати і мати вигляд, ніби вони зовсім далеко одне від одного...

Цікаво, що наприкінці зборів до Василя підійшов Стасюк. Василь ніколи не мав з ним ніяких розмов, а тут зненацька Стасюк заговорив, що він хотів би з Василем дещо перебалакати.

— Добре, — сказав байдуже Василь. — Ми з тобою зустрінемось... Десь цими днями.

Василь сходить з гори в товаристві Гнатюка і Приходи.

— Ти щось маєш сьогодні вигляд печериці, — сказав Гнатюк. — Що, ти не міг щось сказати? А Прихода також, як намальований святий. Бачу, що семінарія на тебе впливає...

— Не семінарія, а інші речі, — сказав Прихода. — Ти думаєш, приємно бути на чиємусь похороні...

— На похороні твоєї невинности, — засміявся Гнатюк. — Ну, коли ти конечно хочеш не постарітися, то законсервуйся...

— Що будемо говорити... Ти цього не зрозумієш, — Невдоволено пробурмотів Прихода.

— Ні. Не зрозумію. За чим ти зітхаєш? За гуртком... З ним скінчено. Кінець. Виросли отак, як виростають зо старих штанів. Люди йдуть далі... Вправо, вліво — кому куди...

— Тільки не просто, — нарешті промовив Шеремета.

— “Отверзи уста своя і наполнися духом”, — зіронізував Гнатюк. — Я тобі, Василю, скажу... Ти... — тут він вжив непристойне слово. Василь образився.

— Прошу тебе не лаятись...

— Не лаюся. Тільки вам, що живете в рукавичках, треба денно давати по двадцять п’ять... Така курація помогла б...

Василь майже вибухає:

— Ти спочатку зрозумій речі, а тоді вже роби висновки. Не тямишся на справах, то й мовчи...

— Ти тямишся! — з серцем відповів Гнатюк...

— Не тямлюся, а тому й мовчу.

— Якого ти чорта дмешся? Скажи мені нарешті! — сердиться також Гнатюк. Василь замовкає. Що буде йому казати? Те, що хотів би — язик не повернеться. Але по часі він знов бурмотить: “Подумаєш!.. Дві людини говорять і жодного слова про те, що треба...”

— А що ж, по-твоєму, треба? Ти не мовчи. Висипайся з тим. Повчи нас...

— Що вас учити... Ви самі вже все знаєте... Партії будуєте... Соціялізм... Конкуруєте з Леніним... Що мені з вами рівнятись... До всіх чортів!.. Хіба в нас немає більше клопоту, як “клясова свідомість”? Ні. Я тебе питаю! Клясова свідомість! Крякають і крякають. Двадцять п’ять років про те саме... А де наша власна свідомість? Людська? Які там до халери буржуї! Нам не буржуї роблять кривду! З тими дамо собі раду! Нам... Е! Що там! Кому це зараз потрібно?.. — Василь замовкає. Всі також мовчать. Гнатюк закурює. Василь чує знайомий запах тютюну. Він зовсім замовкає. Затискає зуби, щоб не пропустити крізь них слово. У “Тіволі” грає музика. Доходять униз, і Василь прощається. Якась напруженість. Всі не знають, що, власне, казати. Потиснули один одному руки і розійшлися.

Василь іде й думає: “Про всі ті постанови там на горі ніхто не сміє знати. Жодний учитель, жодний батько, жодна мати — жодна навіть добра, старша людина. Бо всі вони старші люди — і батьки, і учителі, а в тому їх хиба. Вони можуть попсути всі ці справи, бо ж ми молоді і зелені. Вони відразу зашикають нас, закидають вказівками, засиплять страхами, бо ж ми молоді... І це вже наша хиба. І вони, і ми — це хиба.

Біля фіртки Василь натрапляє на Євгена. Він тримає за руку полохливу Маню. Вона шарпається і пищить:

— Женю! Женько! Сумашедший! Що ви робите?

Побіч стоїть Волобуєва. Вона намагається допомогти своїй приятельці. Вона незграбно шарпає Євгена за рукав і також пищить:

— Маню! Дряпай його! Дряпай! — Вона починає Євгена щипати, але то мало йому дошкуляє. Побачивши Василя, він кричить:

— Василю! Поможи. Бери одну! Оцю от! — і штовхає ногою Волобуєву. — Ні, ні! Не пущу! — задоволено запевняє він Маню, яка пручається зо всіх сил. Василя вона ще більше соромиться, ніж Євгена, і тепер навіть боїться пищати.

— Мамо! — викрикує вона нарешті. Це впливає. Євген швидко пускає її руку, оглядається, але ніякої мами не видно. А Маня тим часом зникла за фірткою разом з Волобуєвою. Чути тільки їхній вдоволений сміх.

— Ну, я вас однаково ще впіймаю! — хвалиться Євген. — Знаєш? Я торкнувся її грудей. Знаєш що? Ми колись затягнемо їх до себе. Ото намнемо! Аби та баба-яга кудись пішла.

— Хлопці, хлопці! Вечеряти! — чують вони зненацька голос тієї самої баби-яги. Євген прискає в кулак. А що, як вона чула! Ні. Все, здається, гаразд. Вона трохи глухувата.

— Недавно йшла Настя, — заявляє Євген, коли вже вони сиділи біля столу. Василь мовчить. Він не має бажання сьогодні говорити. Зате має бажання Євген. Його уява працює. Він недавно читав “Декамерона” і все ще під його враженням.

— Як ти думаєш? — питає Євген. — Чи Маня вже знає мужчину?

— Напевно, ні, — буркає Василь.

— А до неї ходить Чорна. Ти ж чув про неї?

— Це до Олі, — каже Василь.

— До Олі. А Маня також там. Я сьогодні підслухав їхню розмову. Я був у Митьки. За стіною були дівчата. Митька кудись вийшов, а я залишився. Вони думали, що ми вийшли обидва... І от Чорна почала. Я крізь двері прекрасно чув. Говорили про хлопців. Реготалися. Я, каже Чорна, йому очі видряпала. Він мене хотів покласти... І щось хотіла ще сказати, але не була певна, чи їх ніхто не слухає. Відчинила двері...

Василь підняв на нього очі.

— Отже, ти спік рака! — вже веселіше проговорив він.

— Так, — признався Євген. — Уяви моє становище. А Чорна й приваблива! Я дивлюся на неї, печу рака, а вона: “Сматрі, как у нього глазьонкі іграють!”

— Ха-ха-ха! — засміявся Василь. Але саме в той момент крізь відчинене вікно він чує: — Васи-и-и-лю!

Він весь здригнувся. Це Настин голос. Він одразу споважнів, встав і підійшов до вікна.

— Я зараз! — швидко проговорив він і без шапки вийшов. Євген навздогін післав йому поцілунок.

Василь не вийшов, а вибіг. Зовсім не думав про те, що треба заховати поважність. Настя чекала на нього в темноті, і з усього видно, що вона схвильована.

— Ви можете трохи побути зо мною? — спитала вона відразу. — Ви мені вибачте... Я чула ваш сміх... Ви, мабуть, були в товаристві. Пройдемось так трохи...

Василь подумав: “Для чого цей докір? Хіба вона не розуміє?” Але не сказав нічого. Він ще не забув, що недавно проводив її до тієї діри в ліцеяльному мурі. Чого вона від нього хоче? Але тут на хіднику взагалі не можна говорити. Треба кудись набік. Обоє почувають, що треба буде говорити. Пішли швидко на доріжку, що веде до глибокого яру, звідки беруть пісок. Іншої дороги, де б не було непотрібних свідків, нема. Ніч. Небо всіяне зорями. Серп місяця висить над ліцеяльною вежею. Сіра, нерівна, хвиляста дорога в’ється між зарвами піску, кущами плазуватих рослин та випнутими наперед велетенськими глибами вапняку.

— Я вас мусіла покликати, — проговорила Настя. Голос її помітно тремтів. Василь не знав рішуче, що сказати. Йому хочеться обуритись, але він не має сили. Йому знов хочеться благати її, але

знов-таки не може. Мовчить. Ступає нерівно по нерівній дорозі, дивиться вниз, нічого не бачить, бо темно, але коли б і не було темно, то думки його скупчені в ньому самому. Він весь оповитий хмарою, туманом, непрозорим газом, що запаморочує думку.

— Ви — мій єдиний справжній друг, — сказала знов вона. — З вами мені легко і безпечно. А я така слаба... Василю, Василю! Допоможіть мені.

Це було сказано справді розпачливо. Він підняв голову. Очі його вперлися в темноту. Уста міцно затиснуті.

— Я вас не зовсім розумію, — промовив він нарешті. — Ви мені нічого не сказали. Ви тільки робите натяки. Ви мені читали вірша... Оце й усе. Потім я бачу вас там, то знов там... Ваше поводження для мене загадкове. Чим я можу вам помогти?

І тоді вона почала говорити. Голос її часто зривався. Вона все сказала. Вона опинилась поміж двох огнів. Вона любить його, Василя, але одночасно живе з іншим. Це її мучить, бо Василь для неї справді все. Він того не може розуміти, але це так. Він дає їй зміст, він наповнює її бажанням жити і то життям великого лету. Але вона дуже, дуже нещасна. Вона ось кінчає школу. Сестра не може далі утримувати її. Її вітчим відмовився допомагати їй ще з осени, тому вона й мусіла перебратися до сестри. Сестра служить у старостві. Вона дістає мізерну платню, якої ледве вистачає для неї самої. А до того там довідались, що Настя ходить до української школи, і сестрі вчинили авантуру. їй загрозили — або, або... Або Настя перейде до польської школи, або сестру звільнять з посади. Василь може собі уявити, що значить для сестри та посада. Для неї це все. Сестра не розуміє і не може розуміти Настиних сентиментів. Вона хоче, щоб Настя перейшла до ліцею. Там може дістати стипендію. Там йдуть нормально лекції. Скінчивши ліцей — одразу посада. А що дасть Насті українська школа? Куди вона з неї вдасться... Особливо, як полька, як дівчина, як людина, несамостійна матеріяльно? Так розважає сестра і по-своєму вона має рацію. До неї ходить отой, якого Василь одного разу зимою застав. Це якийсь з Познаньщини, заїлий шовініст. Як він почув, що Настя говорить по-українськи, його мало не “трафив шлях”. Того самого дня вчинив сестрі авантуру і перестав до них заходити.

— І що ж далі? — питає Настя. — Сестра тепер майже не говорить до мене. Вона приходить і не дивиться у мій бік, а я ж від неї цілком залежу. Коли вона відмовить мені мешкання, я завтра опинюся на вулиці. А мені ж потрібний спокій. Мені треба вчитись. Я так все запустила. А скінчити я цього року мушу. А тут новий клопіт. Я заручена... Можливо, знаєте з ким. З Миколою... Ми з ним вирішили одружитися. Ми вирішили, як тільки скінчимо школу — одружимось і поїдемо на студії до Чехії. Так ми вирішили. Василю! Не подумайте, що одруження для мене така принадна справа. Ні. Не те. Я не маю іншого виходу. Бо що, справді, я буду робити, як скінчу? Мене ж нікуди не приймуть на посаду. Українці не мають, а поляки не захочуть. Одруження — єдиний вихід. Але останніми часами Микола якийсь дивний. Він починає мене цуратися. Він тепер не може зо мною бачитися в мене, і ми тиняємось, мов приблуди, по чужих садках. Це не гарно. Його це не вдовольняє. До того ж він має багато інших справ. Він почав говорити, що тепер не до одруження. Найперше мусимо вибороти право на одруження. Я його розумію. Він має рацію. Але жити також треба. Ні? Жити треба...

Вона на хвилечку замовкла, набираючи сили. — А до всього ще й ви, Василю... Це вже щось... Я розумію... Щось, можливо, з люксусу, забаганки... Але повірте мені, Василю... Я почуваю, що втрачаю вас. Розумію... Дуже добре розумію. Так не може бути... Ви ж усе бачите. Не можу перед вами таїтися... І не потребую таїтися. Я бачила ваш погляд сьогодні перед кількома годинами. Але що я можу зробити? Скажіть мені, порадьте мені!.. Василечку! Я вас дуже, дуже люблю!.. Я вас таки кохаю — великим, справжнім коханням. Не розумію, як це сталося. Отак просто... Отоді... Коли ви зайшли з Лискевичем... Ви пам’ятаєте... І тоді вже ви... Ви не дивуйтесь, що я отак признаюся... Кажу вже все, бо довго, довго не могла отак говорити. Ви тоді запалили мене, і я написала вірші. Ви їх пам’ятаєте? Напевно. Недавно ви їх мені цитували... Я вас покохала, як нікого іншого і не думайте, що це щось легковажне, переходове, між іншим... Що це химера молодої, розпещеної дівчини... Бачите самі, яка я розпещена, як бавить мене життя. Я вас покохала, бо ви найкраще мене розумієте. Кожна моя думка вам близька. А вас я також розумію. Почуваю у вас щось, до чого сама прагну... Микола мені не так підходить. Його інтереси далекі від моїх. Він зовсім інша людина. Не можу сказати, що він мені не подобається. Ні. Але я... До нього не так прив’язана, як до вас.

Знов перерва і знов мовчанка. А по хвильці вона сказала:

— Ну от, Василю!.. Сказала вам все. Більше не маю нічого захованого перед вами...

Настала мовчанка. З “Тіволі” чути музику. Вони дійшли до кінця яру. Під ногами м’який, білий пісок. Василь весь час уважно слухав. Сповідь коханої дівчини приносила йому полекшу. Він розумів її клопоти, але з кожним словом з його душі спадав камінь по камені. Увійшла ясність і стала між ними. Але знов: як і чим їй допомогти, порадити? Він ще такий молодий. Він ще ніколи сам не був самостійний. Він знайшов її руку і вперше міцно та щиро її потиснув — її сповідь зблизила їх. Відчув, що це не тільки його кохана, але його сестра, його близька і дорога людина. Повернулись назад і деякий час йшли мовчки. Потім Настя знов заговорила:

— І за що нас так гонять? — Це не було сказано. Це з неї вирвалось. — Люди божевільні! За щось прокляті! Бог!.. Хіба він справді є? Католики... Добрі католики! Храми, фіміями, лоби розбивають перед кожним костельним порогом. Коліна вистоюють. .. А разом... їм шкода, коли хтось заговорить мовою матері... Вони язика вирвали б! У душу лізуть! Ніколи, ніколи не буду з ними! З ними!.. Отут! Хай мене крають на кусні!.. На боці гнаних треба стояти! І я буду стояти!..

Василь міцно стиснув їй руку. Настя казала далі:

— Ви пам’ятаєте, Василю, отого добродія, що зо мною танцював на нашій вечірці? Такий високий. Це з суду. Молодий суддя. Поляк. Він був у мене закоханий. Познайомила мене з ним сестра... Але він з тутешніх, тому з ним можна було ще говорити. І я йому також сказала. Все. Все чисто. Він мені говорив щось про західню культуру, що, мовляв, ми несемо католицизм, культуру, цивілізацію. А я йому сказала: коли ваша культура полягає в ненависті до людей — не хочемо її. Ми насамперед люди! Розумієте? Такі, як і ви, як і всі. І ми хочемо жити, бути, бавитись, кохатись, дихати повітрям, грітись на сонці... Так я йому сказала. А він мені: як ви, полька, можете таке казати? — Ви помиляєтесь, коли думаєте, що я говорю від імені поляків, — сказала я йому. Ті на таке не здібні. Ті, кажу, ще самі не встигли вилізти з бриндзи, ще не відшкрябались з багна, в якому лежали, а вже товчуться по чужих головах. Так я йому сказала. Я суддя, — каже він. — Не смієте мені такого казати. — То, прошу, скажіть, що це неправда. Він був елєґантний, мав посаду. Залицявся до мене. Сестра була певна, що він зо мною одружиться. Не вийшло. І цього вона також не може мені подарувати.

Василь подумав: “Боже, Боже! Який я був до неї несправедливий! Коли б я міг щось зробити. Вмерти для неї. Допомогти їй. Загладити перед нею свою провину”...

— Настусю, — сказав Василь якнайніжніше. — Треба твердости... Більше нічого...

— Це всі кажуть... Твердости... Твердости! Сама знаю, що не м’якости. Не твердости, а ніжности. Любови. Відданости... Щирости... Чому ви думаєте, що сила тільки в твердості? Хто вам це сказав? Я жінка. Я не камінь. То каміння б’ють молотом, твердим. Бо камінь також твердий. Я — м’яка. Я створена не зі сталі, як це люблять патетично говорити. Не переношу шабльонів...

— А все-таки, Настусю, треба тільки твердости. Не кажу вам сталевої чи якоїсь там гранітної. Не про шабльон тут ходить. Як то каже Семен Іванович: з нас той витримає, хто матиме найбільше характеру...

— Ах, характеру, характеру... З нас ніхто не витримає... Хіба ви! Ви, по-мойому, найтвердіший, — сказала вона дуже переконано.

— Звідки? Я маю враження, що я найслабший.

— Це для сліпого ока. Хто бачить глибше... Ні. Ви дуже суцільний. Це сила. Потім... Я знаю. Ви дуже органічний... Вірю, що ви витримаєте. Так. А ті “сильні” заломляться. Чому? Бо вони... Бо вони... Як би вам сказать? Надуті силою. Ні?

— Я не розумію...

— Дуже гарно ви розумієте. Вони не сильні, а... А безсилі проти моди. Стає модно бути сильними. Чому? Бо хтось написав брошуру, і там було так сказано. Але вони не перевірили, чи можуть вони бути сильними. До сили належить ще й розум...

— І душа! — додав Василь.

— Так. І душа... І як ви тоді правильно сказали на ялинці... І культура. Ви маєте культуру... Селянську, але культуру. Ви маєте міцного батька. Той є сильний. Ви не вдаєте, а це важно... Але ви таки сильні. Я це знаю... Я це чую... Та й всі вони, ті сильні, чують. Вони без вас не зроблять і кроку.

— Ну, ну, ну... Прошу не перебільшувати...

— Мені не до того...

— Вірю вам... Але ось ви, Настусю, все-таки не впадіть. Все-таки тримайтеся. Ви так любите “Контра спем сперо”. Так любите авторку цього: “Буду сіять квітки на морозі”...

— “Буду лить на них сльози гіркі”, — підхопила Настя...

— Так. І сльози. Тільки хай вони будуть правдиві сльози. Гіркі... І... взагалі... Я знов лізу в мораль. Не люблю цього... Словом! Настусю!.. — він міцно стиснув їй руку. “Тож тепер весна золота!”.

І справді весна. Навкруги весна. І на небі, і на землі. І в серцях... Скрізь повно весни. Василеві стає легко... Надійшло прояснення. Він ще не посів якогось становища, але він бодай знає, що є. Ця розмова їх ще більше зблизила. Тепер, здається, і він може сказати їй багато такого, чого досі сказати не міг. Між ними впала перша завіса. Вони вже бачать один одного зблизька.

Коли Василь повернувся додому, було вже пізно, але Євген ще не спав. Він зустрів Василя захоплено: — Васюк! Ти її цілував? Ти її цілував! — Василь поглянув на нього великими очима, хотів обуритись, але в Євгенових очах стільки щирого захоплення, що Василь проговорив: — Цілував!

Надто вже був би Євген розчарований, коли б цього не було.

Ще того самого вечора Василь писав свого щоденника. “Ми всі, що виросли під звуки великої війни, якісь трагічні, — писав він. — У нас на устах мовчанка, хоча в душах буря. Чуємо навкруги велике “не можна”. Ми єдина в світі молодь, що не має права вступу у майбутнє. Ми всі мовчимо. Я мовчу. Всі товариші мовчать. Бачу раз у раз погляди мовчазних юнаків і мені стає моторошно. Здається, що вони носять у собі живу розпуку. Вони стоять перед прірвою, до якої їх женуть... Перед прірвою тупої, жагучої ненависти... Вони вчаться ненавидіти.

Але я все-таки вдоволений. Цієї суперечности не можу пояснити. Мабуть, це тому, що дні мої — весна. І також, мабуть, тому, що в мені виростає пересвідчення конечної потреби переступити всі “не можна”. Так чи інакше, законно чи проти нього. У душі моїй, повірте, купчиться розуміння не законности, а конечности. У мені виростає нова, нелегальна людина”...

Приходить травень. Усі учні на своїх місцях. Тяжко, дуже тяжко сидіти на шкільній лавиці і перекладати Овідія у травні. Особливо тим, що в їх роду ніхто ніколи не мав діла з якимсь модним Овідієм.

Річицький ходить своїми цибатими ногами по клясі, а його чуприна спинається вгору, ніби горить. Кажуть, він жениться. Він тепер завжди чисто голений, трохи порізаний і неймовірно худий. Семен Іванович бігає з лекції на лекцію, вимахує довгими руками, креслить крейдою на таблиці фізичне приладдя і неможливо замащує чорний сурдут. Він має тепер навіть чисту сорочку. Директор моргає своїми мишачими вусиками, говорить крізь зуби, весь у жовто-білому, ніби бритійський губернатор в Індії. Варвара Сергіївна — справжня жар-птиця. Вона прилітає, відлітає, кидає накази, блищить пір’ям, дрібно й швидко працюють її елеґантні ніжки.

Сьогодні Варвара Сергіївна принесла нову справу. За три дні державне свято третього травня. Українська гімназія мусить взяти в тому участь. Це перший рік, що українська гімназія буде брати чинну участь у державному святі. Всі мусять обов’язково бути. Дістануть прапори, державні орельчики, зберуться на подвір’ю ліцею і звідти вимарш на Бону. На Боні відправиться урочиста служба Божа католицька.

Це була для всіх учнів несподіванка. Всі спустили очі додолу. Ніхто не дивиться догори. Навкруги мовчанка. Ніхто нічого не питає. Жодного радісного обличчя. Варвара Сергіївна дивиться на клясу, і їй, мабуть, також стає ніяково. Вона швидко розкриває журнал і починає питати...

На перерві хлопці сходяться гуртками. — Підемо на це свято? — падають зо всіх боків питання. Ніхто не дає остаточної відповіді. Мовчанка. Що треба казати? Всі знають усе і без слів. Гнатюк підходить до Шеремети. Очі його блищать сталевим блиском.

— Ти чув? — питає він.

— Ну? — буркнув Шеремета.

— Наш єпископ буде правити службу на Боні.

— Єпископ? — перепитав Шеремета.

— Ну... Він. Той саме, що тоді... при виборах.

— Ага! — сказав Василь, хоча його це якось не дуже торкнуло.

— Будеш пополудні вдома? — поставив ще одно питання Гнатюк.

— Мабуть...

— Я до тебе заскочу...

Після школи близько години п’ятої Гнатюк зайшов до Шеремети. Євген розложив великий, червоний том “Війна і мир” Толстого. Гнатюк увійшов. Він має широкий, добре скроєний рот. Ніс великий і м’ясистий. Очі кольору сталі. Весь міцний, дебелий, тесаний доброю сокирою з доброго дерева. Василь дивиться на нього і згадує Настю. Ммгу... Це він. Так. Він може подобатись. Не має проти нього нічого поганого в думці. Ні злоби, ні заздрости. Йому тільки дещо хотілося за неї сказати, але він нізащо не наважиться. Це було б виявом сентиментів.

— Може пройдешся зо мною? — запитав він. Василь погодився. Євген не сказав нічого. Він уже звик, що вони всі не завжди з ним рахуються і не завжди кажуть, куди й пощо йдуть. Але Євген переконаний, що вони пішли випити.

Гнатюк і Шеремета пішли просто до “Тіволі”. Там зараз порожньо. Вечір ще не почався. Догори веде нова, висаджена молодими липками дорога, а обабіч неї два бетонові хідники. Справа й зліва розбивають клумби й квітники. Сонце світить весело і яскраво.

Хлопці пішли швидким кроком під гору. Дорогою мовчали. Вони дійшли до піддашшя, де грає оркестра, і там зупинились.

— Сідаймо тут, — запропонував Гнатюк. Шеремета все ще не знав, що той від нього хоче. Він думав про Настю. Можливо, вони тут за неї поговорять. — Ну от, — промовив Гнатюк. — Позавтра третього мая. Наша школа піде туди і буде дивитися, як переможці плюватимуть їй у вічі. Всі будуть либати очима. Директор спереду... Розуміється. Виставить черево і буде також либати. А єпископ буде правити молебень вдячности... Ти розумієш це все?

Василь мовчить. Цього досить. Гнатюк каже далі:

— Але ми можемо щось зробити...

— Хто — ми? — питає Василь.

— Не вдавай дурня. Я і ти...

— Чому ти звертаєшся до мене? — питає Василь щиро.

— Слухай... Не будь шістнадцяткою... Тому до тебе...

Василь його перебиває:

— Є люди міцніші, більші революціонери...

— Мовчи, Василю, коли не хоч дістати по зубах... Скажеш, до Шпачука? Та ж то істерика, баба, якій натуркали, що вона також може бути попадею. Я ще пам’ятаю справу з вивісками...

— З якими вивісками? — питає Василь.

— З вивісками... Ти ж там також прославився... Під час виборів...

— А-а!

— Він же пішов і всім розтрубив, що ви вивіски викрали... А вивіски на другий день виявилися на свойому місці...

— То була помилка, — сказав спокійно Василь. — Але ми справді ходили туди.

— А якого чорта він всім розпатякав?.. Треба мовчати. Розумієш?

— Дуже добре розумію... Камінь також мовчить, коли його розбивають молотом...

— Ну, от... Так ти як? Пристаєш?

— Ну, — сказав скупо Василь. Що мав сказати інше. Він не має відваги сказати щось інше. В його вухах ще звучали Насті слова. Але зненацька він відчув страх. Йому страшенно соромно було признатись і він мовчав. Він вже зрозумів, чого ж, власне, хоче від нього Гнатюк.

— А маєш ти зброю? — запитав він, щоб затерти схвилювання.

— Є. Так хто з нас? Ти чи я? — і Гнатюк дивиться просто у вічі Василеві. У нього грають під шкірою на щоках м’язи. Очі його холодні. У Василя натомість обличчя завмерло, очі гарячі. Він ще не певний, чи не є це якийсь жарт. Він ще навіть не встигає подумати, але Гнатюк не дає йому часу думати. Він наглить. Без надуми. Раз, два... — Так хто? — питає знов. — Жеребки?

— Так, — каже Василь. Він чує, що по спині йому лазять холодні мурашки. Що це буде? Куди це ведеться? Він не хоче! Не хоче! Він ось крикне, він втече... Але не крикнув і не втік, а коли Гнатюк наставив два звернені у рурочку папірчики, Василь простягнув руку, взяв без думки один папірчик, розгорнув його і побачив: Я.

Він. Василь Шеремета. Звідки це прийшло? Яка рука підставляє йому цей жеребок. Хто це перед ним? Його товариш... Микола Гнатюк. Але ж ні. Це не Гнатюк. Це якесь видиво, якийсь невідворотний фатум. Чому Василеві уста не висловлять якогось протесту? Він же проти того, щоб робити такі речі. Він не здібний. Він... він... Ні. Немає повороту. Він піде, він мусить, він зробить! Учора він говорив з Настею. Що подумала б вона про нього, коли б довідалась, що він не виявив себе так, як належиться синові народу, якого схопили за горло і душать серед білого дня. Він мусить боронитися. Мало боронитися, — наступати, нападати, дертися пазурами, кусати зубами, плювати в обличчя кожній небезпеці, з презирством дивитися на смерть, на муки, на кару... Так! Так! І це правдиво! І так має бути!..

Звідки беруться у Василя ті страшні думки? Де джерело його ненависти? Ніжний, чулий, добрий, закоханий юнак Василь Шеремета, якого всі хлопці, мов цукерок, завивали в папірці, щоб він не розтанув... Цей цукор, що горів у вогні натхнення, перетворюючись у якийсь мед, що виливав повінь слів. І раптом цей вибух. Він зараз переконаний, що так саме треба. Так і треба! Раз так хочуть, хай буде так...

Все зроблено. Умовляються зустрітись завтра. Де? Там і там. Василь має випробувати зброю. Він ще не тримав в руках такої, але іншу тримав, і того досить. За ним же війна і революція...

Розпрощалися і розійшлися. Вся справа зайняла не більше як півгодини. Навкруги, як і було. Сонце світить, на клумбах копають дівчата, літають голуби. Невже це вертається з гори Василь Шеремета і йде поміж тим самим світом, в якому родився, виріс і зрозумів себе? Ні. Це не він. Це людина з іншої плянети. Вона прийшла сюди і дивується, що оті он, з грубими, червоними литками дівчата копають, начебто нічого не було, що літають голуби і світить сонце. Чому все не зміниться, не повернеться в інший бік, не перекинеться догори ногами?

Будь певний, Василю, що все буде, як і було. Ти є — все є, тебе не буде — все буде. Не повинен дивуватися, що воно так. Так. Хтось так хотів. Комусь так подобалось. І дивись, як мудро навколо. Скільки барв, музики... Скільки розмаху. Як прекрасно уклалися верстви землі, як міцно вчепилось свого місця дерево, як мудро воно покрилось липкими листочками, як дихає запахом кожний нарцис, як віє вітер і ворушить все, щоб воно тріпотіло... Василь дивиться, мов уперше за вісімнадцять років. Він десь там, в нутрі заскавулів. Він хоче жити. Так. Він хоче жити. Йому страшенно до болю і корчів хочеться вчепитися за поверхню цієї землі і цупко, з корчами триматись її. Він ціпить зуби і чує їх скрегіт. Ні, не вирвати вам його з цього місця. Це його місце. Йому хтось призначив його, і він повинен там триматися.

Коли Гнатюк пішов, Василь пішов також. Байдуже куди. Йому хочеться все-таки якось все це зрозуміти, упорядкувати. Ні. Не виходить. Думка женеться за думкою, поганяє одна одну, перекидає все по дорозі, твориться хаос. Про все це хочеться думати. Про все відразу. Все обійняти, все притулити до себе, скрізь побувати...

Зайшов до хати. Євгена не застав. Ще б пак... Він так тобі ото в такий час буде сидіти вдома, а ще, скажете, з паном Овідієм, у котрого зовсім лиса голова і все в черепі висохло. Він також пішов, бо Євген також частинка прекрасного життя... Він так само якась комашка і так само він має право бути на плянеті...

Василь сам. Добре чи не добре, а сам. Не знає, куди йти. Він вже виштовхнутий на таке місце, звідки не знаєш, де права рука, де ліва, де добре, а де недобре...

Добре, що нагодився Євген. Він побачив Василя і здивувався.

— Ти вдома? — викрикнув він. — Вже? Випили? Ось тобі лист... Від Кирочки, розуміється. Я тому й вернувся... — та-а-м! Вирує! Ходімо на Широку! Зараз всі там! Усі дівчата і навіть Маня... Бачив їх обох з Волобуєвою. Знаєш що? Давай ми їх засядемо! Добре! Василю! Давай! Затягнемо їх сюди... Сюди! — і Євген показав на ліжка... — Але читай! Читай! Чого такий надутий?

Василь не надутий, але він — сам не свій. Жодної усмішки. Він не сміється разом з Євгеном. Листа взяв і розірвав, ніби це шматок паперу з цукерка. Щось там байдуже читає. Євген дивиться і не може вийти з дива. Він читає листа від Кири, а виглядає, ніби йому в роті флюс чи болить зуб. Дивний той Василь. Євген на його місці підскакував би до стелі і порвав би все навкруги...

Василь читає відповідь на свого листа. І між іншим там було: “Я не помилилась. Лист писаний Вам. Ви ж “головний пан редактор”. Ви ж там отакі вірші пишете. До Надсона ви з презирством ставитесь, а самі, напевно, його читаєте. Ось вам мій “твір”. Не всі, що люблять Надсона, пишуть під Надсона”. Василь прочитав вірш, який кінчався:

А сором я хочу з відчаю

Розсікти відваги мечем.

Давайте ми в ліс утічем

І там одночас здичавієм...

Василь усміхнувся. З цього війнуло на нього чимсь живим. Уявив дівчинку — рожеву, чорнооку, у білому... Вся — ніжність і соромливість. Вона — юна Дафна, за якою женеться хтось... Сатир, ліс, дудочка, шепіт листу... “Давайте ми в ліс утічем”, — каже йому юна Дафна. Підсідає Євген. Він також хоче знати, чого Василь усміхається.

— Це чудесно! Василю! Це ж прекрасно! Це вона пише тобі! Ходім на Широку! Там напевно вона буде!

Василь мовчить. “Ну що ж, думає він. Навкруги мовчанка, а серед неї ми два. Немає куди відступати. Піду на Бону і, поки всі будуть молитися, я виконаю призначення... Зітру себе з поверхні цього світу, як того хробачка, що лазить під моєю ногою на липовому листку”...

Євген дивується. Що за чудасія? Він божевільній! Це тільки божевільні так поводяться.

І Василь цього вечора нікуди не пішов. Намагався читати, писав щоденник. Прощався з усім. Писав заповіт. Писав листи батькам. Просив не гніватися на нього. Він мусить виконати свій обов’язок. А коли пізно ліг, то йому ввижалося, що він десь страшенно високо, під хмарами... Під ним поміст з прогнилих дощок. Крізь шпари він бачить карколомну глибочінь і йому страшно провалитись туди. Як добре було б мати крила, щоб, зірвавшись, летіти не вниз, а догори, і не боятися падіння.

Заснув аж під ранок.

Настав другий день. Такий самий, як і минулий. Скрізь повно весни. Василь йде до школи. Там повно паперу, орликів — готуються до завтрішнього дня. Кожний має причепити орлика до грудей. Це досить велика паперова пляма. З нею треба йти аж на гору Бону. Василь бачив Настю. Вона йому усміхнулась гарною, можливо, найкращою усмішкою. Бачив також і Киру. Проходила

майже біля нього і, здається, також посміхнулася. Василеві все здається. Можливо, йому також здається, що всі до нього сьогодні посміхаються, а, можливо, це справді так. “Гарне дівча”, — подумав він. І подумав по-новому. Подивився за нею, мов хижак. Помітив її литки і її цілу...

Після школи надвечір знов прийшов до Василя Гнатюк. Вони вийшли. Проти них йде Настя. Василь знов щось помітив за собою. Він уперше не почервонів, правда, він не сам. Біля нього Гнатюк. Вони обидва, а проти них — Настя. Вона натомість почервоніла, але Василь почуває себе, мовби це не він. Його серце майже не здригнеться.

— Ви куди? — запитала Настя.

Гнатюк відповів:

— Так собі... Пройдемось...

А Гнатюк сьогодні дуже рівний, дбайливо одягнений, навіть завжди розкуйовджене волосся сьогодні розділене проділом. Він зараз нагадує ту породу людей, про яких не хочеться казати, чи вони розумні чи нерозумні, чесні чи нечесні. Вони тверді, а передовсім мужні. Вони цим і імпонують, їхня мужність створена не на замовлення. Вона виросла одночасно з ними самими, як руки, ноги і все інше.

Насті він мусить імпонувати — дарма вона каже, що любить Василя. Це не може бути. Ні, ні. Це неправда. Микола мужчина... Вона пішла, бо бачила, що вони не мають наміру залишитися тут.

Аж на горі Василь помітив, що Гнатюкова сіра блюза на животі випнута. Він зрозумів. Це було далеко на горі. Міста майже не видно. Вечоріло. Навкруги лягав спокій. Вони сіли просто на моріг, хвилинку мовчали.

— Ну так що? Не передумав? — спитав Микола.

— Ні! — проговорив Василь.

Гнатюк почав говорити, що і як треба робити. Говорив взагалі. Ось так і ми мусимо... Багато, багато всілякого. Василь не потребує всього чути, бо ті слова — його слова. Що Гнатюк може сказати нового? Вони тепер забули за все. За батьків, за школу і навіть за Настю... Страх подумати... Така відданість, таке напруження...

— А ти голову вище! — сказав Микола. Він ніби бавиться. Він впливає на Василя. Василь справді зводить голову. Можливо і Василь мужчина, тільки Бог не хотів додати йому трохи більше простоти. Трохи більше до всього презирства... Трохи нахабства.

— Ходімо далі туди, — сказав Микола.

— Ходім.

Зайшли в долинку між молоді сосонки. З одного боку з-під землі видирається кам’яна глиба.

— Ну, ось тут. — І вийняв старого револьвера. — Дивись. Стріляють отак... — Націлився в камінь і вистрілив. Звук невеликий. Ніби хто цвіхнув батогом. —А тепер ти. Бери. Ціль в той камінь... Уяви, що то... Ну, хай йому чортяка! Ціль.

Бац! Гнатюк біжить до каменя.

— Не влучив. Паршивий з тебе майстер. Ще раз!

Бац! Гнатюк знов біжить.

— Паршиво! Не виходить! Промажеш!.. Ну, досить. Немає більше набоїв... — Взяв від Василя револьвер і застромив за пояс. — А тепер ходімо. Там нас чекатимуть... До мене.

Вони пішли навпростець через Туніський цвинтар. Згори це вартий подиву краєвид. Верхи дерев, десь-не-десь світло, на розіп’ятому полотнищі вгорі стирчить місяць, з усіх боків співи, з “Тіволі” — оркестра. Усе розкричалось. Ні! Не можна так надто наопашки зрікатися того всього. Але Василь німий. Жодне слово з нього не вирветься. Хочеться кричати, але мовчить. Йдуть широко і вільно, ступають дорожкою через кладовище. Від хрестів кладуться тіні. Василеві спадає раптом думка: “Отут десь, можливо, і я лежатиму. Цікаво, де саме? Тут чи тут? Коли б міг бачити, як то виглядатиме...” Але й цього не сказав Гнатюкові.

Гнатюк мешкає під самими Туніками. На пригірку довгий партеровий будинок. Навкруги сад, серед двору стара акація. Над вхідними дверима світиться електрична грушка. Знадвору вхід просто до великої кімнати... двері шкляні...

Коли вони ввійшли на широку, відкриту веранду, то бачили що в кімнаті повно молоді. Всі реготали. Хтось стояв раком, очі зав’язані, а решта гатили його ззаду. Від диму не видно світу. — Гууу! — загули всі, коли побачили Миколу та Василя. Немає де сісти, ані місця стати. Все запхане. Микола пхнув ногою двері, і вони відчинилися. Увірвалось чисте повітря, цілий двір освітився. Стовбур старої акації також освітлений. Летять з темноти якісь метелики і крутяться біля лямпочки.

Усі тут. І Гриб, і Біленко, і Стасюк, і молодший Гнатюк, і навіть Нуждін. Хто їх всіх зігнав? У кімнаті троє діжок, на стіні якийсь портрет... Якийсь патлатий тип, вирваний з якоїсь книжки, без рами...

— Валентине, ну, давай, — сказав Микола. З’явилися кілька пляшок і чарки.

З’явилося трохи ковбаси, цибуля, кілька головок часнику. Налили чарки — випили. Потім ще і ще. З кожною чаркою робиться гамірніше. З дверей разом із світлом валує дим. Усі мотилі тікають. Василеві стає тісно. Йому хочеться конечно кинутись комусь на груди, розревітися і все висказати. Але він кріпиться.

Гриб і Біленко заводять пісню. Всі тягнуть за ними. Козенко задер свого носика і тепер він вже не Троцький, а комар. Він, видно, не звик пити і оп’янів неймовірно. Василь уявляє себе героєм якоїсь поганої повісті і йому ще більше хочеться ревти. Ніколи не було у нього такого бажання ревти, як сьогодні. На ціле горло він співає і цим намагається помогти собі. Посередині — довгий, міцний дубовий стіл, на столі вже все розкидане, стоять калюжі, насипано цигаркового попелу. Козенко співав, співав, а потім щось із ним сталося і він крикнув: — А тепер танцювати! — Вискочив на стіл, крутнувся, кілька чарок полетіло додолу і з бренькотом розбились, потім зіскочив на другий бік і пішов навприсядки. Декілька хлопців і собі пустилися за ним навприсядки. Решта почали награвати на губі гопака. Козенко виявився завзятющим танцюристом. Ніхто від нього такого не сподівався. Він підскакував з усієї сили, тупав, викручувався. Лямпочка під стелею розгойдалася від руху повітря, по стіні скачуть дикі, пелехаті тіні.

Гой, сиса морда лиса, як не віриш — подивися!

— завзятюще приспівує Козенко. Всі втомлюються кричати, деякі хриплять, але Козенко невтомний. Він все більше і більше розходиться. Його обливає піт. Він розхристаний, але не перестає танцювати. Це заражає також Василя. Він не витримав. Довго стояв, але нарешті і собі зірвався.

— Поля! — крикнув хтось. — Шеремета танцює!

Всі закричали, бо це була також несподіванка. Ще ніхто не бачив, щоб Шеремета танцював, а тепер ось як він витупує, аж земля гнеться... Губна оркестра посилилась. Танок збільшився, ніби вогонь, коли долляли оливи. І коли обидва танцюристи зовсім потомилися, вони ненароком зіштовхнулися і попали один одному в обійми.

— Це ти, Шеремето? — п’яно і хрипко спитав Козенко.

— Я, Козенку! — Вони тісно, тісно обнялися і почали цілуватися.

— Це ти, це ти! — говорив, заплітаючись, Козенко. — І чудово. От ти і я. Ми разом... Ми з тобою потанцювали... Так і треба. От. Гей, гей, козацтво преславне, запорізьке, чорноморське, славні хлопці, щоб ви всі виздихали. Чого так дивитесь на нас? Ми маємо також право на це! Понімаєте? Чого, Грибе, вирячив баньки? Ніжнік... Пробач! Нужндік! Ходи, квочко сіра, сюди! А я, хлопці, чуюся сьогодні як напередодні свята. Ось біля мене Шеремета. Це наш герой дня! Візьмімо на ура!

— Давайте, давайте! — загули всі, підхопили Шеремету і підкинули його майже під стелю.

— Ще! Ще! Ще! — кричав Козенко.

Потім всі кинули Василя коміть головою на Грибове ліжко. Воно провалилося. Козенко схопив Василя за ноги і потягнув його щосили. Василь переїхав через ліжко поперек і розтягнувся на підлозі. Йому закрутилася голова і він майже стратив притомність. Але, полежавши хвильку, опам’ятався. Над ним уже стояв Козенко у білому простирадлі і говорив:

— Маємо покійника. Він за свого життя був порядний і чесний, творив безсмертні діла. Він увійде до історії з усім, що має. Він викликає у нас подив... — Тут втрутився Микола. — Одійди геть! — крикнув він на Козенка. — Сідай, крякало! — відіпхнув Козенка набік, взяв під руку Шеремету і звів його на ноги.

А ніч йде, тікає, місяць лізе по склепінню небесному, місто вщухає. Хлопці розходяться, хто куди і хто коли. Василь йде з Козенком. Вони один одного підпирають.

— Ти, Шеремето, дурень! — меле Козенко. — Ти... думаєш, що... ті каналії переможуть... Ти думаєш, що я проти тебе... Іди геть! Я не проти тебе... Іди до біса! Я тільки... Ти знаєш, яке халєрне наше положеніє... Плюю я на нього, от і все!.. Де ти живеш? Я тебе заведу, а то ти ще застрягнеш десь... Ти, хлопче, п’яний, мов віхоть... Де ти живеш? Біля староства... Почекай... Вони ще тебе під самим носом знайдуть... Будь певний...

Вони йшли довго. Йшли глибокою вулицею. До них звисало гілля дерев. Під ногами м’який пісок. Василь п’яний. Він п’яний до нігтів на пальцях. Він ще не був ніколи такий. Під ногами крутиться і тікає земля. В голові з шаленою швидкістю біжать уривки чогось, що, здається, з ним було, але вже відійшло. Він з усієї сили тримається на ногах, пручається сам із собою. Йому стає нудно. Козенко підтримує його з усієї сили. Крок за кроком вони вилазять з провалля на рівнішу дорогу. Ось вони вже вилізли на ту вулицю, що веде до Василевого мешкання.

— Козенку, — виривається з Василя. Очі його заплющені. Голова хоче кудись зірватися, але не знає куди. — Козенку... ти собі йди своєю дорогою... а я своєю... Ти собі, Козенку, йди...

Козенко перечить:

— Мовчи, Шеремето, а то я тебе запхну отуди під пліт... Кажу тобі... Я веду тебе аж додому...

— Ні... Не веди мене додому... Не хочу... Ти собі йди своєю дорогою, а я своєю...

Але вони йдуть та йдуть. Доходять до будиночка, де мешкає Настя. Василь раптом зупиняється. “Стій!” — каже він. Йому зненацька приходить якась думка. Він її не усвідомлює виразно. Це щось біле, непрозоре, мов молоко. Він міцно тримається на ногах.

— Козенку! — каже він. — Дивись! — і показує на вікна, де мешкає Настя. — Бачиш?

— Бачу, Шеремето.

— А що ти там бачиш? — питає дуже поважно Василь.

— Бачу паркан...

— Дивись, Козенку, вище... Бачиш? — знов так само поважно питає Василь.

Козенко не менш поважно відповідає:

— Бачу.

— Що ж ти там бачиш?

— Димар, Шеремето...

Василь не вдовольняється.

— Дивись нижче, — каже він.

— Бачиш?

— Бачу.

— Що ж ти там бачиш?

— Вікна...

— Ну, от... Вікна. Скільки їх бачиш?

— П’ять, шість... Шість!

— Не шість, а три...

— Ні. Шість бачу, — каже Козенко дуже спокійно і поважно. Він ледве тримається. — Нагорі три і внизу три!

— А ти дивись тільки нагорі... Там три! Затямив, Козенку...

— Затямив...

— Ну от...Так,ходімодалі...

І вони плентаються далі. Вони один одного підтримують. Доходять до повороту доріжки, що веде до яру, де беруть пісок і де недавно Василь розмовляв з Настею. Василь тягне Козенка туди, до яру. Козенко не розуміє, куди вони йдуть, але не перечить. Доходять до місця, де зовсім тихо, безлюдно, де дорога вузька... Тут обидва зупиняються.

— Тяжко тобі, Козенку, стояти? — питає поважно Василь.

— Тяжко, Василю, дорогий, — так само відповідає Козенко.

— Так сідай. Тут м’яко... Не бійся... А я буду стояти. Як сяду

— не встану...

Ці слова вплинули на Козенка. Він хотів сісти, але побоявся, що також не встане. Він комічно присів навшпиньки, але не втримав рівноваги і повалився наперед головою. Василь дивиться на нього згори і спокійно каже:

— Ти, Козенку, ліпше не качайся... Можеш розбити носа. — Сам Василь хитається над ним, мов годинникове вагалко, ноги йому заплітаються і він не певний, чи втримається навстоячки.

— Ні, — каже Василь. — “Слаб і сміріться ґатов”, — цитує він Блока і спокійно валиться на землю. Він хотів сісти обережно, але земля виявилась ближче біля нього, ніж він розраховував, і він важко гепнув на пісок.

— Де ти, Козенку? — питає він, випльовуючи з рота пісок.

— Я тут, — чує він спокійний голос. — У мене тече з носа.

— Цікаво, — говорить по-філософськи Василь, — що там у тебе тече з носа?

— Я ще, Шеремето, не знаю...

— Сідай, Козенку, тут ближче... Сідай тут... Я далі не можу... Я слабий... Я не можу поворушити ногами. — Козенко присувається до Василя і обіймає його.

— Ах ти, Василю, — каже він. — Ти мій друг чи ні?

— Так, Козенку... Ми з тобою кревні брати... Тільки в тебе ніс гострий, а в мене тупий... Ти тонкий, а я грубий... Ти любиш попа, а я попадю... Ти віриш у... Ану його до всіх чортів, які тільки є в пеклі. Ми з тобою сьогодні випхнуті за межі, гик, — гикнув він...

— За межі... е-е-е... — Йому помагає Козенко:

— Де кінчаються люди і починаються свині...

— Так, голубе сизий. Так, мій милий... А хто б подумав... Ти, Козенку, був завжди із своїми Герценами... Ти їх, мов щур, гриз і вдень, і вночі... Ти був, Козенку, такий вже ідейний, такий ідейний, що Господи... Ти вже, здається, самого Маркса почав гризти... Ні? Не кажу я правду, Козенку? І ти, здається, уже перейшов до Соловйова... І все “ні почом”, як кажуть наші дядьки... І впився. Га!

— Буває, знаєш... Я вірив, що людина... Що чоловік, як каже Горький, звучить гордо, — говорить десь за плечима у Василя Козенко.

— А тепер? Що? Вже не думаєш? — питає Василь.

— Ні. Думаю... Тільки іноді ось так буває... Все то, Козенку, людське. А знаєш, що?

— Ну? — бурмоче Козенко.

— А знаєш ти, що? — ще раз перепитує Василь. — Я завтра вже не буду жити.

Козенко не дивується.

-— А що ж ти будеш завтра робити? — питає він флегматично.

— Я завтра, Козенку, умру...

— Ну, то вмирай собі на здоров’ячко... Що мені до того.

— Так, Козенку. Я завтра, мабуть, умру... Я завтра маю стріляти. Всі підуть на Бону, а я... я піду також... Там буде наш... наш... А ти пам’ятаєш, Козенку, як у Варшаві вбили митрополита? — запитав він зненацька.

Козенко якийсь час мовчить. Він, мабуть, щось пригадує.

— А що ти там, Василю, верзеш? Ти помацай себе за голову... Чи вона ще ціла?

— Ціла, Козенку... Але я завтра її розіб’ю... Я продірявлю її кулькою...

— Ти, Василю, дурень... Що ти там верзеш? У мене з носа тече і я вже тебе закапав... Ти краще відсунься... Але Василь каже далі своє:

— Але мені хочеться жити... І зо мною піде ще хтось... Ти знаєш його... Він є наречений... Розумієш? Наречений на загубу... Одна дівчина буде плакати, Козенку... А що нам до того, що хтось буде плакати... Ні, Козенку? Що нам до того, питаю я... Мене завтра на цьому світі однаково не буде... Я буду в землі... Буду гнити, як здохлий кролик... І земля буде забирати від мене моє тіло... Ти розумієш, Козенку? І зістануться з мене одні кісточки... Руки... ноги... черепок... пальці... волосся... А все решта піде в землю... Так... Піде в землю і з мене виросте квітка...

— Ні! — протестує зненацька Козенко. — Не квітка, а будяк... Будяк з тебе виросте, Василю... Бо ти ось тут серед ночі на дорозі валяєшся... І грішиш... Ти мелеш дурницю... Смерть, Шеремето,

— не забавка... Про смерть отак по п’яному не говорять...

— Може ти кажеш правду... Я не сперечаюся... Хіба я що кажу? Хіба я не кажу правди? Ти все думаєш, що я п’яний і верзу дурниці... А от ти завтра побачиш... Побачиш, чи я плів дурниці... Отак з дурниць, з дурниць і вийде не дурниця... У нас на селі діти бавились у весілля... їм треба було вітати молоду, як то роблять, з вогнем... І вони запалили солому... під клунею... І вийшов вогонь... А ми, Козенку, також діти... А тепер можна вже й вставати... Тільки ти, Козенку, не говори про це. Нащо? Ліпше не говори... Хай то буде між нами... Це ліпше... А тепер встаньмо...

— І Василь почав вставати. Земля під ним хиталася, ніби він лежав не на піску, а на розхвильованому морі. Він підіймав голову, але з ним також підіймалась земля. Він пробував звестися на руки, але вони ламалися в ліктях, ніби сірники. Козенко пручався також, але йому це вдалося скорше. Він якийсь час лежав, щось міркував, щось перекладав в пам’яті... Одно сюди, друге туди... Потім у голові йому почало прояснюватись, ніби над ними пройшла якась хмара і засвітило сонце. Він рукою обтер носа і почав зводитись. Став на ноги. Перед ним ще лежить Василь.

— Ну! Гей! Василю!.. Вставай! Підемо... Дай руку...

— Мені так добре на сирій землі, — чує він голос. — А скільки на небі зір... Бачиш, Козенку? А пам’ятаєш, як вмирав на полі бою князь Андрій. І як йому хотілось жити... Кожному жити хочеться... Зорі до нас моргають... Вітер для нас віє... Весна...

— А ти вставай! Треба нам вже йти, — каже Козенко.

— Я тут, Козенку, залишусь. Ти собі йди. Я тут залишусь. Хай мене ніхто не бачить. Тут собі ніч, та я, та ти... Тут ми самі, без законів. Тут ніхто нас не гнобить... Думай собі, що хочеш... Мені так, Козенку, добре при сирій землі, як нашим предкам у чистому полі, на степу... Ми так звикли вже до сирої землі, що відлипнути від неї тяжко.

— Бо ти, Василю, п’яний, — спокійно каже Козенко.

— П’яний. Алея все пам’ятаю. Ось лежу я на землі, мов гора... Сам-один під зорями. Руки заложив за потилицю і дивлюся на небо. Під моєю спиною земля. Я чую її. Нерви мої зростаються з її нервами. Кров моя пульсує разом з її кров’ю. Я дихаю разом з нею в один такт... А ти, Козенку, кажеш, що я п’яний... Я вже тверезий, тільки ноги мої ще не хочуть слухатись моєї голови. Хай не слухаються. Я ось зате полежу тут, бо інакше я не полежав би... Мені було б соромно...

— Добре, Василю, коли й ти сам не будеш слухатись твоєї голови, — повчає Козенко. — А тепер вставай...

— Ти, Козенку, не поет. Ти — пісна, черства личина. Ти не дивишся на зорі. Ти з усього смієшся. Для тебе немає краси... Недаремно ти писав: “Краса красою, а життя життям”, і там доводив, що в купі гною живуть черви і вони важливіші, ніж квіти, бо хоч не пахнуть, зате переробляють гній, з котрого виросте стебло, а на ньому колос, а з колоса буде хліб, а хлібом нагодують дітей... І ти так, Козенку, дивишся на все. Бо в тебе таке гостре, гніде око, бо ти не бачиш барви, а як бачиш її, то як бачиш?... Скептично. Ти в неї не віриш. Це ми тільки думаємо, що ось та барва червона. Ми так її назвали, а вона, можливо, синя чи бузкова, чи якась бура, як шкура ведмежа. А я, Козенку, хотів би заспівати якусь пісню. Якийсь гімн хотів би я заспівати. Я хотів би дати світові щось дуже гарне. Я дивлюсь на всіх наших товаришів... На тебе, на Приходу, на Гнатюка... На всіх дивлюся і думаю, що от як добре було б, щоб ви всі якось залишили по собі слід на землі. Подумай тільки, Козенку... Перед нами на цій ось малій поверхні пройшли міліони, ні, куди там міліони — біліони таких, як ми. І всі вони зникли невідомо куди, і ми не знаємо, хто вони були і для чого вони тут були... Не знаємо також, як вони жили і як зникли. Я, Козенку, хотів би, щоб так не було з нами. Розумієш мене? Я вас хотів би всіх возвеличити. Я вам хотів би дати безсмертя. І я нічого за те не хочу від вас. Я тільки хочу так, бо я думаю... Козенку! Я тобі щось скажу: мій батько і всі мої предки так не думали. Ти це добре знаєш. Вони жили собі, як живуть таргани у припічку. Вони нікого не зачіпали і тішилися, коли й їх не зачіпають. У них напевно була душа, бо вони мали мову, лаялись нею, але та душа була малою, ось як ця піщинка серед моря цього піску. Така душа ні на що не могла здатися. Але я, Козенку, вже інший. Не знаю, яким вітром мене привіяно у цю гущавину дрібненьких душ... Не знаю, хто мене пхнув сюди у це півпекло... Як то у Шевченка, пригадуєш: “У тому раю на землі, у тій хатинці у гаю я бачив пекло”. Щось так, здається. Не пам’ятаю зараз. Пекло я бачив так само, як і Шевченко, бо й він так само, як ось ми, невідомо звідки прийшов до тієї хатинки чи краще до тієї буди собачої, де люди жили разом з тарганами і поросятами... Мені вже, знаєш, душно. Ще не сходить сонце? Я ще всього не сказав. Така ось, Козенку, ніч... Куди ми підемо? Сідай краще біля мене... Ти, Козенку, все-таки золота душа. Я тобі це кажу одверто, бо куди з правдою? Ти мені подобаєшся, і я зовсім на тебе не гніваюся, що ти смієшся з мене. Як я смішний, то смійся. І я, властиво, ні на кого не гніваюся. Я мирна людина. Сам не знаю, чому я взявся до цього... Ні. Краще вже мовчати. То недобре звучить. Якась у тому істерика. І я тобі признаюся: я добре тямлю одну твою розмову... тоді... пам’ятаєш, як ми верталися з якогось засідання. Ти казав про неспокій, про чинний спротив... Але я в це, скажу тобі одверто, не вірю. Поки ми не виростемо, нічого з того всього не вийде... Але це не значить, що не буде спротиву. Буде. Це само собою. Хочемо ми того чи не хочемо... Але вирости нам треба. 0! Тоді буде спротив інший. Так, Козенку... А мені вже однаково...

Вони говорили довго. Козенко присів. Посвіжіло. Оп’яніння в них проходило. Мова їх ставала дедалі тверезіша. Козенко ввійшов у свою нормальну колію. Він висловив і свої думки. Вони не могли розірватися, мов дві ланки одного ланцюга.

Небо на сході почало рожевіти. У кущах “Тіволі” засвистали якісь пташини. Зорі поволі зникали. З темряви ледве помітно виступили обриси Бони. Легкий туман стояв над сонним містом. Весна.

Всемогутня рука, яка колись розділила твердь від невидного неба, яка вілляла води в свої місця, яка поставила над всесвітом страшне світило і всьому малому і великому повеліла затремтіти радістю бути, та сама мудра рука одного разу вдарила у твердь плянети і лишила на ній глибокий, широкий, розлогий слід. Від сходу на захід, півмісяцем розсікла вона ланцюг гір Авратинів і, лишивши за собою рештки несформованої природи, вийшла на широкий простір долини, прошитої тонким шитвом хвилястої Ікви. На узбіччях лишились урвиська, порвані рештки затверділого вапняку, уламки гранітних залишків, горби з мішанини піску, крейди, кременю, глиняні стоки та залишки морського дна, на якому міліони літ плазували і вмирали ніким не злічені тварі.

Згусла і ствердла в такій своїй подобі ця ось частина землі. Обабіч станули високі горби. Посередині, мов велетенський шолом, залягла гора. Земля забажала дати рослинність, і з надр її виступило на поверхню дерево всілякого плоду і роду, і поросла свавільно всіляка билина, і вкрила смуглясті узбіччя своїм густим руном зелена мурава і барв різного цвіту оздобила все яскраво і свіжо. Густо і міцно скріпило все жилаве коріння, що втиснулось у кожну щілину в каменю, пробило крейду, розсунуло збиту рінь, вишукуючи для себе вологи, поживи, сили і краси. Буйно і барвисто вкрилась крутояра долина соковитою зеленню.

І крутилась далі плянета в просторі. Мов невеличкий м’ячик у безмежжі, робила вона свій лет. Чергувалися безліч днів і ночей, чергувалися зими, весни, літа і осені. Безконечно творилась не збагнута ніким і ніколи містерія життя і нежиття. І, можливо, тільки зарви гір час від часу відкривають книгу, писану мушлями, і на їх перлямутрових залишках читаємо непомітно маленьку частинку того, що було.

Але прийшла сюди колись перша людина. Вона вийшла на гору серед яру, оглянулася на всі боки і розложила піл каменем своє перше вогнище. Навкруги було повно всілякої звірини і птаства, а там далі, у широкій болотяній ріці, — повно риби. Людина не покинула цього місця, вона тут далі була, далі робила вогнище... Вона родила тут нащадків, що з покоління в покоління тут вмирали, ховали свої кості під землю і родилися знов. Приходили чужі люди, які несли з собою зброю всіляку, і вогонь, і топори, і меч. Тутешня людина стиналася в лютому змаганні, лилася кров і поволі всякала в землю. Хтось перемагав. Знов ставав мир і знов росло, буяло, цвіло життя. Одного разу на тій найвищій горі почали щось мурувати. Це були вже мудрі люди. Вони сказали собі, що цю землю будуть боронити не тільки своєю кров’ю, а й своїм розумом. Вони позносили багато каміння, вони звели грубі мури, вони поробили башти, вони закували в залізо браму, вони поставили людей у кованих панцерях, вони дали в руки тим людям пальну зброю. Навкруги все підкорилося тим людям, що обшили себе каменем і залізом. І внизу, отам по всіх ярках, по всіх галявинах між дикими заростями шипшини та глоду, де цвітуть дикі черешні та яблуні, повстали хижки. Поволі між камінням повилася перша стежка, побігла зі сходу на захід, уздовж малого чистого потоку, що пробивався між зірваними на горі і зваленими додолу велетенськими каменюками...

І всьому тому дали назву: Крем’янець. Від слова кремінь. Від каміння, що лишилося тут з морського дна і своєю перевагою над іншими породами накинуло усьому свою назву.

І чи знаєте ви це місто? Ні. Ви його не знаєте. Колись поїдьте туди. До нього веде тепер маленька залізнична, зазначена майже на всіх мапах червоною жилкою. Це невеличка відбочка від станції Дубно, вона проходить попід розлогим лугом річки Ікви, яка перерізує дубові ліси Смиги і в’ється, мов сірий вужик, крем’янистими полями. І не будете шкодувати, відвідавши ці місця. Особливо, коли настає весна, і все заллється цвітом, і ви вийдете на гору Бону і поглянете на всі боки, куди вам захочеться... І тоді ви напевно здіймете з вашого спітнілого чола капелюх і будете дивитися на це диво, що поклалося перед вашими ногами так спокійно і так покірно. Вам впадуть в очі білі, мов мармур, осяяні сонцем будівлі старого ліцею з його червоноверхими вежами. Вам блисне довгим зиґзаґом здалека Іква. Вам заманячить в тумані обрію Почаївська вежа. Перед вами тисячами переливів замиготять барви стріх, тіні покритих зеленню ярів, облиті квітами узбіччя пригорків, барва патлатих, старечих каштанів, косатих берізок, шерехатих, сивих акацій, оздоблених широчезними коронами столітніх дубів.

І ви повірите, що це є добре, гарне місце на плянеті...

Сьогодні, третього травня тисяча дев’ятсот двадцять третього року, місто Крем’янець є саме таке. Сонце встало того дня о третій годині дев’ятнадцять хвилин. Велике, яскраве, жовтаво-червоне. Небо злегка поблідле, ніби вкрите легеньким серпанком. Долиною над містом, виписуючи літеру С, ліг туман. По садах цвітуть рожево-молочним цвітом яблуні. А на всьому разом — велич великого, буревісного молодого життя. Весна розшалілася на всі боки. Вона чудодійно впливає на кожну комашку, на кожну билинку, на все, що тут і там, що бачать очі і чують вуха. Звуки, барви, рух, легкі, ледве помітні відрухи великої гармонії, міцне, п’янюче повітря з переливом пахощів, що поволі, мов хвильки повітряної ріки, пливуть назустріч сонячному сходові, десь там зустрічаються з молодим східнім вітром, що бере їх легко в обійми і повертає назад.

Сонце підіймається вище. Воно, мов божество, всесильне і нестримне, підіймає свої велетенські золоті повіки і бачить все. Воно скрізь, де тільки є життя. Кілька позолочених хмарин зупинились на одному місці і лежать, мов пливучі, казкові острови.

Місто прокидається. На всіх будинках мають біло-малинові прапори. Вулицями йдуть люди. Вітер спокійно коливає полотном прапорів. Звідкілясь вириваються звуки першого маршу. Он там під ліцеяльними мурами, мов комашки, купчаться чорні крапочки. Вони спливають малими потічками у більший струм і зникають за ліцеяльними мурами. Від станції над’їжджають перші чети вершників. На сонці виблискують мідні розтруби музичного приладдя. Мають малесенькі прапорці. Коні йдуть повільно, і здається, що чути цокіт їхніх копит по бруку. Ось вони вже доїжджають до монастиря. Труби блиснули на сонці, і полився грайливий марш кінноти. Вже виразно видно барву прапорців на списах. Білі коні оркестри ритмічно вицокують крок.

Минають хвилини. З ліцеяльних мурів виступають перші колони молоді. Йдуть соколи. Йдуть гімназисти польської гімназії. Йдуть ліцеїстки. Виходять з воріт і загинають довжелезну підкову учні української гімназії. За ними так само виходять семінаристи духовної семінарії. За семінаристами гімназистики гімназії Алексіної. А далі — комерсанти, а за ними почали свій похід народні школи. Спереду улани. Вони виграють марша, а за ними довгою рікою — молодь, молодь, молодь...

І мають скрізь прапори, і скрізь велика весна.

А Микола Гнатюк і Василь Шеремета майже непомітні. Облиті сонцем, сидять вони на сірому камені. Вони дивляться догори на місто, і бачать усе. Вони обидва бліді, мов крейда. Очі позападали, але зір напружений. Біля них пасуться під горою корови й кози. Кілька малих пастушків так само, як і вони, дивляться згори на місто. Біля них тихо, тільки час від часу Василь Шеремета питає:

— Не бачиш нічого?

— Ні, — відповідає Микола.

І вони знов дивляться. Вони хочуть побачити знаний повіз, у котрому має виїхати на гору їх призначення. Але похід проходить, вже досягнув гори, чути, як оркестра заграла гімн, чути католицький однотонний спів, а його немає. Нерви Шеремети напинаються. Він вже пережив перші припливи хвилювання, але зараз надходить дев’ятий вал. А що як на тій он доріжці з’явиться каретка?.. А що, як вона тільки спізнилася? Так. Хвилини тягнуться надто довго. Кров приливає до голови і б’є у скроні. Уста засихають. Очі все більше і ширше дивляться, ніби вони галюцинують.

А на горі співають “Те Део”. Чути дзвінки. Під небо глухо підносяться латинські слова. Десь там є Бог, і він все це чує і, напевно, бачить. Ні, ні... Василь не може далі сидіти на теплому, шорсткому камені. Він зривається на ноги. Шкода, що ноги ковзаються по схилі, а то він біг би. Це неможливо! Це неможливо! Кричить ціла його істота. А хвилини йдуть невблаганно. Минає година...

Досить. Василь підходить до Миколи:

— Знаєш, Миколо. Не можу більше!

Микола поглянув на нього своїми сірими очима: — Не можеш? Так ходи сюди! — Василь вже знає, чого той домагається. Він обережно виймає з-під пояса на животі невеличку річ і передає її Миколі. Але це ще нічого не значить. Тягар з нього не спав. Навпаки. Можливо, навіть збільшився. Микола взяв ту саму річ і старанно засунув собі під пояс на животі. Він дивиться вперед рівно і, здається, байдуже. Непомітно, щоб так сохнули йому уста, як сохнуть вони у Василя. Василь дивиться на нього і знов пригадує Настю. Це добре, що вона вибрала якраз його. Він такий міцний, а вона така гарна. Це прекрасне сполучення. І Василеві стає дуже, дуже прикро...

Але призначення не прийшло. Воно чекає десь на них в іншому місці. Даремно. Все скінчилося, і хлопці повільно сходять униз. Схил гори всипаний молоддю. Василь і Микола також молоді. Тепер вони змішалися з юрбою, що з гамором, мов камінці, летить униз. Тільки Микола та Василь блідніші від решти...

Обидва зайшли до Хмелюка. Той також не ходив на Бону. Що там згубив, що має туди йти. Що скаже Варвара Сергіївна? Що скаже... Відомо. Буде гомоніти про обов’язки, про потребу порядку, про те, що вони молоді... Так. Вони і самі знають, що вони молоді... Так воно й є. Замовляють собі трохи їжі і трохи напою. їм тут ніяково сидіти. Як Василеві, так і Миколі свербить язик, щоб комусь розказати про своє геройство. Хмелюк порядний хлопець і йому можна. Вони беруть усе з собою. За цвинтарем на горі у цей час нікого немає. Там прекрасно. Вони йдуть туди, сідають на свіжій траві. Василеві пригадуються проводи, йому приємно. Він знов живе і скрізь весна. Але чому той Микола так на нього дивиться?

— Ех, ти устриця, устриця! — виривається з його широких уст.

Василь випиває чарку і починає оповідати. Хмелюк дивиться на них з заздрістю. Як це так, що вони кажуть йому про це аж тепер. Але Василь признається:

— Не витримав, каже, я. Передчасно підняв руки... От він... Подивись на нього. Він взяв у мене револьвера і стояв, як вояк на стійці...

Так. Василь захоплений Гнатюком. Він обіцяє собі, що буде надалі сильнішим. Але це було вперше. На цей раз досить. Більше такого не треба...

Вони трохи випивають. Настрій підіймається. Всі троє жваво балакають, сміються. Потім встають, кидають в кущі пляшку і швидко йдуть униз. По дорозі внизу вони зустрічають Мединську. Це прекрасний випадок. Біля самої її фіртки. Як це добре, що вони її зустріли... І що це сталось з Василем? Його серце ані трохи не тьохнуло. Навпаки. Він веселий. Ось він вільно підходить до Насті, бере її руку, підносить до уст і цілує, мов руку дами. Червоніють інші, але не він.

— Відколи ти такий джентльмен? — питає згорда Микола.

Настя дивиться на Василя здивовано й поважно. Вона цього не сподівалася. Він питає її, чи була на Боні. Ні, вона також там не була. А куди вони йдуть? От, так собі...

— Ну, але я йду! До побачення, Миколо, — каже Василь.

— Хмелюче! Йдеш?

— Ходімо, — каже той.

Микола з Настею лишаються, а ті відходять. Василь іде зовсім вільно. Він уже все має за плечима. Чує полегшення. Він щось лишив за собою. Навіть боїться признатися, але він вдоволений, що нарешті позбувся Миколи. Йому від цього стає радісно. Йому хотілося б дуже побачити зараз свого Євгеника.

— Ану зайдімо, — каже він до Хмелюка, коли вони зрівнялися з його фірткою.

З грюкотом, гамором вони заходять. Євген лежить горілиць, весь мов чорна хмара, йому страшенно нудно, увесь час сам, нічого не розуміє, що діється з тим божевільним Василем. Але і ось той божевільний. Він накидається на бідного Євгена, падає йому

просто на живіт, душить його з усієї сили, вириває йому з рук “Війну і мир” і нарешті цілує його. Просто цілує і то при всіх, ніби він христосується.

Ніяка сила не витримала б цього пориву. Не витримує його і Євген. Він зривається на ноги і намагається розгойдатися, щоб і собі попасти в тон Василеві. Але це йому не зовсім удається. Василь хоче йому помогти. Він хоче вділити йому частину свого захоплення. Він хоче взагалі щось йому сьогодні подарувати. Він має багато. Стільки йому дано і чому б йому не поділитись з Євгеном. Ну, що б йому таке зробити приємне? Є! У нього є думка.

— Євгене! Ходім! — гукає він.

Вже по дорозі Василь шепнув Євгенові, куди вони йдуть.

— Ні-і! Це неможливо, — засоромився Євген.

— Чому? Ну що ж тут такого? Ну, прийдемо... Добрий день, добрий день.

— Куди? — цікавиться Хмелюк.

— До о. Ніколая, — вирвалось у Василя.

Хмелюк розреготався:

— Що ти, Василю? З глузду з’їхав?

Але не так думає Євген. Він зовсім не регоче. Він соромливо спустив очі. Що сталось? Що сталось? Хмелюк нічого не розуміє.

— Ти, Хмелю, нічого не розумієш. Нас о. Ніколай не цікавить. Цікавлять нас інші речі...

— А які?

— Кирочка й Мирочка...

— А-а! А хіба вони там живуть?

— Там.

— Ну, тоді це інша справа... Але я не піду, — каже Хмелюк.

— Ти йдеш чи не йдеш, а ми йдемо... Ні, Євгене?

Євген тільки стиснув плечима. Він не має відваги. Як так? Прийти, що там робити? До дівчат? Ні! Євген від самої думки паленіє, а що з ним станеться, як він прийде туди. Але Василь невблаганний. Вони вже прямують на Туніки. Хмелюк по дорозі відстає. Євген йде, мов на кару. Він вагається, але йде. Не має сили ставити спротиву. Ось вони все далі й далі. Ось вони вже в тій глибокій дорозі, де така приємна тінь, де стільки птахів і стільки пахощів. Через живоплоти проглядають згори садки, квітники, кущі бозу, кущі жасміну. А хлопці все йдуть. Василь не має стриму. Ось уже видно туніцьку церкву. Біля неї сад і в саду велика хата. Навколо квітники, розпускається лілея, косетень, цвітуть різнобарвні тюльпани, білі нарциси, лапаті братки. Кущі бозу понабрякали і, здається, ось-ось бризнуть цвітом. Жасмін вистрілює нові паростки, які оздоблюються білими бруньками.

І ось вони біля залізної фіртки. Ні! Євген далі не може; то був збілів, тепер знову вкрила його хвиля червона. На носі та на чолі йому виступили крапельки поту. Він не піде. Це надто, надто ризиковне підприємство. Але Василь сьогодні буря. Він ламає кожний спротив. Він уже відчиняє фіртку, а Євген тягнеться за ним, мов каторжник, прикутий ланцюгом. Вони йдуть стежкою просто до оброслого плющем ґанку. З обох боків цвітуть нарциси. Вікна з лівого боку будинку навстіж відчинені, до них навскоси заглядає передвечірнє сонце, а з них чути гру на роялю. Вальсик Штравса виривається назовні, чути сміх, тупіт ніг. Там, безперечно, танцюють. Євген западає у землю. Ноги під ним підгинаються. Василь почувається також негаразд. Ну, прийдуть. І що ж? Всі чужі... Вони собі танцюють. Кира й Мира ж весело бавляться. Але геть всілякі розважання. Мудрування — перешкода чинові. Вони йдуть на ґанок. Там плетені стільці і застелений стіл. На столі посуд і рештки тістечок. Тут, мабуть, недавно пили чай. Ще не встиг розвіятись дим. Двері до сіней відчинені, і хлопці входять туди. Ліворуч, праворуч — і просто двері. Василь постукав ліворуч...

І от двері відчиняються. Якийсь незнайомий панич. Кира і Мира в буйному танці вальсу. З ними ще пара дівчат, і ті також танцюють. Василь і Євген втискаються в двері. Вони тут, мов два пастухи, що вернулись зо степу. Шапки тримають у руках.

Але ось виривається Мира. Вона покинула свого кавалера і біжить до дверей.

— А! Панове! Прошу, прошу! Кашкети сюди... Прошу... Знайомтесь... Це, панове, колеги з гімназії. Ікс, Ігрек, Зет... Будьте, як вдома. Танцюєте? — глянула на бідного Євгенчика. Носик його зовсім употів. Він щось муркоче під ніс і робить все, що робить Василь. Незґрабно переступає з ноги на ногу. Обережно сідає і потрапляє на власного кашкета, якого поклав перед хвилиною.

А валець кінчається.

— А-а! Панове карандаші! — звертається до них один дебелий парубійко, що допіру випустив з обіймів Кирочку. Вона рожева, як звичайно, але чомусь мовчазна. Вона також підійшла до Василя й Євгена і мовчки подала їм руку. На привітання “карандаші” відповіла Мира:

— Пане книше! Кому, кому, а вам би мовчати...

Василь і Євген пізнають, що всі, що тут, є семінаристи, їх четверо. Мабуть, поповичі. Всі вони старші й поводяться зовсім вільно. Мира намагається підтримати товариство нових гостей. Збоку стоїть старе піяніно. Біля нього сидить пані у чорному. Мира підводить і знайомить з нею Василя та Євгена.

— А-а! Ето ви маладци? — виривається з неї. — Наші дєвочкі часто о вас вєдут разґавори...

Яке недотримання таємниці. “Дєвочкі” ніяковіють, але що ти зробиш з такою балакучою “тьотьою”.

— А каторий із вас Лискєвіч? Ви? Ето тот, каторий? — звертається вона до Мирочки. — Ето ваш брат учітєлєм у семінарії? Да? Очень пріятна... Не стєсняйтєсь, маладой чєлавєк. У нас все сваї...

Так. “Тьотя Катя” дуже Євгенові допомогла. Вона його врятувала. Він уже має співбесідника. Про батька, про парафію, про старшого брата, що викладає в семінарії. Згадали також Валентина. Всі тут його знають.

— Что ж он тепер? П’йот по-старому? — спитала тьотя Катя. Євген здвигнув плечима.

— Дєвочкі, — звернулась тьотя до панночок. — Я єщо заіґраю. Пріґлашайтє нових кавалерові

— У нас дами єщо не пріґлашають, — відповіла одна. А! Це Кира. Вона заговорила. Нарешті.

— Да, — відповідає тьотя. — Но ані стєсняются.

Це для Василя та Євгена погана атестація. Василь покаже, що вони зовсім не “стєсняются”. І як тільки тьотя заграла новий вальсик, Василь одразу підійшов до першої незнайомої і запросив до танцю. Він трохи вайлуватий, але все-таки танцює. За ним пішла і решта. Євген таки не ризикнув. Кира й Мира танцюють також. Василь тримає в обіймах якусь бльондинку. Вона танцює байдуже і на Василеві питання відповідає неуважно. Можливо, вона невдоволена. Але Василеві байдуже. Він танцює, мов божевільний. Крутить і крутить набундючену панночку, аж їй розвіваються кучері. А коли перестали, Василь дерзнув на більше.

— Що ж, — сказав він. — Ніяких фантів, пошти? Ану заграємо!

— Так. Прекрасно! — озвалась тьотя. — Дівчата, заграйте собі, а я тим часом відпочину... Ми колись також грали в фанти...

— У фанти, у фанти! — загомоніли дівчата. Але тут всі оглянулись. Двоє хлопців зайві.

— Не біда! — сказав Василь. — Ми ось два... Я і він, — вказав він на Євгенчика. — Євгене! Ходи. Сідай... Або ні. Я роздаю фант... Сідайте всі. Ти, Євгене, сюди... А зрештою — все одно... Перстень? Так. Перстень. Хто зичить перстеня? Мирочка... У вас бачу перстень... Стягайте...

Василь почуває себе, мов риба у воді. Ніколи цього з ним не було. Навіть ось семінаристи пасують перед ним. Він уже вносить щось своє. Все починає рухатись. Семінаристи також сідають упереміш з паннами. Усі простягають долоні. Василь роздає фант. Він зложив обидві долоні, а між ними маленький золотий перстень. По черзі вкладає свої долоні в долоні інших і десь має залишити перстень.

Гра дедалі жвавішає. Всі починають захоплюватись. Євген розходився також. Вже зібрано купу фантів. Перстеники, гребінці, носовики, дзеркальце, шпилька. Ще і ще набирається того на столику перед трюмо. І нарешті досить. Розгравання фантів. Василь розграє. Ні, ні... Всі протестують. Розграє тьотя. Ні, розграє він, Василь. Прошу. Починаю. Бере в руку фант. — Що має робити цей фант? Йому відповідають: Носити пошту!.. Голубів годувати! Заспівати сольо! Ні! Сольо ні! Носити пошту! Пошту!

— Ну, отже, пошту, — каже Василь. — Чий це фант? — Веселовського. — Веселовський йде до сіней за двері. Стукає.

— Хто там? — листоноша. — Що приніс? — Листа. — Скілько марок? — П’ять. — які? Червоні? Сині? — Червоні, — відповідає за дверима. — Сині, сині! — кричать панночки. — Червоні, червоні, — кричать хлопці, а найбільше кричить Євген, який вже зовсім розійшовся. — А для кого? — питає далі суддя. — Для панни Мирослави Красовської, — повільно вимовляє голос за дверима... — Мирочко, Мирочко! — викрикують дівчата. Мирочка вся, мов в жару. Вона протестує: — Сині, сині! Я не піду. Не хочу листа... Ні, ні, ні! — Раз дістала листа, мусиш відібрати його. — Але з синіми, — протестує Мира, та її вже випихають за двері. Звідти чути тупіт ніг, сміх і по хвилині вбігає червона Мира, а за нею також червоний Веселовський. — Ні, панове, — каже Веселовський. По-мойому, як грати, то грати. Хто не хоче виконувати приписів судді, не повинен брати участь у грі...

— Правильно, правильно, — загули всі. Василь додав також:

— Хто не виконає постанови суду, на того буде накладено окремий присуд... Мира викликає!..

Мира сховалася за дверима. Вона тепер стукає. Знову летять запити. П’ять марок. Червоні. Для Кири... Голосні протести. Всі невдоволені. Стукіт ніг об поміст. Вигуки. Суддя також не погоджується. Повторює: “Для кого”?

— Для... для Жені Лискевича, — чути за дверима голос. І зараз за тим:

— Але сині, сині...

Всі кричать — червоні. Євгенчик паленіє. Він не може встояти. Він не наважується, як і Мира, вийти за двері, але його вже випхнули. За дверима мовчанка, і по хвильці вривається до кімнати зовсім рожева Мира.

— Далі! — кричить вона.

Гра триває. Перебирають усіх. Василя не викликає ніхто. Йому це не зовсім подобається, але сьогодні він не звертає на це уваги. Він щасливий. Він чує себе легко, просто, між небом і землею. Він живе, він сміється. А особливо блаженствує Євген. Він має успіх. Його викликали кілька разів до пошти, потім він розносив каву і то все гарячу. Він кілька разів цілував свою Мирочку... Якось так це все просто сталося, що він не встигав дивуватися.

Час минає. Сонце починає заходити. Молодь почуває себе прекрасно. Скінчились фанти. Василь розмовився з одним семінаристом. Це знайомий Приходи і він уже чув за Василя. Розпитував його про “Хвилю”, чи вийдуть ще інші числа. Потім перейшли на “третє мая”. Чи всі з семінарії брали участь? Ні. Виявилось, не всі. А чи правда, що владика мав правити службу на Боні? Ні. Такого вони не знають... Про це ніхто не говорив... Ага... Переходять на інші теми, але це останнє якось затямилось Василеві. Дівчата пропонують пройтися в сад. Добре. Тільки вже вечоріє, а їх тут не паристе число. Чи не краще, коли ми з Євгеном відійдемо? Євгенчик цього не розуміє. Як можна саме тепер відійти. Василь знає, що робить. Дівчата протестують і це якраз йому потрібне. Він ласкаво згоджується і всі виходять у сад — гарний, свіжий, розкинутий над пригорком, з котрого видно далеко; видно верхи ліцеяльних веж, далеко на другому боці — білий будинок лікарні, червоні дахи будови комерційної школи... Там також пурпуром горить весь край неба. Свіжі, білі з позолоченими краями хмарини стоять над заходом.

“Аблака, как рубіни, раслі,

Как агромниє, красниє льдіни”,

— деклямує один з семінаристів. Василь вгадує Єсеніна. Хтось пропонує пісню. “Дєвушкі” починають “Мой кастьор в тумане свєтіт”, але Василеві цей тон не зовсім імпонує. Він хоче співати на повні груди. “Ой, на горі там женці жнуть”, — затягає він. Йому підтягають інші, і виходить пісня. Лан котить її далеко по ярах і десь там, під Боною, відбивається. Всі обличчя прояснюються і здається, що вони випромінюють радість. Вони навіть не розуміють, що то є. Вони тільки живуть — такі молоді й здорові, а навкруги так широко й барвисто.

Пісня за піснею... Потім перегуки, потім хтось тікає, хтось доганяє. Грають “цвіт”, бігають по свіжій траві. А вечір зовсім спадає. Василь заспівує “Час додому, час”. Він все спішить, бо чого ж йому справді бути тут, коли до нього не звертається жодна дівчина, коли він весь час несе на собі весь тягар розваги і ніхто його не підтримує. Він відчуває, що всі тут присутні не личать йому, що вони вважають його за поважного і хоч він і не найстарший роками, але всі мають його за найстаршого. Дівчата не відважуються отак вільно схопити його за руку, крутитися біля нього, розчухрати йому чуприну, як ось тому веселому з ластовинястим обличчям семінаристові. Але Василеві хотілося б також бути таким. Він намагається і він справді сьогодні почуває себе вільно й радісно. Але він вже втомився. Додому! Додому...

Євген не хоче додому. Це перший його щасливий день цілого шкільного року. І як усе це отак скоро залишити. Мира з ним ласкава. Вона викликала його тоді на пошту, вона з ним говорила, вона запросила “приходити”, вона питала, що він робить вдома на вакаціях. Словом, він щасливий як ніколи, бо все те, про що він цілу зиму щодня “мріяв” з Василем, лежачи на своїй канапі, — все це ось досягнуто. Шкода тільки, що він не пережив “першого поцілунку”, бо він же цілував її, але в грі, а це не те саме...

Василь все-таки наглить. Він мусить бути вдома. І так він вже другий день вештається. Ще треба заглянути до книжки. Завтра школа. До нього несміливо наближається Кира.

— Чого ви так спішите? — скромно запитала вона.

— І не думаю спішити, — він глянув на неї, але вже темно. Нічого не бачить.

— Думаю, що це не останній раз, — проговорила вона.

— І я також так думаю, — відповідає він. — А ви написали гарного вірша, — додає він по хвильці мовчанки. Після цього знов мовчанка.

— Це не мій вірш, — чує він відповідь. Василь дивується.

— Я зрозумів, що це ваш.

— Ні. Це я виписала з “Ніви”. Я тільки переклала.

— А!.. Цікаво... Але ми перекладів з “Ніви” не містимо.

— Я і не думала, щоб ви його містили... — відповідає вона тим самим рівним тоном.

Василь далі не питає. Досить. От хіба ще йому цікаво, хто є автор того вірша... Але вона вже забула. Вона не цікавиться авторами. Це все між іншим. Вона взагалі не має доброго смаку. Коли він так ласкавий, чи не міг би він вказати їй якихось поетів, бо вона дуже любить поезію. Василь називає кількох. Чи не має він тих збірок? Ні. У себе не має, але постарається дістати. Вона дуже дякує. Але Василь ще більше ласкавий. Він багато знає напам’ять. Ось, наприклад, чи знає вона оцього вірша? Він зупиняється і патетично деклямує. Решта молоді зайнята своїм. Вони не дуже збиваються до гурту. Вечір поволі розбирає їх та розставляє кого куди. Тих поставив ось там, над яром. Вони вибухають сміхом і крутяться, ніби вітровказ. А інші втомилися. Там он під горіхом лавиця. Вони вже сидять у належній одне до одного віддалі, їм досить, коли їхні одяги іноді доторкаються. І так кожний має своє місце цього вечора. Василь і Кира також. Василь передеклямовує все, що знає. Вона дивується, звідки він усе це знає. Вона тихо захоплена і тільки просить його переписати їй деякі вірші. Які? Ось хоч би цей: “Капають, котяться сльози по личеньку”. Нащо їй саме такий? Вона взагалі любить сентиментальні. Але ж вона сама не сентиментальна. Принаймні, на нього не справляє такого враження. Ні. Вона таки справді не сентиментальна, але це дуже пасує до її настрою. О! Невже вона має якесь горе, турботу? Вона ще така молода. Ще стільки життя. А навкруги весна. Так, весна, а на серці у неї — осінь... Це Василя дуже дивує. Чому, панно Киро? Чи бачить їх хто збоку? Кирочка обережно озирається. Ні. Ніхто їх не бачить. Тоді Кирочка каже, але голос її звучить, мов спадна роса. Його зовсім не чутно. Вона скаржиться на своє товариство. Це все семінаристи. Вони тільки танцюють, співають, грають у карти, залицяються. А вона цікавиться іншим — її цікавить поважне життя. Вона любить літературу. Вона могла б читати добрі книжки, але не знає, де їх знайти. Ніхто їй не порадить, ніхто не поможе. Вдома вони мають чималу збірку книжок, але то все російські клясики, переважно додатки до “Ніви” — Достоєвський, Григорович, Чехов, Тургенєв, Гоголь. З усього того їй найбільше подобається Тургенєв. Там багато світла і барв, а також чуття. І ще подобається їй один автор. Це Гамсун. Чи читав Василь “Вікторію”? А правда це дуже гарно написано? Особливо, коли Вікторія вмирає і пише листа. Кира ридала над тією книжкою. Отакі книжки вона хотіла б читати... А чи знає Кира Лондона? Ні. Вона не знає того автора. Шкода. А його варто знати. Вона тільки бачила одну його книжку в червоній обкладинці у вітрині кіоску. Ага! Василь знає. Це “Залізна п’ята”. Нічого. Але варто почитати інші його речі: “Місячна долина”, “Червоне Сонечко”, “Мартин Іден”... Це речі, що дуже скріплюють. Ось, наприклад, Кирочка така поважна. їй подобаються солодкі речі. І це зрозуміло. Вона згадувала Надсона, Тургенєва. Василь не каже, що це погане, але солодке, медове і лишає воно в людині такий саме медовий присмак. А жити треба не тільки солодко. Василь думає, що у наш вік треба також і побавитись, і посміятись, не тільки думати про поважні речі. Ще буде час... Життя само подиктує. Не треба його нагинати. Але ось Василь сам. Він вже стільки читав. Ну... Бачте... Він... Це не є приклад... Він сам не вдоволений з себе... Він заздрить отим семінаристам, бо вони живуть. Вони галасують і бушують. Вони проживуть і будуть мати молодість. А Василь все то змарнує...

І Кира думає. Вона мовчить. Можливо, й правду Василь каже. Василь іще всього не скінчив. Він гадає, що Кира також любить життя. Це все, що вона перед хвилиною казала, це тільки начитане. Вірш, що вона йому післала... Він не знає, хто його автор, але він зовсім, зовсім іншого стилю і змісту...

Так! Цікаво. Але Василь таки справді вже відходить.

— Дякую вам, — сказала вона на прощання і подала йому м’яку, маленьку руку.

Цілу дорогу Євген підстрибував від щастя. Він такий вдячний Василеві. Називає його Васиком, бо Ваською вже боїться. Василь не любить, коли його називають Ваською.

— Васику! Милий! Ти геній! Ти... ти — сам Зевс. Як тобі спала ця думка ...А все так просто... От життя...

Василь іде мовчки. Він тільки тепер пригадав, що сьогодні за ввесь той час він ні разу не згадав про все, що минуло. Також не згадав про Настю.

— Все це, Євгене, просто, але інколи треба за це дорого заплатити...

Хлопці вертаються. Ідуть, мов на крилах. Світ для них такий широкий і гарний.

НА КАМЕНІ

— Я вам скажу, панове, — казала на другий день у клясі Варвара Сергіївна, — що не піти кудись, куди тобі кажуть і куди ти йти мусиш, це зовсім ще не геройство... Ви вже не діти, і мій обов’язок щодо вас кінчається там, де кінчається моя роля виховательки вашої кляси. Ви думаєте, що коли ви щось робите в школі, то робите це для мене. Я знаю цю помилку. Це помилка і тільки помилка. Коли ви щось тут робите — робите це тільки для себе. Я вже стара учителька. Перед моїми очима пройшло вже багато таких молодих облич. Я їм усім це повторювала, і прошу вас — зустріньте когось із них і запитайте: чи правду вам казала ваша ненависна Варвара Сергіївна? Всі вони скажуть: так. Вона казала правду... Але ви цього поки що зрозуміти не можете. І я вас цілком розумію...

Те, що багато з вас не пішло вчора на Бону, завдало вашому директорові чимало клопоту. Усім відомо, що наша гімназія має десь із триста учнів, але було там присутніх ледве чи не половина. Розуміється, що це була демонстрація, і як легко було її зробити. Ось цей і той вирішили собі не піти на Бону — і не пішли. За ними не піде ніяка, звичайно, поліція, і не піде до кожного директор, щоб вивести на Бону. Також ми не можемо вас усіх покарати, бо вас багато. Це значило б, що треба покарати цілу школу... Але які з цього будуть наслідки для вас, вашої школи, ваших батьків, тих, що захочуть учитись після вас, — про це ви, розуміється, не подумали... що школу можуть замкнути... Що ми втратимо єдиний заклад, де ще тримається ваша рідна мова і де бодай вчать по-вашому ваші люди, здається, що це вас зовсім не обходить... Розуміється, ви маєте на це свої погляди. Вам здається, що ваші учителі не досить розуміються на патріотизмі. Що Варвара Сергіївна просто якийсь національний недоносок, що ваш директор майже зрадник, що вони чомусь роблять те чи інше і не протестують... Все це для мене зрозуміле. Але я вам, як справді людина незапаморочена і з погляду патріотизму дуже поміркована, можу тільки сказати одне: ви, мої друзі, тут дуже помиляєтесь. Я це кажу не з якихось сентиментів до вас. Було досить причин, щоб ви мені вже надокучили. Також не кажу я це з якогось, як ви думаєте, національного обов’язку, бо його я розумію інакше, ніж ви, а кажу просто, як людина, що у свойому житті довела і тепер доводить, що вона вміє жити. З простих і чисто логічних міркувань кажу вам це все, а ви як собі хочете. Хочете — приймайте це, хочете — відкиньте. Але затямте собі раз назавжди: виконувати обов’язки в школі — велика річ. Той, хто їх навчиться виконувати тут, буде виконувати їх завжди і для себе. Навіть коли вам інколи здається, що це йде наперекір вашому розумінню справи...

Ну, ось поміркуйте: що зробили б ви, коли б ви були на місці тих, що мають над вами право і силу, і коли б вони діяли проти вас так, як це ви дієте? Ну, от подумайте... Хіба, що ви мало в себе вірите і не сподіваєтесь колись цю силу і це право мати... І не треба тут розважати: а чому вони роблять так, а не отак. Це, панове, їхня справа. Не ви тримаєте в руках силу, а вони. І це їхня справа — добре чи недобре вони роблять. Вони бо за це будуть відповідати, а не ви... Вам здається, що вони роблять зле. А нащо вам, щоб вони робили добре? Чого вам морочити цим голову? Ви собі виконуйте своє діло, будьте, чим вас створив Господь Бог, ростіть собі на здоровля, учіться, щоб більше знати від них, зробіть чогось мудрого і потрібного більше, ніж вони, і все буде добре. І ніхто вас не потягне до в’язниці. І здобудете ви багато більше, ніж немудрою, дитинячою демонстрацією. Така ось думка вашої Варвари Сергіївни... Але що вам Варвара Сергіївна... Вона дурна і нічого не розуміє... Правда ж? — вона звернулася до цілої кляси з цим запитом, і всі розсміялися.

— Ну, от, — сказала вона. — Я вам своє вичитала. А тепер ще дечого додам, щоб після гіркого дістали ви ще трохи чогось солодкого. Отож пан директор з дозволу кураторії зарядив зробити прогулянку всієї школи... Педагогічна рада вирішила, що найкраще місце для прогулянки на нашому терені є Смига. Отже, поїдемо до Смиги. Це не так далеко. Директор зв’язався з начальником станції і той обіцяв нам окремий потяг. День прогулянки призначено на позавтра, у середу. Всі встають раненько. О три чверті на сьому кожний мусить бути на станції. О сьомій точно потяг вирушає. Надвечір близько шостої години він привезе нас назад. Кожний бере з собою на цілий день їжу. Попереджую, особливо панів типу Валентина Лискевича, що суворо заборонено брати з собою будь-які алкогольні напої. — Тут усі засміялися і повернулися в бік Валі. Він тільки хрюкнув. Варвара Сергіївна засміялася також. — А тепер тільки мусите пильно молитись, щоб добрий Бозя післав нам добру годину. Ні?

— Так, — загули всі. Ця вістка всім сподобалась. Школа загула і пожвавішала. На перерві знов збираються гурти. Промова Варвари Сергіївни не справила на учнів жодного враження, але мандрівка до Смиги зворушила навіть найчерствіші серця. Усім хочеться вирватись кудись за місто. Хоч і місто має досить зелені, але то все-таки місто. Цікаво ближче до природи, в далечінь. Цікаво великим товариством. Цікаво їхати потягом і взагалі багато цікавого.

Козенко, Шеремета та ще декілька завели дискусію на тему промови Варвари Сергіївни. До неї прислухається Гнатюк Микола, хоч він тієї промови не чув.

— Та, — казав Козенко, — Варвара Сергіївна... їй що... Вона є вона. Вона знає тільки свою школу... Її завдання вчити... А по-мойому те, що кажуть для нас без нас, нас не зобов’язує...

— Як це ти розумієш? — питає Василь... — Без нас? Нас як учнів? — Ні-і. Без нас як народу...

— Ну от. Це вже інший табак... — каже Василь, але спокійно. — Тільки тут треба все-таки подумати.

— Но... Не будемо ж ми вихованцями закладу для хрунів... Чи не так?

Гнатюк скривив свої широкі уста. Він просто не бажає говорити в такій справі. Це так само зрозуміло. Але Василь хоче з Гнатюком про дещо поговорити.

— Одійдім, Миколо, набік.

Вони відійшли. Микола дивиться на Василя запитливо.

— Миколо. Хто тобі сказав, що мала бути на Боні православна служба?

— Іди геть... що ти, мені не віриш? — кривить уста Гнатюк.

— Ні. Я вірю... Тільки... Тільки я чув, що ніякої такої служби не мало бути. Тебе хтось обдурив... — Гнатюк вперто дивиться на Василя.

— А як обдурив? То що? Ти все одно не витримав...

— Ну, знаєш... Коли б я знав, що він не приїде...

— А я, думаєш, знав? — твердо питає Гнатюк.

— Я ж не кажу, що знав. Тебе хтось обдурив, — ще раз повторив те саме Василь.

— Не зашкодить... Можливо, ця проба пера пригодиться, — кинув він набік. Василь сказав:

— А як же Мединська? Ти їй це казав? — Гнатюк, як звичайно, закусив нижню губу.

— Не маю звички комусь про такі речі говорити...

— Ну, — кивнув Василь на закінчення. — Добре. І мали розходитись, але Василь ще щось пригадав. “Між іншим, Миколо... Я поклав собі більше з Мединською не зустрічатись...”

Цього Гнатюк не сподівався. Він закинув голову і штучно засміявся:

— Ти зробиш їй велику кривду... І будеш дурень!

Василь спокійний, мов Будда.

— Ну, знаєш... Я так вирішив... До побачення.

І вони розійшлись.

Але ще того самого дня Василеві спала одна думка. Не подумайте, що він вирішив вивчити чергове завдання з латини. Ні. Ця думка його таки тривожить, але як її виконати? Це все одно, що сподорожувати на місяць. Але він вирішив відбути одну мандрівку... І то сам. Про це нагадала йому Варвара Сергіївна, коли заговорила про прогулянку. Василь пригадав собі одну з прогулянок минулого року. Це була прогулянка до Почаєва, де вони ночували в лаврському готелі — в одній кімнаті хлопці, у другій — дівчата.

Хлопці зазирали в дірку для ключа, і хтось там купував чи продавав на вулиці в жидів за кварту квасу півфунта синусів і фунт косинусів. Але була й ще одна прогулянка... Це вже тут, недалеко від Крем’янця. В одному місці, в напрямку Млинів, тільки трохи на південний схід, серед глибокого лісу на схилі стоїть стара дерев’яна каплиця, а кругом неї позападали в сиру, лісову землю зарослі мохом могильні камені. Каплиця та зветься Богдановою, а під погрузлими плитами спочивають кості запорізьких козаків.

Василь вже давно туди збирався. Він там був минулого року в веселому товаристві. Вони бігали навколо каплиці, заглядали крізь шпарки всередину, ходили по кам’яних плитах, сміялися і почували себе, мов птахи безжурні. Тепер усе це пригадалось Василеві, і він захотів піти туди ще раз.

І він пішов. Пообідав. Євгенові сказав, що скоро вернеться, і подався просто на південь. За півгодини він був уже в молодому сосновому лісі. Молоді, веселі сосонки, втикані жовтими пагінками, ніби восковими свічами. Сонце їх освітлює, і вони світяться сріблястим сяйвом. Повітря дуже чисте і пахне живицею. Місцями ростуть братки з жовтаво-синіми голівками або волохаті паростки глухої кропиви, або жовті, ледве розквітлі, баньочки медянок, на яких вже метушаться череваті джмелі. Боже мій! Якою велетенською мусить видаватися тому джмелеві жовта, подібна до глибокої чари, посудина, на дні котрої стільки пахучої, солодкої і прозорої рідини, що можна в ній втопити голову. Але він упорається з нею дуже легко. Він випиває все до чиста, витирає товстими, мохнатими лапками черево і з вдоволеним гудінням летить далі. Це страшний ненажера, але він тут, у цьому лісі, між цими соснами дуже потрібний. Він єдиний, мов якась струна, гуде собі від посудини до посудини. І більше тут нічого не видно. Навіть птахи тут не сидять. Вони, мабуть, більше люблять листковий ліс, бо вже здалека чути переливи, ляскоти, підтьохкування і всілякі веремії горлатих, метушливих Божих створінь.

Василь іде вниз, переходить просто без стежки яр з вогкими глиняними спадами, порослими папороттю. Потім входить у старий мішаний листяний ліс. Тут переважає грабина. Це дуже плебейське дерево зі старанно зубленим правильним листям. Воно росте й розгалужується широко, має довгі тонкі галузки, має сіро-зелену, гладку кору, має широкий і твердий корінь. Воно нагадує Василеві мужиків, що так само всевладно панують над своєю землею, хоч над ними є щось вище і, на перший погляд, сильніше. Це круте й цупке дерево. Коли його зрубати і трохи зв’ялити, воно стає тверде, мов залізо. Тільки біда... Воно скоро бутліє і в ньому заводиться шашіль, що сточує і нищить його твердість. Але з молодих грабових пагонків, коли їх зв’ялити, крутять вужівки і роблять капиці на люшні до возів. Вони цупкі й гнучкі; їх можна, як хочеш, гнути, але ніколи не зломиш, ані пірвеш. Хіба що перетнеш сокирою.

Але є в цьому лісі і шляхетніше дерево. Ось, наприклад, стрункі і височезні ясені. Вони стоять гонорово і мають листя, мов пташине пір’я. їхня біла плямиста деревина надається на столярські вироби. Вони тут почувають себе добре, хоч бояться буйних вітрів, бо корінь їхній не так глибоко заходить у землю. Але широкі граби, що ростуть навкруги, не допустять до них бурі.

Є тут також дуби. Ці стоять у лісі, мов генерали чи князі, і листя їхнє нагадує еполети, що їх носять військові люди. І мають вони також довгий, довгий вік. Це — столітні дерева. Вони розрослися вправо, вліво, розіпхали все навкруги і не бояться вони ні грози, ні бурі, бо стовбур міцний, мов добра сталь. Ніколи вони ні перед чим не гнуться, і тільки, як натисне на них перевага, тоді ломляться надвоє і гордо вмирають.,.

Є тут ще грубезні паніматки липи. їх добрячий, кострубатий стовбур обріс з усіх боків пасинками. Вони постійно пускають паростки і постійно пахнуть ладаном, заклопотані, а інколи химерно зігнуті, ніби старі верблюди. Над ними кружляють бджоли і гудуть, гудуть без тями. Хоч липи ще не цвітуть, а тільки збираються цвісти. Листочки їхні нагадують серця, простромлені стрілою. І коли прислухаєшся, то здається, що вони нашіптують спокійно “Аве Марія”...

Василь прекрасно чує ці велетенські рослини. Мова їхня для нього зрозуміла. Він їм рідний брат, бо він їх дуже любить. Він йде і дивиться догори, бачить латки синього неба з білими хмаринами. Він чує крука, що завзято крякає десь там у яру. Він слухає і слухає переливи птахів, що літають з галузки на галузку, і чує рівний голос зозулі, що доповнює цілу ту гармонію... Він пробирається повільно вперед, бо кожний крок приносить нові дива. Як тут справді дивно, повно життя. До всього варто придивлятися і з усього дивуватися. От де справді впасти б навколішки і, як колишні пустельники, молитись Богові.

І от доходить він до каплиці. Вона стоїть самотньо на невеличкій галявині. Навкруги ліс, а на північ від каплиці на невеликому схилі лежать спокійно могильні камені. Так само, як лежали минулого року, так само, як лежали багато років. Василь стоїть, дивиться навкруги і думає: хтось колись прийшов сюди, знайшов це місце і поставив тут каплицю. Хто це був? Коли б ось з-під цього каменя встав той, що лежить під ним, і розповів мені, хто це був. Василь присідає на камені. Це міцний, сірий вапняк, яких тут цілі гори. Він січений вправною рукою і на ньому літери. Василь згрібає мох і пробує вичитати, що там написано. Ось якісь літери... Це, напевно, Т. Так. Це літера Т. Немає сумніву. А це далі може бути И, а можливо щось інше. Василь далі розгрібає мох і придивляється. Камінь лежить тут довго. Рука часу витирала ці літери і багато, багато витерла... Але ось він уже прочитав ТИ, а що далі... Розриває мох і здається йому, що з каменя вилазить ще одна літера, можливо. X. Так, це таки X, і Василь вже має ТИХ. Треба ще і ще пошкрябати м’яким пальцем по твердому камені. Це азбука, але її треба навчитись читати, і Василь старанно вчиться. Ще і ще зусилля — і Василь вичитує слово ТИХОН. Це вже ім’я. Але Василь не вдовольняється і читає все, що може. Находить півслова КО. А коли йде далі, знаходить більше: КОПІ... СЛ. В, а далі ще окремо півлітери, ніби частина літери П або щось такого. У кожному разі Василь знає, що тут лежить ТИХОН... КО, можливо козак, можливо кошовий... А далі він вже знає, що тут спочивають справді ті, що звались козаками.

Василь не знає нічого про ці могили. Не читав він нічого про них у книгах, але з уст в уста передають, що це — козаки, поховані тут після бою під Берестечком.

Великий Боже! Що можна казати? Василь не потребує бути великим фантастом, але ця земля говорить до нього такою живою мовою, що він готовий про неї на цілий світ кричати. Тут, у цій каплиці, стояв старий гетьман і молився до тієї он, яку видно через шпарину дверей, почорнілої, мов перегоріла цегла, іконки. Він програв страшний бій і приїхав сюди стомленими кіньми, уникаючи можливої погоні, можливих поглядів своїх людей, яким не мав відваги дивитись просто в очі. І він отут, кажуть, стояв навколішках і гаряче молився.

— Боже! — мабуть, взивав він. — За що ти мене так караєш? Я ж хотів тільки того, що мені належить. Я ж хотів, Великий, тільки одного — правди твоєї. Я хотів визволити людей цієї землі. Сам бачиш і сам знаєш, що вони прокляті великим прокляттям якогось страшного, сильнішого за Тебе, сатани. Невже ти, Всесильний, не маєш крихітки милосердя до мене і так ось караєш мене незаслужено...

Так, мабуть, він молився. Німо, одним поглядом, раненою душею, великим серцем. А тут надворі, під оцими деревами лежали його товариші. Вони були тяжко ранені. Оцей Тихон, мабуть, лежав отак, а голова його спиралася на оцей горбок. Він був розтятий шаблею, і з черепа його разом з крівлею витікав мозок. Він уже не стогнав навіть, а тільки засихали його уста, і він прагнув краплі води, щоб їх освіжити. А кров його капала ось сюди, і ще досі на цьому місці росте синя незабудка, нагадуючи, що ніхто не сміє забути ту кров пролиту.

Василь переходить від каменя до каменя. На кожному виловлює бодай одно слово, яке відразу оживлює все, і перед очима стають зовсім живі люди. Край боронили свій. Народ хрещений боронили. Право своє боронили. Землю свою боронили. Лицарі, що ймення їх писані на камені пірваними літерами.

Василь замислився, і поволі думи переходять у мрію чи сон. Так буває. Він забуває за все навкруги і мріє, як мріяв не раз у дитинстві. Ось він уявляє себе також героєм, великим діячем, мужем, що знаходить розв’язку найтяжчого питання.

На хвилю він лишає цю грішну землю, ці камені, ці ймення. Ось він кінчає школу, дістає прекрасне свідоцтво. Ні. Він тут не залишиться. Що має тут робити, між тими огидними дикунами, які напали і так ганебно поневолили його нарід. Він шукає вільного місця на плянеті. Він перепливає океан... Перед його очима — Америка, Нью-Йорк, місто-велет, хмародери... Там він стає міліонером. Хіба він не читав брошури про такого Корнеджі? Читав. Той також був ніщо, хлопчик, продавець газет... Отже ж став він міліонером... Чому не може стати таким самим міліонером Василь. Він буде відомий. Його багатства не матимуть меж. По роках він повернеться ось до цього самого Крем’янця. Все тут вже зміниться. Всі його товариші поженяться. Всі учителі постаріють. Але найперше він приїде до гімназії. Розуміється. Він приїде до гімназії власним самоходом фірми Форд. Всі страшенно здивуються... Хто це такий приїхав? А! Це відомий міліонер Шеремета. Директор виходить його вітати. Учителі з гордістю потискають йому руку. Найперше він побудує велику, простору, модерну українську гімназію. Він не пошкодує грошей, щоб розбудувати добрий фізичний кабінет. Тоді Семен Іванович не буде потребувати надолужувати все рухами рук. Він матиме все, що треба, під руками. І те є, і тамте — все є. Так само і з іншими кабінетами, і з залею, і з усім. Він закладе велику бібліотеку, щоб учні мали де брати книжки читати. І не таку бібліотеку, як у Просвіті. Що там за бібліотека! Кілька поличок тоненьких брошурок. Він закладе велику, багату, з товстими томами бібліотеку... А потім він видасть усім учителям пенсію. Держава не виплачує їм пенсії, але нащо йому держава. Він обійдеться і без держави. Вам, Семене Івановичу, вже час на відпочинок, — скаже він. Ось вам пенсія.

Ах, як буде лютувати куратор Гломбінський. Як божеволітиме староста Пшеп’юрський. Хай. Можуть себе гризти з люті. Українська гімназія краща і більша за всі у місті...

Василь не обмежується самою гімназією. Він будує також будинок Просвіти. Великий, з залями і кабінетами та бібліотекою. Розбудовує отам під Боною санаторію. Яке там прекрасне соняшне місце... Як добре почуватимуть себе хворі в такому місці. Від санаторії Василь переходить до якихось фабрик... Якась фабрика тютюну чи консервування овочів, городини та м’ясних продуктів... Все це Василь будує і заробляє гроші. І, розуміється, він не лишається тільки в Крем’янці. Він добре знає, що Корнеджі будував університети. Чому й Василеві не поїхати, скажімо, до Львова і не збудувати там величезний український університет...

Василева фантазія буяє. Вона вже не знає стриму. Він уже бачить себе не тільки доброчинцем, а й винахідником. Він будує не тільки школи. Він будує також лябораторії... Він винаходить якийсь страшний апарат, яким можна вбивати на віддалі, яким можна все погане знищити. Не треба робити війни, не треба нищити маси людей. Варто лиш такий апарат наставити на якусь людину чи на якусь будову — і все це буде знищене. На велику навіть віддаль. Людина вмирає, будова летить у повітря. Цим смертоносним апаратом Василь нищить своїх ворогів. В першу чергу, розуміється, проклятого шкільного куратора, що не дає українській гімназії прав. Василь — джентльмен. Він ставить наперед кураторові ультиматум. Так і так. Не буде прав — загинеш. Куратор, розуміється, і не думає відповідати на такий ультиматум. На другий день він нагло помирає...

Від куратора Василь йде далі і далі. Він скрізь знаходить смертельних ворогів. У старостві, у воєводстві, у владі, там, високо нагорі. Нарешті, він ставить ультиматум самому президентові, самому Ленінові. Він збирає європейський конгрес і там промовляє перед всіма президентами, перед всіма королями. Я, скаже він, не хотів цього, що ви бачите. Я думав, що ви самі прийдете до розуму. Яким правом моя земля в неволі? Де таке право написане? І ось маєте. Тепер ніхто не буде мати від мене помилування. Смерть усім, що мені противляться.

Від винаходу до винаходу переходить Василь у своїх мріях на козацькому камені. Він шукає справедливости. Він шукає правди. Він шукає скарбів. Він дивиться в лісову гущавину, де вогко і тихо, де переливно рокочуть птахи, де падають непомітно відпадки бруньок і росте листок за листком, травина за травиною. На камені, де лежить його пальката рука, зеленіє розритий мох, лазять малі створіння, якась ледве помітна зовсім червона комашка. З надр землі виривається дивне чуття, що зливається з думкою і мчить кудись у давнину, коли оцей кошовий Тихон рубався з ворогами на острові річки Пляшової, і козаки висипали в каламутну воду золото на знак боротьби до загину.

Сильне, як смерть, неуявне, як вічність, страшне, мов Божий гнів, проходить почуття у найдальші глибини юнакової душі. Він тут, на цій ось вогкій землі, на цьому камені, під оцим ось прозорим небом, далеко від усіх вичитує з глибин минулого вогненні знаки буття, внесені туди незнаним перстом.

Вставай, Василю! Досить. Ти ще, юначе, надто молодий, щоб вирішити на землі те, що є присуджене на небі... То є вічність. То є мандрівка світів у безмежності. То є еліпс, яким ходять плянети. Що можеш ти зробити — ти малий, мов та червона комашка, що ледве здолає перелізти через маленьку галузку моху.

Так. На цій ось галявині родився новий Василь. Він тут знайшов себе. Кличе за собою предків... Ходіть за мною ви, всі поневолені, раби, кріпаки, гнані, потоптані. Ходіть ви всі, що маєте німі уста і очі, вкриті полудою. Ходіть, мої товариші, спараліжовані спадщиною, що мечетесь від вогню до вогню і палите крила, щоб впасти плазом перед лицем невблаганного. Ходіть ви, мужицькі сини, чорні, мов земля, і сирі, мов свіже дерево. Прийдіть до мене і сядьте на цей ось могильний камінь, і він вам продиктує ваше справжнє право. Право життя і право смерти. І ви підете в світ і збудуєте лабораторії, знайдете смертоносні машини і проторуєте биті шляхи до слави... Ви будете, бо мусите бути, але мусите бути не як оця червона тваринка, а як ті, що диктують велич.

І що за шалені думки, що плутаються між Берестечком і нью-йоркськими хмародерами, що кричать криком розпачу, бо вони голодні навіть тут, на цьому камені кошового Тихона, який своєю гострою шаблею хотів надолужити те, чого не міг осягнути думкою. Шабля і думка. Чому саме ця протилежність? Василь пригадує по черзі тих і тих, і Шпачука, і Тихона. Можливо, між ними є щось спільне, і можливо, між ними всіма є те саме, що заважає нам стати Корнеджі, розбійником, який коронує своє чоло, ділить суходоли і океан, будує з каменю ґотичний храм і пише книгу, що в ній думки так само буйно шаліють, як і їхні ненаситні Душі.

Вогка, тепла лісова темрява повільно виступає і на галявину. Сонце своїм кривавим, гострим сяйвом обливає верхи дубів. З них зриваються тичбами хрущі, наповнюючи простір бренькотом якогось дикого струменту. Кілька горбатих, здичавілих черешень повільно наливають свої зеленухи соками. І дерево, і билина, і квітка, і трава — все це цупко тримається свого місця і творить нові клітини...

* * *

Василь вертається з гір на долину. Це вже не Василь, а якийсь пророк. Йому бракує тільки довгої, білої бороди і густих насуплених брів. Він там десь говорив з самим Богом і оце вертається, щоб передати ті глаголи людям в долині.

А ті роблять своє діло. В саду “Тіволі” грає Гакманова оркестра. Те саме, що було й вчора. Євген знов сидить і “мріє”. Він так само, мов голодний, накидається на Василя і шарпає його на всі боки. Приходив той і тамтой. Був Шпачук. Заходила Настя, просила, щоб до неї прийти. Чогось приходив Стасюк...

Василь сьогодні спокійний, мов океан після великого шторму. Нічого вже його не зрушить. Відповідає так чи ні, все переконано, ніби він втілена повага. Сідає і їсть. Він голодний. А тепер би заснув. Минула ніч все-таки вплинула. Він чує гостру втому, що залазить йому скрізь, включно до нігтів рук.

Але даремно. Не встиг Василь повечеряти, як з’являється знов Стасюк. Чого йому так пильно? Тому хлопчині у кортових пімнятих штанцях і важких селянських чоботях. Йому не в гімназії бути, а крутити волам хвости. Але як він учиться!

Варвара Сергіївна ніколи не казала йому: “Коли б ви тільки хотіли...” Стасюк саме з таких, що хочуть. Він не буяє фантазією, а хоче. Він ловить все з повітря, мов ластівка собі поживу. Він хоче. Він сидить над фізикою Кісільова і пильно-препильно кує літеру за літерою. Він сидить над підручником французької мови, бере слова, створені не для його незграбного язика, і силоміць вганяє їх зовсім покаліченими у свій мозок. І там все це сидить. Цупко сидить. Хай там буде. Це добрий склад, і колись все це йому придасться. Стасюк не боїться показати комусь своє свідоцтво. Там все п’ятки, найменше чвірки. Ні, ні... Стасюк свого дійде.

Але чого той Стасюк хоче від Василя? Чого він до нього ходить? Він бачить, що Василь зовсім спить, клює носом, розбитий, але не звертає на це уваги. Стасюк не викував ще і не увігнав у свій мозок правил чемности. Він ще не мав у руках такого підручника, а поза тим йому ще ніхто такого не казав.

Стасюк хоче з Василем поговорити. Про що? Ну... Про дещо... Він уже давно збирається поговорити, але Василя все немає і немає... І де він весь час пропадає?

Ну що ж робити? Василь встає.

— Прошу. Що там є? Витрясай...

— Ні. Я б хотів так десь...

— Ага. Ну, так вийдімо... — Василь не вірить, що Стасюк відкриє йому якусь Америку. Це не з таких. Це — товариш Мицюка, того прищуватого добродія, що на сто літ відстав від мавпи. Він і зараз, мабуть, сидить з дочкою своєї господині на селянській призьбі, тримає в її пазусі руку і годинами непорушно дивиться без руху і без думки, мов крокодил на колоді...

Василь і Стасюк вийшли.

— Знаєш, чого я до тебе прийшов? — питає той з місця.

— Ні, — признається Василь.

— Я прийшов з тобою порадитись... Я знаєш собі думаю так: от є Пілсудський. Він визволив Польщу. У Чехії є, кажуть, Масарик. Він визволив Чехію. У Росії є Ленін. Він зробив совдепію. У кожного народу є такий, що міг визволити... Чи не правду кажу?

— Правду, — каже поважно Василь.

— Ну, от... У нас є також Петлюра... Він також хотів визволити, але бачиш, як воно сталося. Нічого не вийшло. От... І я собі думаю: ану я спробую... А може якраз...

— Це ти про що? — питає його поважно Василь. Він, здається, його зовсім не слухає.

— Ну, про що? Про те саме... Я вже навіть купив у Просвіті книжку “Більшовизм і політика Антанти”... Шкода, що я не маю грошей. А то я скупив би всі книжки, де пишуть про політику. І я так думаю: то не така вже велика річ. То тільки треба хотіти. Треба, знаєш, працювати і працювати. Бо я тобі скажу: хіба то що? Щось нове видумати? Книгу написати? Ні. То тільки треба вміти гандлювати— Того обдурив, тим пообіцяв, від тих одібрав... А хтось перешкоджає — геть з ним. Вивів у поле і куля в лоб. Бо я тобі скажу: політика — то омана. Немає чесної політики... І чесна людина політики робити не може...

— А ти? — питає Василь, — чесний чи нечесний?

Стасюк такого питання не сподівався. Він трохи збитий з пантелику.

— Певно, що чесний, але треба навчитися...

— Бути нечесним?

— Певно. Як треба... Ні? Хіба чесна людина може робити політику? Ну, поміркуй сам... Хіба справедливо, що маленька Естонія, яка має міліон двісті тисяч людности, незалежна, а ми от так... А нас, кажуть, сорок міліонів... Хіба це справедливо... Ну, поміркуй сам...

Василь з ним погоджується. Стасюк вдоволений, що переконав.

— Я тому й кажу: треба навчитись бути такими, як інші... Поганими, брехунами, злодіями, самолюбами, здирниками... Коли хочу панувати в Кремлі, то кажу, що визволяю працюючих. Коли хочу приєднати Вільно, то кажу, що виконую волю народу. Коли хочу забрати Марокко, то кажу, що несу цивілізацію. І так все. Хочу одне, а роблю інше. Одягнувся у шкуру овечу, а під шкурою — вовк. Так треба робити. Ні?

— Можливо, що й так, — погоджується Василь.

Вони вже повернули на Широку і йдуть у напрямку Стасюкового мешкання. Доходять до якоїсь фіртки, завертають до неї, йдуть довго вузенькими суточками між двома високими погнилими парканами і приходять під хатинку селянського типу з маленьким ґаночком. Під хатинкою лавиця, і хто на лавиці? Справді, на лавиці Мицюк, а біля нього дівчинка, одягнута напів по-селянському з білою на голові хустинкою, зав’язаною під підборіддям. Вони сидять, дивляться скоса на молодий місяць і мовчать...

— Ходімо туди, — каже Стасюк і показує на купу вишняку. Вони йдуть туди. Там також знаходять поганеньку лавицю. Сідають.

— Я от, — продовжує Стасюк, — і хотів з тобою порадитись... Ти знаєш, що я над цим уже давно думаю. Уже давно. Бо я одного разу прочитав, що Пілсудський, коли ще вчився у Вільні, то дуже любив читати книжки про Наполеона. І я собі подумав: бач, щоб бути таким, треба навчитися. Сісти, почитати, вивчити, добитися і бути. От так! — вже твердіше промовив Стасюк. — Я купив “Більшовизм і політика Антанти”, потім я ще куплю... Є така книжка — “Україна і політика Антанти”, а потім я бачив в каталозі “Визволення” Винниченка, а потім “Похід Карла на Україну” Донцова, а потім... Я також бачив у каталозі “Визволення трудящих”... Мене, знаєш, дуже цікавлять книжки, де говориться про якесь визволення... Це якраз те, що я хочу. Але це все українські книжки. А ти знаєш. Українці надто “чесні з собою”, як казав Винниченко. Вони пишуть те, що думають. Але я хочу вивчити мови. Я тому вчу так французьку мову... Щоб читати їхні книжки. Там можна навчитися... Французи — найліпші брехуни... А ще хотілось би мені вивчити знаєш що? Англійську... Я собі уявляю, що там пишуть... Бо я тобі кажу: чим більше котрийсь народ здобув, тим він краще вміє брехати.

І от я дивлюся на наших хлопців. На Шпачука, на Козенка, на Приходу, на Гнатюка, на тебе... Ну, на всіх... Я собі думаю: вони бідачиська так б’ються, так стараються, так добиваються, але однаково нічого з того не вийде. Чому? Бо всі вони дуже чесні. У них очі на лоб вилазять від чесности. Вони так у ту політику вірять, як у Бога. От щоб їм на це сказав французький сенатор Бораа... Він би з них так сміявся, що, можливо, здурів би від сміху. Я собі сказав: Стасюче, ти, хлопче, сиди і працюй. Сиди і вчись. Вчись, вчись і щось з тебе буде...

Василь майже спить. Він сидить, ззаду крізь густий вишняк де-не-де проривається місячний промінь, так само крізь якусь дрімоту прориваються до його свідомости поодинокі звуки Стасюкового голосу. Але раптом... Що це? Щось там далі, у сусідньому вишняку засвистіло, затьохкало, запищало, затарахкотіло... Що це?

Василь думає, що це йому сниться і тягне себе за ніс. Ні. Він ще не зовсім спить. Він чує під пальцями свого носа. Але це там, у кущах вишняку, напевно, соловейко. Василь ще не чув його цього року. Він уже ось є і розтьохкався, мов божевільній. І кому це він так співає? Чи Мицюкові з його Дульчінеєю, чи, можливо, вітає промову Стасюкову? Василь напружує свій слух. Чудово! Направду ця пташина вміє робити своє діло. Василь пригадує собі з Олеся: “Чому казати я не вмів в ту ніч весни слова кохання, коли над нами місяць сяв, коли без впину щебетав”... Як це добре підходить. Прекрасно підходить...

— ... і тому я кажу... — чує Василь знов якийсь уривок Стасюкових слів. — Бути чесним на землі — це значить бути рабом...

Василь пускає ті слова, мов євангеліст свого священика мимо раненого, та йде далі з Олесем: “Не будуччина нас лякала... Нас не могло злякать життя... Мої кипучі почуття... І смерть собою не злякала б”... Місяць світить, заліпившись рогом за вежу ліцею, що нагадує мечеть. Десь там далі сидять Мицюк і дівчина, він уже розм’як, мов нагріта шоколяда, і дивиться на незрозумілу красу.

— ... і от, що ти мені порадиш? — долітає здалека питання. Василь здогадується, що це, мабуть, Стасюк. Прокидається і сам питає:

— Це ти сказав?

— Ти хіба мене не впізнав?

— Признатися, що не впізнав, Стасюче...

— Ну, що ж ти мені на це порадиш? — питає він ще раз.

— А чому ти мене питаєш?

— А кого ж я маю спитати? Я з цим вже стільки ходжу... Кого ж маю спитати?..

— Нікого. Нащо тобі порада. Навчися ні з ким не радитись... Ну, прощай. Слухай он соловейка... Прекрасно чеше своє. “За-щолкал, засвістал, на тисячу ладов тянул, перелівался”, — деклямує Василь Крилова. — А знаєш, — каже він, — Стасюче, це цікава байка. Я можу порадити тобі, як осел соловейкові: “А жаль, что нє знаком ти с нашім пєтухом. Єщо б ти болє навострілса, каґда б ти у нєво нємножка паучілса”...

— Ні, Василю... Ти смієшся... А я це думаю поважно.

— А любиш ти поезію? — питає його Василь. Стасюк не зрозумів.

— Яку поезію? Шевченка?

— Ні, взагалі поезію... Поезію життя. Всесвіт... — і Василь розгорнув руки. Широту... височінь... глибину... — потягнувся і позіхнув широко-широко, аж йому виступили з очей сльози. — А хотів би ти, Стасюче, бути Корнеджі?

— Яким Корнеджі?..

— Таким, міліонером... Ти не читав про нього брошури Черкавського?

— Ні, не читав.

— Так почитай. Це був такий міліонер. Він будував університети...

Десь там далі за плотом забреньчала гітара і якийсь ніжний тенор переконливо заявив: “Ні-і-і-ч яка, Господи, місячна, зоряна”...

— Ну, вже... Почалось. Добраніч, Стасюче! Читай “Більшовизм і політика Антанти”, вчись мудрости брехати... Але я не зовсім переконаний, що з тебе вийде порядний брехун.

І потиснувши Стасюкові руку, нахиляючись перед галузками вишні, Василь пішов. Ще якийсь час Стасюк міг бачити його облиту місячним сяйвом спину.

БЛАГОСЛОВЕННА МИТЬ...

Все, що сталося, мусило статися. Воно лежало на дорозі, якою мав пройти юний Василь, і він не міг його обійти. Можливо, це був тільки жарт, маленька проба, але воно опекло молоду душу і залишило в ній свій слід. Юнак торкнувся чогось, чого ще не знав... Заглянув у безодню, яка не має ні початку, ні кінця. Він уперше став перед входом до того темного, куди постійно відходять і звідки ніколи не вертаються. І це трохи передчасно завершило його юначий вік.

На цім можна було б поставить крапку. Василь піде своєю дорогою далі. Він буде знов і знов вертатись назад, помилятись, творити якісь нові форми, кохати, падати і вставати. Але це вже матиме інший, трохи відмінний стиль.

У зв’язку з мандрівкою до Смиги Василь має новий клопіт. Не відомо чому, але йому тепер конечно хочеться блищати. Він дивиться на свої стоптані, полатані чоботи, і вони не вдовольняють його. Він бачить свою руду, вилинялу з виложеним коміром блюзу, і його уста кривляться. Він розкладає свої протерті на колінах штани, і це наганяє на нього справжній смуток. І звідки раптом ця вибагливість. Він хоче мати жовті, такі, як у вітрині Грінберґа, сандалі, він хоче мати сірі, ясні, як це носить король кременецьких мод Марко Захарченко, штани, йому імпонує біла з широкими чорними смужками або чорними горошинами сорочка. Йому раптом забаглося навіть краватки і, Бог знає, чого ще, чого він ніколи не бажав перед тим. На його лівій руці цокотить і показує час годинник, але цього йому не досить. І що б сказав на це його суворий батько Федір, який ніколи не зрікався тяжкого чобота? О, тут перед Василем тяжке завдання. Цей мур нелегко буде пробити, бо батько післав його “на школи” не паничити, а вчитись...

А тут, як на зло, все вимагає від Василя блиску. Ось хоч би ця сама Смига. Це ж весна, теплінь, сонце... Які дивовижі випаровує природа. Завтра Смига, а сьогодні — перший дощик з громом, з запахом озону, з білими хмаринами по дощі. Все тоді пнеться з землі догори, випинається кожний хробак і кожна билина. У звоях молодої лілеї переливно горить роса. Як можна в такий час юнакові топтати землю тяжким чоботом?

На другий день сонце вперше зійшло літньою силою. Довго горіло десь там за обрієм, а потім вирвалось майже зненацька і залило цілу землю. Василь і Євген встали о п’ятій. Вони мають досить роботи. Вони завзято миються. Вони по черзі стирчать перед дзеркалом. Вони вирівнюють свої штани. Хотілося б бути — пурх-пурх — метеликом, а не такою брилою землі.

Коли виходили, на бетонових сходах було ще вогко. На листі кленів, бозу та молодих пагонків мальви, причаївшись, стояла обережно роса. На хідниках було чисто, вимито, свіжо. Високо на шпилі замкових руїн горіло сонцем каміння, і здавалось, ніби вони хотіли відірватись і летіти назустріч сонцеві у простори.

У такий час приємно взад і вперед розкидати по хіднику ногами, розмахувати ними з усієї сили, захлинатись і напихати повні груди свіжим до пересади повітрям. Хай грає шалене серце, бо воно є також одна нота великої симфонії з голубами, що рвуться до небес, і золотими хрестами на всіх церквах. Ранок здоровий, м’язистий, повногрудий, мов Геркулес, закучерявлений золотом сонця, ступає також по всіх верхах кременецьких гір, і хлопці, можна сказати, біжать за ним навздогін Директорською догори, щоб просто через гаї, проваллям, понад крейдяною білою зарвою, грайливими стежками дійти до станції.

Дійшли. Пів до сьомої. Потяг щойно формується. Паротяг окремо шипить на бічній колії, почмихує звільна, дихає легким димком і гострим чадом вугілля. Гурти верескливих дівчат мордують помпу, витягають, мов гуси, шиї, підставляють долоні під струм холодної води, п’ють її устами і бризкають одна на одну мокрими пальцями. Варвара Сергіївна — чиста, біла, випрасувана, з буйним завитком на голові, в гурті найстарших учнів оповідає про подорож до Швейцарії. Вона має свіжі, рожеві, мокрі уста, рум’яні щоки і агатово-чорні очі. В руках у неї напханий круглий саквояж...

Гриб, Біленко і Гнатюк, а біля них ще кількох стоять на пероні, мають виструнчені ноги і набрумкують модерне джімі, хитають у такт головами і розкидають поглядами на панночок при помпі.

Василь і Євген також вливаються до гурту. Євгенчик найперше турбується, чи є “вона”. Напевно! Отам, мов херувимчик, нерозлучна зі своїм двійником — обидві у коротких, ясно-кремових суконочках та білих шляпочках з короткими панчішками. Василь побачив Настю. Вклонився. Коротка усмішка. Вона за всіх дівчат вища, достигліша, можливо, краща. Василь дивиться і не червоніє більше. Навіть не віриться, що це вона, та сама Настя... Он стоїть вона, а навкруги — Варвара, Надія і Настя-друга, і Катя з сьомої кляси, і багато-багато інших, більших, менших... Але Настя між ними надто вирізняється. Василь все ще кидає потайки погляди і йому приємно, що вона така... Прекрасна завжди, у всі часи. Який щасливий той Гнатюк, що вона його вибрала, але він напевно того не усвідомлює. Він не з таких. А Василеве кохання... Можливо, це не було те, справжнє. Можливо, це був тільки цвіт, з котрого має ще зродитися колись те дійсне, справжнє... Але яке воно було... Як буйно, яскраво воно цвіло. Скільки барв і скільки животворчої сили вилонило воно з глибини Василевої істоти. І який він вдячний отій он чудовій, юній дівчині, що саме вона дала йому його... Мила! Кохана! Ніколи незабутня... Вічно свята в моїй душі!..

— Здоров, Шеремето! — хтось міцно ляпає його по плечі. Оглянувся — Гнатюк.

— Здоров!

Потиснули руки. Перед Василем цупкий, барчистий юнак з міцними, білими зубами.

— А Шпачук не з’явився, — каже він.

— Куди йому! Він зайнятий поважними справами. — Підходить Козенко, підходить Стасюк. Всі тут на пероні і всі чекають потягу. Пів до сьомої. Сонце вилетіло в простір, ніби розжарене ядро, вистрілене з гармати. А там далі — долина, розгортається широчінь, обрій, поодинокі, зовсім білі на синьому хмарини, синюваті обриси пригірків, темні, ніби тушем кинуті, плями дерев, зелені килими ланів, якими ходить своєю легкою ходою польовий бог і топче їх, збиваючи хвилю барви старого спижу.

Потяг сформовано. Паротяг спереду. Стовп диму і пари виривається з його чорного нутра і розлягається. Вагончики з написами ПКП і римськими III стоять один за одним, мов слухняні раби за своїм паном. З шумом вдираються до них хлопці та дівчата. Рух, вигуки, розкотистий сміх, помахи хустинок, стрибки сюди, стрибки туди, метушня Варвари Сергіївни та Семена Івановича, які намагаються надати стихії якогось ладу, — все це творить образ, гідний окраси весни. Десь з’явилися величезні галузки розцвілого каштану, хтось уже заквітчав ними вагон; ті он групою, мов молоді пташата з кубла, повисували з вікон голови, попростягали руки і кричать, щоб їм дали зеленого. Потяг свистить, на перон виходить вартовий станції у червоній рогатівці.

— Сядаць! Завєраць! 0-о-од’язд! — кричить він. Двері з грюкотом зачиняються... — Нє вольно стаць на...

Останнє кондукторове слово зникає. Потяг уже рушає. Сотні голосів кричать якесь гаа-ааа-ооо! І, при тому, махають руками, хустинами, головами, хоч на пероні, крім кількох залізничників, нікого не лишається. Рідко коли відходить з цієї маленької станції така криклива і барвиста каравана. У вагонах тісно. Не всі можуть сидіти, а ті, що сидять — сидять пліч-о-пліч, нога при нозі, п’ятьох, шістьох на одній лавиці, на колінах, де прийдеться, навіть вишкрябались на полиці і там галасливо розляглися.

Дівчата виокремилися від хлопців. Так забажала Варвара Сергіївна. І добре. Хлопці зовсім їх не потребують для щастя. Вони можуть самі перекидатись дотепами, підспівувати вояцькі пісні. — Миколо! — Гов! — Нічого! Це тільки, чи ти здоров! “Вийшла Дуня за ворота, а за нею солдат рота, гей, гей, гей, Дуня-я, Дуня — ягідка моя!” — починає хтось, і з усіх вікон по полях і розлягається: “Гей, гей, гей... Дуня-я, Дуня — ягідка моя!” Пісня всім подобається. Скінчились слова, але тут огортає Василя бажання імпровізації. Потрібні тільки перші рядки, яких співається сольо. Василь імпровізує: “І було б усе гаразд, тільки вирвався Тарас!” — Хор підхоплює: “Гей, гей, гей... Дуня-я, Дуня — ягідка моя!”. “Тарас Дуню пригортає, Дуня губки відвертає! Гей, гей, гей!...” Дівчата також пробують співати. Вони затягнули “їхав стрілець на війноньку”, але спів хлопців зовсім заглушує їх. Варвара Сергіївна сидить з дівчатами і посміхається. Вона вдоволена. За переділкою сидять директор у свіжому, кремовому убранні, Семен Іванович у темно-синій з виложеним коміром сорочці, Річицький у старому, але старанно випрасуваному білому полотняному костюмі і їжакевич у звичайному дбайливо утриманому убранні, з краваткою та з усім, що до того належиться. Вони, мабуть, шкодують, що сіли так далеко від хлопців, а ті там тепер виробляють, що хочуть... Вони прислухаються до хлоп’ячого співу, потім директор питає:

— А котрий то там імпровізує? — Вусики його Невдоволено моргають, бо він не може встати, піти туди й крикнути: “Ей, ей! Тихо там!..” Семен Іванович посміхається в свої невеликі, рудуваті підківкою вусики.

— Це, здається, Шеремета, — каже він по хвильці. — То знаєте... Молодь, — додає він до сказаного.

— Но, но, но! Добре, добре, добре! Але це зовсім не пісні для учнів. Вони ж не солдати... Зробите їм, Семене Івановичу, зауваження. їжакевич посміхається також, бо йому й самому хотілося б отак поспівати, і філософствує:

— А от цікаво... Як тільки всідає до вагона більша кількість організованих людей, вони відразу почувають себе по-вояцьки... Навіть це помітно у жінок... От хоч би й пісні — і ті й другі відразу почали з вояцьких...

Директор, що не дуже розбирається в піснях, питає:

— А хіба й дівчата співають вояцької?

— Ну, — каже Семен Іванович, — “їхав стрілець на війноньку”. Хм... Не чую в тому нічого вояцького... Саме для дівчат пісня...

— Я кажу про ту... ту Дуню...

Після того вчителі розважають про характер пісень, про їх походження. Пісня, мовляв, відзеркалює душу. Чи ми маємо добрі вояцькі пісні? Пісня — дуже важливий чинник в життю народу...

А потяг собі біжить. Він ні на що не зважає. Ось він уже розігнався, кілька разів для бадьорості свиснув і женеться просто на ліс, що отам ледве синіє на обрію. Дим розбивається від легкого подуву південного вітру і обережно, ніби боячись упасти, стелиться по молодих, зелених житах...

Все це триває одну мить. Ось вже і ліс. Паротяг хрипло перебоями засвистів і пересік навскоси биту дорогу Крем’янець — Дубно. Ось уже з обох боків ліс. Справа більше шпильковий, зліва — листяний. Ще мить, і потяг зупиняється. Крихітна станція з правого боку. Невеличкий дерев’яний будиночок. На чорній дошці ще помітні сліди напису по-російськи “Смьіга”, але тепер там написано по-польськи. Зліва широка площа і на ній безладно звалено багато почорнілого від часу дерева...

Тут дуже почувається вплив весняного сонця. У квітниках біля будиночків яскраво цвітуть малинові півонії, бузковий коситень, боз не може дочекатися і, здається, ось-ось розцвіте враз. Пахне живицею, свіжістю... Все до пересади зелене.

Молодь з гамором висипається. Вистрибують з вагончиків. Дівчата чепуряться, хлопці гуртуються до походу, директор не може втриматись, щоб не втручатися до цього галасливого товариства. Він раз у раз робить зауваження. Той непристойно розхристався, у того погано начищене взуття, в іншого розпатлана голова. Він також не забув хлопцям їх співу. “Но, но, но! Ви там... Гей! Що це ви там співаєте? Це ви, Шеремето, відзначуєтесь”...

Але його, мабуть, ніхто не слухає. Варвара Сергіївна намагається перекричати всіх, але куди їй. Вона щосили кричить:

— Ша, слухайте! Тепер ділимось на гуртки. Не можна всім отакою оравою... Кожний гурт маршує окремо, але в тому самому напрямку.

Незабаром все довільно упорядковується. Усі йдуть просто в ліс на захід. Скоро зникає станція. З усіх боків ліс. Під ногами безліч квітів — братки, зозульчині слізки, медяники... Місцями синіють кущами фіялки. Скрізь розгортається папороть, росте глуха кропива, ріжні трави. На всьому ще блищить роса, і дехто з учнів роззувається, але їм нелегко йти босоніж. Вони стрибають обережно на пальчиках. Дівчата наривають квітів, плетуть з них віночки і заквітчуються. Сміх, вигуки, свист...

Йдуть довго. Ліс стає щораз цікавішим. Величезні дуби й сосни маєстатно здіймаються і закривають небо. Безліч птаства скаче по гілках і, здається, намагається перекричати галасливу молодь. Подекуди крізь гілля проривається навскіс сріблясте соняшне проміння, творячи привабливий образ світла й тінів, прояснюючи повітря, зеленаво-сірі стовбури дубів, широке, мокре від роси листя. Як багато тонів, барв, руху, свіжості... Як чудово десь недалеко викуковує зозуля і як старанно стукотять дятли.

Нарешті ліс змінюється. Кінчається ділянка старих дерев і починається молодняк. Кущі грабини, молоді дубки, гнізда ліщини, ріжні кущі диких рослин, як вовчі ягоди, горобина, а між ними — молоді пагони малини, ожини та чорниць. Варвара Сергіївна десь там кричить, що всі мають зупинитися. Тут є прекрасні галявини з молодою, рівною, зеленою травою, де можна розбити табори, поділитись на гуртки і розпочати забави.

Усі зупиняються. Справді, кращого місця не знайти. Сонце вдирається сюди і несамовито гріє. З великого лісу повіває приємним холодком. Там далі тече невеличкий струмок, десь там далі навіть має бути якесь джерельце, де можна брати чисту воду. Чудово. Ось тут прекрасна галявина під густими кущами осичини вперемішку з дубняком. Гурт молоді — дівчата й хлопці — негайно її займають. Не всі тут змістяться, тому решта шукає собі іншого місця. Ті, що залишаються, одразу падають у траву — їм хочеться обнятись з сирою землею, торкнутись її не тільки ногами, але й руками, а навіть устами. Трава, мов барвисте руно, і кожному хочеться тут посидіти чи полежати.

Але вони прийшли сюди не сидіти чи лежати. Ось вже з’явився на сцену Гриб, який завжди в таких випадках перший.

— Молоді, дорогі дівчатонька й хлопчатонька! — починає він. — Славне козацтво, славне лицарство! Дозвольте мені сьогодні на цьому славному місці розпочати нашу денну програму. Першою точкою нашою хай будуть забави... Щоб не зламати славної традиції всіх шкільних забав, розпочнемо знаною грою в кота і мишу.

— Бравоооо! — заплескали і загули всі... Враз встають, роблять коло, хтось там за кота, хтось за мишу. За кота, звичайно, хлопець, за мишу — дівчина... Кота не сміють пускати в коло. А увірветься до кола — не сміють випустити назовні. Поставали. Миша вже в колі. Кіт починає бігати, нявкає, шукає дірки, де б йому продертися до середини. Мишка струнка, насторожена. Кіт ось рвонувсь вперед, кинувся з усієї сили, але дарма... Не пощастило йому прорватися. Але він не втрачає надії. Він знову і знову намагається прорватись. Мишка стрибає з викриками від одного кінця кола до другого... Але — увага! Мишко, тікай! Кіт прорвався і не встигла вона крикнути, як він уже біля неї. Вона майже непритомна, метнулась, її швидко випустили, і коло знову зімкнулося перед самим котиковим носом. Він з розгону цілою силою вдаряє в коло з надією прорватися, але дарма. З кота вже капає піт. Він засапався. Мишка вже стрибає поза колом і звідти дражнить його. Його завдання тепер вирватись з кола і там на чистому полі розправитись з тією спокусою. Він ходить, міркує, обдурює то там, то там ланкових кола і от... Раз! Рвонувсь!.. Прорвав! Кілька хлопців чи дівчат попадали назад. Крик, регіт. Мишка з переляку забуває, що треба вбігти до кола, тікає набік, але котові тільки того треба. Він хижо кілька разів стрибнув і бідна мишка — ах, ой! І попалась. Серце їй б’ється, ніби від справжнього переляку. Кіт тримає її деякий час і пускає...

Кіт і мишка міняються. Гра йде далі. Всі набирають смаку й азарту. Обличчя швидко розгоряються, щічки, мов яблучка, оченята горять, горять і блищать, мов краплини роси.

Цю гру змінює інша. Дівчата мусять відпочити. Хлопці грають лози. Шкода, що тут мало розгону. Ряд хлопців стає на певній відстані і схиляє голови. Задній розбігається і стрибає... Через першого, через другого, через третього, через усіх до кінця, а перестрибавши, сам стає спереду, нахиляє голову і впирається рукою об коліно для рівноваги. А задній без перерви знов стрибає. Дехто не перестрибне, дехто не витримає тягару і падає — дівчата збоку дивляться, декому плещуть, з декого сміються. Кожний стрибає з усієї сили, щоб не осоромитись.

Після цього починають іншу, також хлоп’ячу гру... Роблять піраміду. Стають у кількох, беруться за руки, інші вилазять на перших, ще інші — на других і нарешті висока у три поверхи піраміда... Дівчата захоплено верещать і плещуть. Хлопці організують нову гру для всіх. Виступають співаки — солісти, декламатори і танцюристи... Тут уже відзначаються Біленко з Грибом, панна Варвара та панна Надія. Тепер з приємністю підсуваються ближче також і вчителі. Вони вдоволені грою молоді. Варвара Сергіївна і сама з приємністю заграла б дещо. Вона такі речі любить. Шкода тільки, що не взяла черевиків на низьких закаблучках.

Починають співати. Найбільше всім імпонують речі гумористичні. Гриб з Біленком дуже дотепно проспівали “Сидить дід на печі”. Вони не тільки заспівали, але й заграли, їх засипали бурею оплесків. Вони комічно розкланялись, наслідуючи старих діда та бабу. Дівчата проспівали свої знані “Розіслався гай зелений” та “Коли розлучаються двоє”. їм також плескали, але більше з чемности, ніж з потреби, бо все це дуже в гімназії знане і оклепане.

Особливого і то несподіваного успіху досягнув тут також Василь Шеремета. Досі він взагалі нічим не “прославився”. Грав, бігав, стрибав, як і всі. Але ось капосний Гриб вийшов і заявив, що тут між ними є славний-преславний поет, який протягом одної хвилини зімпровізує на будь-кого епіграму... Це викликало бурю захоплення. Всіх дуже заінтригувало. В один голос всі зажадали поета-чудодія на сцену. Виявилося, що це Шеремета. Він уже, правда, не так хвилюється, як колись, але в кожному разі хвилюється. Але нічого... Виходить... Гриб — конферансьє. Наперед умовляються, на кого мають бути зложені епіграми, бо все-таки Василь повинен трохи подумати. Але це має бути непомітно. Гриб повинен так довго розважати публіку, поки Шеремета не придумає чогось.

І от... Готово. Гриб заявляє:

— Зараз буде зложена епіграма на славного вченого мужа нашої школи, славнозвісного соціолога пана-товариша Козенка.

— Вибір дуже влучний, бо Козенко майже не виявляє себе, тримається окремо. А особливо він уникає дівчат. Шеремета виходить і, звівши очі до неба, ніби замислюється, починає:

А!.. Козенко? Де є енко...

Не денщик і не Шельменко...

Це є мудрий райський змій...

І хоч Єви він (Шеремета розводить руками) не має...

Зате скільки він читає,

Скільки знає... Боже мій!

Виривається громовиця реготу і захоплення. Посипались оплески. Варвара Сергіївна регоче до сліз. Не відомо, чого вона така весела. Семен Іванович також сміється і киває головою. Навіть директор, навіть Річицький — і ті сміються... Василь сходить зі сцени... Він дуже поважний. На обличчю ані рисочки легковажности. Це ще більше подобається публіці. Йому тепер не дають відсапнути.

— Біс! Біс! Да капо! — крики і оплески переходять у бурю... Це триває деякий час, бо Василь тим часом складає епіграму на іншого. Нарешті Гриб заявляє:

— Епіграма на нашого славного трибуна Гнатюка Миколу!

Знов оплески. Знов виходить Василь. Він повторює, але так

само поважно, всі рухи з попереднього:

Е! Гнатюк!.. Що наш Гнатюк?

Це розвага і бон-тон.

Це не Гриб і не... Мицюк...

У одній особі он

І Катон, і Ціцерон...

— Бравооооо! — ревуть хлопці. Всі плескають. Всім здається, що це дуже влучно. Гнатюк сам вдоволений, бо попереду Козенко був трохи збентежений. Але Гнатюк плескає й регоче.

— Добре, добре! — каже Семен Іванович.

— Харашо, єй Богу! — через сльози говорить Варвара Сергіївна. Коли вона дуже зворушена — мусить перейти на російську. А особливо захоплений Річицький. Він і не сподівався, що Василь зненацька виявить стільки знання клясики. Вдоволений також їжакевич, бо тут згадано історію. А директор то не може втриматись, щоб не реготати. Це нарешті зняло з нього маску суворости.

Тепер вже Василь не відчепиться. Від нього знов вимагають нового. Але на цей раз не Гриб, а він сам вибирає собі об’єкти. І коли публіка втихомирюється, він починає:

Гриб — Біленко — Валентин.

Це гучная троїця.

Кожний з них — то сим, то тим,

Як струна настроїться.

Один басом, баритоном, —

Славним тоном тенорком,

Кожним, кожним вечорком

На Туніках у Варвари

Тари-бари,

Трум-трум-трум!..

Зрив реготу. Особливо подобається це останнє — трум-трум-трум, що Василь висловив з особливим теплом і ніжністю. Потім почали падати також оклики: “На автора! На автора!” — Василь деякий час ніби не реагує, але виявилося, що він уже щось компонує. І коли домагання збільшились, він ще раз вийшов. На цей раз тон його підвищений і не такий поважний.

У поета Шеремети

Безліч лету, безліч лету!

В небо, в хмари він летить.

Поза хмарами шугає...

А як рими не хватає,

Він тоді, мов сич, кричить...

Надувається й гарчить,

Олівці всі загризає

І в... Овідія шукає...

— Ні. Це направду добре! — не витримує Річицький. Василь зовсім його купує. А після того, як Василь перечитує ще кілька подібних речей, вся публіка готова піднести його на руки. Це так і сталося. А спричинився до цього Семен Іванович. Він, видно, також у думці віршував, потім несподівано зривається — високий, гнучкий, як звичайно, розмахує руками. Учні зустріли його громом оплесків. Він закинув рукою пасмо довгого волосся і почав:

Як я бачу, з Шеремети

Маєм доброго поета.

Нам поетів дуже тра...

І за ці його прикмети

Ми поета Шеремету

Підкинемо на ура!

— Ура! Урааа! — кинулись всі до Василя, схопили його, як нечистий грішну душу, і не встиг він ахнути, як уже злетів разів із десять у повітря. Всі плескали, сміялися, збилися в гурт, стрибали. Василеві було смішно і ніяково. Він вирвався з гущі натовпу і зник у кущах.

Варвара Сергіївна запропонувала знов гру. Треба руху. Більше руху. Що має бути? Хтось пропонує турнір.

— А що це таке? — цікавиться Варвара Сергіївна. їй пояснили.

— Ні-ні... Щось таке, щоб грали всі. Хлопці і дівчата.

Хтось з дівчат викрикнув: “Горілого дуба! Горілого дуба!”

— Горілого дуба! — закричали дівчата. Варвара Сергіївна знає цю гру.

— Так. Горілого дуба, — сказала вона. — Я також граю, Семене Івановичу! Ви зо мною!

— Авжеж, — погоджується Семен Іванович і стає в парі з Варварою Сергіївною. Швидко творяться пари. Шеремета хоче також грати. Він виходить з кущів, і назустріч йому вибігає молоденька дівчина четвертої кляси у коротенькій спідничці. Це — Арабасова. Метке, бистре дівча, трохи розпещене, одне з тих, що хоче бути завжди на виднооці.

— Яз вами! — швидко каже вона і хапає Василя за руку. Василь байдуже погоджується, і вони біжать займати місце.

Пари стають одна за одною. Спереду хтось “горить”. Задня пара вибігає на два боки і, оббігши навкруги, мусить схопитися за руки. Той, що горить, намагається когось із них піймати. Той, що лишається, далі “горить”. Василь стоїть спокійно, але його партнерка крутиться безупинно. Він глянув на неї. Гарненький профіль з чорненькими бровенятами і волоссям, підстриженим стрішкою. Вона встає навшпиньки і шепче:

— Наставте вухо.

Василь наставляє. Вона йому до вуха шепоче:

— Кирочка вас любить...

— Аа! — відвертається Шеремета.

— Так-так, — киває голівкою Арабасова. У неї це виходить так просто і самозрозуміло. Потім вона знову шепоче Василеві:

— Складіть на мене віршика...

— Як ваше ім’я? — питає Василь.

— Люба.

Василь думає, а потім шепоче їй:

У нашої Любочки дві червоні губочки...

Хорошенький носик — і цього вам досить...

Люба прискає зо сміху.

— Прекрасно, прекрасно... ще, ще... — домагається Люба, але їхня черга бігти.

— Біжім! — крикнув Василь.

— Ловіть мене! — вже на бігу крикнула Люба, і вони побігли. Але Любочку відразу спіймали. Василь залишається “горіти”.

Горю, горю, поки згорю!

Кого люблю, того зловлю, —

говорить він, і вже хтось там ззаду біжить. Ов... Це досить швидкі. Василь ще не встиг зробити кілька кроків, як вони вже схопилися за руки. Василь “горить” далі. Він швидко проказує своє і кидається. Хто там? Якийсь хлопець і Кира. Василь кидається за нею. Вона тікає. На дорозі кущ. Вона звертає і хоче обминути. Василь біжить за нею. За кущем Кирочка чіпляється за щось і падає. Коротенька її спідничка розвіялась. Вона не встигла зірватися, як на неї з розгону налетів Василь. Вона встигла повернутися горілиць, але не встигла поправити спідничку. Василь нагнався, але зумів втриматись на обох руках. На одну мить він побачив перед собою зовсім перелякані, великі, мов у Васнецовського херувима, чорні очі, розкриті від остраху уста. Його груди майже торкнулися її грудей. Але це триває одну мить. Ось він уже зірвався і допомагає встати дівчині. Розчервонілі і до сліз зніяковілі, вони біжать до гурту, тримаючись за руки.

О Боже, як соромно! Всі на них дивляться. Вони так схвильовані, що довго не можуть опам’ятатися. Щойно в черзі пустили свої руки. Гра йде далі і вони заспокоюються. Тоді тільки Василь шепнув їй: — Вибачте! — Вона відповіла: — Прошу... — Не вдарились? — питає він далі. — Трошки, — каже вона, — але то нічого. Вже проходить, — говорить вона по хвильці. — Дуже шкода, — каже він. Йому трохи дивно, бо тільки перед хвилиною та дівчина казала йому щось про Киру. І ось вони побіч. Він інколи торкається її руки. Вона напружено дивиться перед себе і мовчить. Василь переживає зворушну приємність. Він би хотів їй щось сказати, але не наважується, та й не знає, що було б тут до речі. Визволяє гра. Вони біжать, їм удається кілька разів пійматися, і вони знов разом. Інколи перекидаються якимись мало-вартними словами, але це не так важливе. Важливе те, що вони тут, що це так близько і що вони можуть одне одного доторкнутись. Василь так недавно зовсім близько бачив її очі і відчував її подих. А це знов і знов зрушує його спокій, хвилює його почуття. До всього сонце, барви, безліч звуків, розчервонілі молоді і свіжі обличчя, сяйні очі. Все це діє, торкає невидним, але діткливим дотиком кожний напружений нерв, кожний відтінок виразно молодої та всім натхненної душі.

Гра змінює гру. Сонце підійшло і гріє тим приємним, по-своєму п’янючим, мов добрий напій, теплом. Ніхто не дивиться на годинник. Час спливає, як собі хоче. Варвара Сергіївна зацвіла, помолодшала, майже зрівнялась зі своїми учнями. Семен Іванович змушений розщіпнути ще кілька ґудзиків сорочки. Їжакевич вже давно звільнив себе від приписаного тону в одязі. Річицький відкинув капелюха на кущ ліщини, а чуприна його ще буйніше знялась догори. Директор незручно сидить в холодку, без упину регочеться та час від часу подає вказівки. У його кишені є щось солодке і маленькі мурашки вже знайшли туди стежку. Чиста кремова пола його піджака всипана рухливими крапками...

Василь скоро тратить Киру. їм ніяково постійно триматися разом. Зате його весь час переслідує мала Арабасова. Цій ще байдуже, що там хтось про неї думає. Василь сьогодні так відзначився, і їй цікаво частину його слави стягнути на себе. У другій грі вона знов піймала його. Тримала його під руку, сміялась, стрибала, вигукувала... Заграли крученика. Треба праву руку закинути до лівого вуха, нагнутися до палиці, якої кінець застромлено в землю;

треба триматися її, крутитися десять разів на місці, а потім, тримаючи палицю перед собою, потрапити нею у певне місце. Грач смішно заточується, танцює, зо всієї сили намагається осягнути мету, падає і не може звестися. Глядачі лягають зі сміху. Арабасова регочеться до сліз, тупає ніжками, смикає Василя за рукав...

— Дивіться, дивіться!.. О-о-ха-ха-ха! О-о-ха-ха-ха!

їм справді смішно. Вони можуть торкатись одне одного, хапатись за руку, штовхатись...

Але все має кінець. Сонце підійшло за полудень. Всі голодні. Обід. Розсідаються, ніби на проводи, гуртами, дістають, хто що має, діляться, частуються. З яким смаком з’їдається пожива. Байдуже, що там було: добре, не добре. Все йде, все добре.

Тут можна жити самим великим захопленням, сонцем, молодістю.

І Василь та Євген належать до таких, що живуть саме сонцем, молодістю. їм так радісно і так широко, що можна справді зовсім не їсти. Але ось підходить до Василя Гнатюк.

— Василю... Ти но так непомітно щезни в отих кущах...

І от Василь більше з цікавости, ніж з потреби, щезає в тих кущах і знаходить там гурт молоді — саму сметанку на чолі з Семеном Івановичем, який вже зовсім розчервонівся, ніби також помолодшав... Всі сидять навколо широкого простирадла, а на ньому милують око ковбаса, шинка, якісь котлети, огірки, білий хліб. Спершись на молодий дубок, сидить також Настя. Тут також Варвара та Надія. Ні. Це справжні проводи. Гнатюк, як звичайно, “виночерпій”, з тою тільки різницею, що в даний момент він черпає не вино, а чисту, білу кмінку Бачевського.

— Ти, Василю, надто дослівно приймаєш все до серця, — сказав він своїм широким ротом. Це мова про заборону Варвари Сергіївни.

— Сідай отам! — вказав йому місце біля Насті. Василь не помітив якось, що це зроблено навмисне. Сів. Випив поспіль пару чарок, а що він був і так п’яний, то це ще посилило його стан. Він дивиться на світ широко і бачить, як танцюють зелені дерева, як підіймаються окремі листочки кінського щавлю, бачить, як росте трава. Така ясність. Голоси падають, ніби окремі краплини води серед глибокої тиші. Виривається сміх і нагадує сміх повітря, сміх дерева чи землі. Все таке нереальне. Зліва зовсім близько — Настя. І вона така нереальна, і навіть дивно, що це вона. Хочеться простягнути руку, щоб переконатися, що це дійсно вона. Ніколи, ніколи не бачив її в такому стані, ніколи не відчував її так дивно, ніколи не думав, що прийде день і він могтиме сидіти біля неї, як біля кожного іншого свого товариша і не думати, що це — надземна святість... Підніс їй чарку горілки. Випила. Вона зовсім не виявляла радости. Очі її порожньо дивляться в далечінь, руки байдуже беруть те чи інше, говорить ніби про все, а видається — ні про що. Василь підіймає ще одну чарку і каже:

— Панове! П’ю за цей прекрасний день!

Всі випили з галасом, бо цей день всім видається прекрасним. Потім Василь нахиляється до Насті і стиха їй каже:

— Панно Насте. Чи варто такого дня згадувати “чорне вино”?

Вона зрозуміла його питання.

— Я вам, Василю, сказала вже... Я ніщо інше, як тільки жінка.

— Нащо саме жінці вмовляти таку ролю?

Вона не завагалася з відповіддю:

— Так хотіла вища премудрість. Я тільки виконую її волю.

Василь говорить далі:

— Боюся впасти в трафарет, якого ви не любите...

— Це ви, — казала вона, — знов про силу, твердість?

— Щось таке, — відповів Василь.

— Так, Василю. Я волію бути краще м’якою, ніж банальною.

— Але проти цього наставлене все, що бачимо зараз, — і він показав навкруги руками.

— Не будьте зухвалим... І я щось подібне переживала... І навіть це не було навесні... Я вас цілком розумію... Можемо ми трошки відійти.

Всі були веселі, тому не звертали уваги, що Василь і Настя встали і відійшли набік. Коли вже їх не могли чути, вона сказала:

— Мені здається, Василю, що ми з вами надовго розпрощаємось... Таке вичитую з ваших очей і уст. Але ви ще колись зайдете до мене. Не розумію це дослівно. Десь, колись, за тисячі кілометрів звідсіль... Віддалені від мене... Ви ще не раз постукаєтесь до мого вікна. Ви забажаєте, щоб я вийшла до вас отакою, якою бачили мене не раз і якою бачите мене зараз! Такою “слабою”... Нетвердою...

Йому ще раз хотілося впасти перед нею навколішки. Вона стояла перед ним, мов королева, яка говорить своєму рабові: відступи і падай ниць! У неї розумні, ясні очі. У неї високе, чисте чоло. На її світлому волоссю — діядема.

І таку понесе її Василь через ціле своє життя.

Тут же побіч хлопці і дівчата заспівали: “Ґаудеамус іґітур”... Це звучить, мов справжній гімн. Як це до речі! Василь і Настя сказали все. Більше не залишається нічого. Вони прилучаються до гурту і співають також гімн молоді. Ніби у відповідь на це у другому місці заспівали також. Але це щось зовсім інше. “Сонце низенько, вечір близенько... Спішу до тебе, моє серденько!”. І це має свій смисл. Коли скінчився заспів, хор переходить на: “Ой, полола горлиця”... Молоді, свіжі, дзвінкі голоси далеко котяться лісом, відбиваються луною, здіймаються у височінь. Земля слухає і чує. Дерева, повітря... Велике чарівне життя. Стій, сонце! Спинися, земле! Хай буде так вічно!

Пісні почались і тяжко їх спинити. Всі і все співає. Велике сонце стоїть над непорушним, густим, зеленим, аж темним лісом. Густими барвами напоєно все аж до густої спижовости юначих голих рук, ніг, чола... Під кущами, облиті густою барвою, вирізнялись закручені листочки конвалій, налиті густим медом схиляли свої барвисті чарочки медяники, оксамитні джмелі коливалися в густому від пахощів повітрі, і здається, що їм важко через нього пробитися, щоб допастися до отої розкритої печери, де стоїть ціле прозоре озеро густого солодкого напою. З галузок молодих липок вилучався соковитий випар і наповнював собою тепле, мов парне молоко, повітря, перетворюючи його в п’янючий, смачний, цілющий напій.

Сонце, сонце! Ми вдячні тобі! Твоє ім’я звучить велично. Сонце! Твоє ім’я звучить радісно. Сонце! Твоє ім’я звучить натхненно. Сонце!

Під кущами на траві лежить і пацає голими ногами Арабасова. Вона наповнена звуками, теплом, силою, що випромінюють з усього. Соковита земля вливає просто в неї свою могутню благодать і здається, що вона росте разом з усіма тими травами, квітами, сплітається з ними у вінок. Беззвучно рухаючи свіжими устами, вона вириває кілька травинок, потім віночок квітки, потім чарочку медяника; все це підносить до уст, дотикається свіжим дотиком до їх непомітних нервів. Потім під її руку потрапляє голівка маргаритки. Дівчина зриває її. Своїми білими, тонкими пальцями розвінчує вона чудову рослинку, відриває з її корони пелюсток за пелюстком і не думає над тим, що робить, бо уста її шепочуть якісь слова. Жодного звуку. Тільки десь там в її опаленому сонцем чолі, за віями родяться тріпотливі думки. Любить, не любить, обійме... до серця пригоне, відіпхне, до дідька пішле... по-ці-лує, своєю назве... І знову: любить, не любить... Маргаритка за кожне слово платить життям одного свого пелюстка. Вони сипляться, мов сніжини, на землю з рук Арабасової і зникають в густій зеленій траві.

“Черезріченьку, через боло-о-ото

Подай рученьку, моє золо-о-ото!”

Співають хлопці і дівчата. Спів звучить, мов клич. Там, то там котрийсь чи котрась відлучаються від гурту. Вони тільки йдуть нарвати квітів, виламати собі палицю, подивитись, чи вже ростуть гриби. Там он котрийсь розмовляє з котроюсь. З ліса несеться беззвучний зов, тінь і зелень заманливо кивають, і комусь це все потрібно, хтось то все вигадав, мабуть, щоб Варвара Сергіївна мала більше турботи.

От і Василь чогось відійшов від гурту. Чого він там вештається біля тих кущів?

Це, мабуть, голодний вовчак, що вийшов подивитись, на яких лугах стрибають серни. Ні, ні!.. Не подумайте нічого забобонного. Він тільки один разок кинув свій погляд у напрямку Кири. Він тільки побачив, чи вона є, і з нього досить. Він вертається собі до своїх...

Але ось несподіванка. Під кущем лежить маленька Арабасова. Василь досі майже ніколи її не помічав. Він майже не знає її. Аж до сьогоднішнього дня вона для нього зовсім не існувала. Вона ходила собі до своєї четвертої, а він до своєї шостої кляси і не думали одне про одного. Василь і зараз не має її ані одної секунди на думці. Але вона раптом зривається з-під куща і, як справжній метелик, що летить, куди хоче, біжить до Василя.

— Шеремето! Шеремето! — гукає вона на ціле горло.

Це ще зовсім дитячий голос, і ніхто його не помічає. Василь обертається. Вона підбігає — її личко, її чоло, її носик підбавлені сонцем. В очах також ціла безодня блакитного сонця. Через її легку, білу блюзочку помітно дихання грудей.

— Слухайте! Ви! Дивіться!..

Вона зриває маргаритку і відразу:

— Любить, не любить, одвернеться, до серця пригорне, поцілує, до чорта пішле... Ха-ха-ха! — сміється дзвінко і знов обриває пелюстки...

— Ах, ах! Він не любить! Боже мій! Така невдячна квітка... Ні, ще не кінець! Почекайте.

Зриває другу квітку. — Виходить, до серця притисне. Дівчина знов дзвінко сміється, а потім питає Василя:

— А знаєте, кого я люблю?

— Ні, — каже він і дивиться на неї, як старший брат на химерну сестричку. Трохи неповажно, трохи поблажливо, трохи згірдливо.

— Ану вгадайте!

— Маму, — каже Василь.

— Ха-ха-ха! — регоче дівчина.

— Ко-та, — каже вона. — сивого... Мурку! Він такий м’якенький, як... Ану, ловіть мене!

І вона біжить у ліс. Але Василь робить кілька кроків і вже зловив. Вона кричить:

— Ні, ні, ні!.. Не торкайтесь, не торкайтесь до мене! Не смієте!

І вона справді сердита. Очі її налились гнівом. Але це тільки мить. Вона знов зриває маргаритку.

— Любить, не любить, любить, любить, любить... Все любить! — Обриває швидко всі пелюстки і все “любить”.

— Ах, це хороша квітка... Шеремето! — щебече дівча і нахиляє сюди й туди голову. Уста її химерно надуваються.

— Скажіть! Ви любите Киру? — Вона знає, що Василь відповість їй не те, що їй хочеться, і вона не дає йому часу на відповідь.

— Ні, ні, ні! — швидко щебече вона. — Ви не викручуйтесь! Ну, скажі-і-іть! Правду скажіть... А знаєте... Ви зветесь Василь? Правда?

Він кивнув, що правда.

— Ви подібні на нашого Мурика, ха-ха-ха! — сміється вона, здається, без причини. — А тепер я Вас буду ловити. Тікайте!

Василь тікає. Вона біжить за ним. Ні-ні... Так вона не зловить. Добре. Василь не тікає більше, а тільки викручується. Але й так вона не зловить. Вона регоче, від сміху не може бігти, потім присідає на землю і нарікає:

— Ні. Ви не тікайте так... Я вас... Я вас... Я не можу... Ви — хлопець, а я дівчина... — Але це тільки підступ. Вона ось уже зірвалась, кидається на нього і ловить...

— Зловила, зловила! Ага, ага! Зловила. — І вона тримає його з усієї сили, хоч він і не думає видиратись. І зненацька, так як вони стояли один проти одного, він бере її за обидва лікті, притягає до себе, правою рукою миттю охоплює тонкий, гнучкий стан, нахиляється і кладе їй швидкий поцілунок. Уста її вогкі, розкриті, ніжні... Очі зовсім перелякані і широко відкриті. Вона хоче крикнути. Руки пружньо, з усієї сили відпихають його від себе.

— Не можна! — викрикує вона стисненим, переляканим, через заціплені зуби шепотом. І в ту саму мить несподівано і рвучко її рученята обіймають його шию, міцно до тремтіння стискають її, розриваються знов, і вона з викриком, мов злякане звірятко, зникає у кущах.

Це все одна мить. Блискавична, нагла й неповторна. Сталося неймовірне. Як сильно б’ється серце. Яка шалена напруженість.

Який це день? Рік? Дійсність чи сон? Підняв ліву руку і поклав на чоло. Воно гаряче і вогке. Рука піднялася вище і сковзнула по м’якому волоссю. Зробив крок вперед. Торкнувся молодої деревини, і на нього впало кілька звинених хрущів.

Це дійсність, це — дійсність... Так було, їх могли бачити... Козенко. Він бачить все. Швидко глянув навкруги. Куди тікати? Сюди... Зірвався і побіг в зелене...

Благословенна мить, що породжує вічність з вічности і кладе сувору печать добра і зла. Не можемо пройти і не торкнутись. Не можемо бачити і не знати. Підійми свою правицю, Творче мудрого, і скарай нас, коли робимо не так. Коли ж кроки наші праві і серце наше тільки чинить твої мудрі правди — розкрий нам глибини істини і хай буде, як треба бути, тепер, завжди і на віки вічні!

Василь вийшов з лісу і опинився між товаришами. Там, у тих кущах йому даровано невідомим Богом велику таємницю. Він заховав її глибоко в собі і замкнув на тяжкий замок сорому й мовчання.

Збираються відходити. Гамірливий, барвистий день з неймовірним розмахом пролетів над плянетою. Сонце пропекло по-синьому свою вогненну путь і загрозливо зупинилось над заходом. Здається, воно ось-ось зірветься і зі страшною силою грохне на ліс, на землю, заливаючи все вогнем.

— Додоомуу! Додоомуу! — Від’їзд! — чути чистий, сильний голос Варвари Сергіївни. Луна його йде поміж деревами... — Додому! Додому! — відбивається там далеко.

Захекані та розчервонілі вириваються звідусіль молоді люди. На них — вогонь сонця. Вони напоєні вщерть силою повітря, їх молодість кричить криком, бо їм так добре на землі...

— Гей там!.. Збірка! Скоро прийде потяг!

Збираються всі з вінками, квітами, здоровенними дрюками — розхристані, спітнілі...

— Гей, гей! Го-го-го! — лунають вигуки. Сотні ніг топчуть вогкувату, вкриту лісовим квітом, землю. Йдуть! Всі йдуть... Впереміш... Молодь, молодь, а між ними, мов окремі острівки, їх учителі.

І ось вони на станції. Це не станція, це — саме життя! Ще ось за хвилину вирветься з зеленого лісу потяг і понесе їх до нового. Чути вже свист! Він вже йде. — Славаа! — виривається з сотні юних грудей. Потяг зупиняється. Він добродушно чмихає і чекає. Сідайте! Сідайте всі! Поїдемо... Дим виривається з нутра машини і розлягається над зеленим простором. Повінню вривається молодь в двері, вікна і в кожну щілину. Варвара Сергіївна вже не може дати ради. Вигуки, сміх, свист... Всі місця вже запхані... Червоні, сяючі обличчя заповнили всі вікна. Безліч рук без потреби має в повітрі. А потяг чекає, чмихає, а дим виривається і розлягається... А стрілка годинника йде вперед... Ще мить, і засвистить свисток... Є вона. Різкий посвист розсікає гущавину лісу. Луна його біжить шалено в хащі і сповіщає: Їїїдуть! їдуть! Бойове, велике, сильне прощання... Вириваються нові, чорні звої диму. Колеса рушають — поволі, швидше, ще швидше... Починається пісня — одна, друга, в кожному вагоні... Обличчя співають, руки миготять... Вагон за вагоном, вагон за вагоном — колеса поцокують на стиках, беруть розгін, мигають і пролітають вперед. Вперед!

Потяг пішов просто і рівно туди, де в перспективі видно безмежний обрій. Він віддаляється. Він меншає і зникає там, де зникає все... У безмежності... У вічності...

Прага-Городок, 1940-44

Content

Улас Самчук
Юність Василя Шеремети

Від автора

КНИГА ПЕРША

КНИГА ДРУГА