Бутченко Максим Анатолиевич

Петлюра. Боротьба

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2019

ISBN 978-617-12-6761-9 (fb2)

Жодну з частин цього видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Електронна версія зроблена за виданням:

Переклад з російської Тетяни Свелеби

Дизайнер обкладинки Сергій Ткачов

Бутченко М.

Б93 Петлюра. Боротьба : роман / Максим Бутченко ; перекл. з рос. Т. Свелеби. — Харків : Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2019. — 224 с.

ISBN 978-617-12-5422-0

Того ранку Симон Петлюра нарешті повернувся додому. Обійняв дружину Ольгу, вільно дихав на повні груди. Стільки часу він провів у в’язниці бездіяльно. І ось відчув, що настає пора великих змін. Соратники чекають наказу діяти. Одначе кохана Ольга і маленька донечка Леся дуже переймаються тим, що тато й чоловік і далі майже не з’являтиметься вдома. Та й чи буде в них дім? І сам Петлюра розривається між сім’єю та своєю мрією — незалежною Україною. Режим Скоропадського має бути повалено. Відступати не можна. Здається, Петлюра чує власний голос ніби здалеку. І наче не він промовляє ті слова: «Іншого шляху, крім повстання, у нас немає…»

УДК 821.161.2

© Бутченко М. А, 2018

© Depositphotos.com / risto40, slunicko1977, IlyaKvatyura, обкладинка, 2019

© Книжковий клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», видання українською мовою, 2019

© Книжковий клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», художнє оформлення, 2019

Важкий шлях, народе України, до твого щастя… Тернями встеляють його твої вороги і, як дикі звірі, вичікують хвилі, коли б кинутися на тебе й своїми забрудненими пазурами впитися у твоє молоде тіло… й ссати з нього твою святу кров. А ти, зневірений і втомлений, блукаєш серед цього бруду, чуток, провокацій, підлесливих обіцянок, котрі тільки розпорошують твої сили й розбивають дух твій. Зневір’ю, розчаруванню не може бути місця в час, коли на довгі літа вирішується твоя доля, твоє щастя і твій добробут. Лише міць, єдність і тверде непохитне стремління до повної незалежності й свободи може бути нашим побратимом.

Симон Петлюра. До населення всієї Соборної України. 17 вересня 1919 р.

Ця історія почалася наприкінці 1918 року. У той час Україну очолював гетьман — колишній царський офіцер, український політик Павло Петрович Скоропадський, а країна називалась Українською Державою. Навесні того року багатотисячна німецька армія вторглась із західного берега Збруча, уклавши угоду з українськими політиками. Ця угода була вкрай проста: німецький уряд допомагає звільнити Україну від більшовиків, натомість до Німеччини має бути відправлено сотні тисяч потягів із продуктами. «Війна за їжу» — так це називали і жартома, і всерйоз. Війська просувалися швидко — українці й німці витісняли червоних на всіх фронтах. Як відомо, Симон Петлюра зі Слобідським кошем першим увійшов до Києва, не бажаючи поступатися перемогою інтервентам. Тоді ж німецьке командування визнало дії Симона Васильовича небезпечними, і він був змушений скласти свої повноваження в Коші. І очолив Союз земств — організацію, що координувала самоврядування на місцях. У кінці квітня відбувся так званий гетьманський переворот — на з’їзді хліборобів, що проходив у приміщенні київського цирку, Скоропадський оголосив себе гетьманом. Усі демократичні інститути У.Н.Р.[1] було розпущено, чимало діячів заарештовано, хоча декого одразу й відпустили. Державний устрій України дуже швидко почав нагадувати монархічний.

Саме тоді почалися й перші селянські повстання. Німецька варта забирала в українських селян хліб і харчі, прирікаючи тих на голодне життя на грані виживання. Озлоблених людей було доведено до відчаю. Ще з літа по Україні прокотилася хвиля селянських повстань, у яких загалом узяло участь близько 100 тисяч осіб. Понад 20 тисяч німецьких солдатів загинуло, десятки тисяч було поранено. Землю віддавали колишнім поміщикам, що викликало ще більше незадоволення на селі. Петлюра кілька разів відкрито виступав проти гетьмана, закликаючи того не грабувати селянство. Але Скоропадський не міг або не хотів навести лад — німці забирали їжу за умовами договору; а бунти гетьман жорстоко придушував.

Урешті, через постійну критику гетьмана, Петлюра зазнав репресій, а потім його взагалі було ув’язнено. Однак восени все змінилося. Німці зазнали поразки у європейській війні. Продовольство, обіцяне Скоропадським, постачалося з перебоями — німецька армія і країна голодували. Тим часом у жовтні в Німеччині було створено новий уряд, який проголосив політику миру. 7 листопада там почалася революція, імператор Вільгельм II утік із країни, а вже 11 листопада Німеччина капітулювала.

Таким чином, у гетьмана більше не залишилося союзників. Надто пізно він заявив про земельну реформу, про пільги для селянства. Скоропадський був ініціатором створення Української академії наук, багатьох інших державних інститутів, але так і не став національним лідером. Він у всьому вбачав змову проти себе, що, зрештою, не було позбавлено сенсу — ще влітку виникла організація «Національний союз», завданням якої було скинути Павла Петровича. Його влада висіла на волосині, й кожен наступний день міг стати вирішальним.

Розділ 1

Двері відчинилися. Майже хвилину з них ніхто не виходив. Зяяла лише чорна порожнеча прямокутного проходу. Свист іржавих залізних петель кілька секунд висів у повітрі, доки не обсипався разом із дрібним пилом на брудну бетонну підлогу. Темна-темна вранішня тиша ніби обклала поріг невисокого входу ватою, крізь яку не могло проникнути жодного звуку. Раптом вугляна пелена проходу захвилювалася, по ній пробігли брижі, як по натягнутій тканині, й за мить імла розірвалась, випускаючи фігуру чоловіка; швидко крокуючи, він вирвався з пітьми. Різкі, навіть нервові рухи свідчили про те, що той дуже поспішає. Здавалося, ніби він розігнався біля виходу, а далі ще й пришвидшив крок, щоб легкий осінній вітер здув із його тіла лахміття темряви, яке залишилося після похмурих коридорів.

Чоловік стрімко пройшовся широким двориком, огородженим обшарпаною цегляною стіною, проскочив розчинені навстіж металеві ворота, ступив три кроки ліворуч і зупинився. На його непримітному, звичайному обличчі промайнула хвиля подиву, наче він уперше опинився на широкій київській вулиці. Так буває, коли потрапляєш у знайоме місце після довгої відсутності, і звичний пейзаж здається ніби чужим, тому що пам’ять часто-густо позбувається непотрібних спогадів швидше, ніж ми можемо собі уявити. Хоч би що там було, однак цілком звичайна обстановка сутінкової пізньої осені змусила чоловіка заціпеніти й стати на мить деталлю проспекту, засипаного жовтим листям, сухі тільця якого опадали в блискучі чорнильні калюжі; обставленого триповерховими будинками з каламутними вікнами, схожими на очі древнього старця. Чоловік глибоко зітхнув, і вологе повітря холодним струменем проникло в горло. Він рушив, тепер уже не так швидко, уважно карбуючи кожен крок, ніби відлічував відстань, котра збільшується між ним і Лук’янівською тюрмою, де його було ув’язнено майже три місяці.

Ранок 11 листопада був звичайнісіньким для перехожих, які щулилися від пронизливого вітру, намагаючись утримати в обіймах драпового пальта або добротного кожуха власне тепло. Двірник стояв біля парадного входу респектабельного будинку й, обіпершись ліктями на тонку криву мітлу, курив самокрутку; білий дим огортав його на секунду, надаючи виснаженому обличчю якоїсь дивної загадковості. Візник дрімав на передку, вчепившись зашкарублими долонями із синіми прожилками вен за віжки. Вельможна дама, притримуючи від вітру криси свого широкого капелюшка, а іноді піднімаючи комірець легкої шубки, граційно простувала тротуаром.

Однак ніхто не помічав нашого чоловіка з високим чолом, рівним носом і міцно стиснутими губами. Він усе йшов, поважно карбуючи крок, ніби на параді. Колишній в’язень був одягнений у військовий френч, на голові офіцерський кашкет, на руках — шкіряні рукавички. Крокував твердо, немов даючи долі таким чином зрозуміти, що не вона керує ним, а він нею. Ніхто, авжеж, ніхто не міг навіть припустити, у якому бурхливому вирі подій закрутиться невдовзі все в цьому місті: перехожі, двірник, пані та інші кияни, — після виходу з ув’язнення цього непомітного громадянина.

— Симон Васильович? — грубий голос раптом пролунав позаду.

Чоловік зупинився, обернувся.

— Так, — коротко відповів.

— Петлюра? — не вгавав незнайомець.

— Справді так.

Перед ним стояв юнак. Легкий пушок на щоках, великі зелені очі, чубчик, що спадав на лоба. Він м’яв у руках кепку, трохи хвилювався. Форма юнкера виказувала в ньому людину, яка обрала кар’єру військового.

— Я… Я багато чув про вас, — нарешті промовив юнак.

— Гм… Дозвольте поцікавитися, що саме, — Симон Васильович ледь усміхнувся.

— Та так… Казали, що ви три аршини на зріст… Руки — ніби дві лопати… Брехали, що ви чорний, як смола… Й ікла стирчать… — хлопець геть зніяковів.

— Он як! Ну, як бачиш, брате, ікла я сьогодні вдома залишив, — Петлюра знов усміхнувся.

— Справді? — запитав юнак і лише тоді втямив, що бовкнув дурницю.

— Як тебе звати? — спитав Петлюра.

— Гаврило я, — відповів юнак.

— От що я тобі скажу, Гавриле. Я звичайний. Розумієш, немає нічого в мені особливого, крім віри, — мовив Симон Васильович.

— Віри? — знову перепитав юнак, не розуміючи, про що йдеться.

— Так, брате. Скажу тобі, що той, хто розкриє секрет віри — розкриє секрет життя.

А потім по-дружньому поплескав хлопця по плечу, попрощався й пішов у бік готелю «Прага», що неподалік від Софійської площі. Місто прокидалося, на тротуарах ставало все більше перехожих. Мчали екіпажі, деренчали на бруківці фаетони. Легкий шум заповзав у вушну раковину, неначе вуж, сподіваючись знайти там собі сховок. Вулиці наповнювалися шурхотінням, окриками, фирканням. Усе це невидимими потоками стікалося по семи пагорбах і розливалося, подібно до стрімких ручаїв. Але Симон Васильович не чув нічого, що могло б збити його з рівномірного плину думок, який відповідав його статечній ході. Цей ранок, нічим не прикметний для оточуючих, став для нього перепусткою в інший світ. Ні, не по міській бруківці йшов Петлюра, не по осінній грязюці, яка темним, каламутним супом розлилася по тротуару, — він підносився над камінням, пурхав у повітрі пташкою, зависав у повіваннях вітру. Скоро, скоро все вирішиться, ось тільки чи вистачить у нього сил? Чому з голови не йде думка про Україну; які вихори здіймаються в його свідомості знову й знову? І як бути з гетьманом, проти котрого він обіцяв не виступати? Де ця тонка грань між словом і ділом? Якщо все зруйнується, то хто виграє? Надворі була осінь 1918 року — час великих подій і маленьких людей.

Ось, нарешті, поріг номера готелю, де він мешкає. Відразу вийшла здивована Ольга. Обійми, ніжність, тепло. Симон Васильович прихилився до дружини, відчув слабенький аромат. Що це? Старі парфуми? Сукня ввібрала в себе пахощі церковного ладану? Чи, може, це терпкий аромат трав, які вона збирала за містом, а потім ламала висушені стебла тонкими пальцями, кидала в чайник, заливала окропом; і густий польовий запах огортав її шкіру, неначе проникаючи в плоть. Так, саме так і є — її душа пахне духмяною травою.

— Я так чекала! Останніми днями бозна-що відбувається, — Ольга гладила чоловіка по щоках.

— Мені казали. Казали…

— Чи хвилюватися мені, Симоне? Я стільки потерпала…

— Знаю, знаю, моя мила. Але якщо доля дає ще один шанс, то гріх ним не скористатися… Адже ти сильна, усе витримаєш, Оленько.

— Так, я сильна, сильна… Сама повторюю раз у раз… Уже втомилася повторювати.

— Ні, ні, не впадай у відчай. Коли й ти поступишся, то хто залишиться?

— Хто? Не знаю. Це місто. Вулиця. Перехожі. Поглянь у вікно. Подивись на людей, зазирни їм в очі. Їм же нічого вже не треба, хіба що спокою.

— Бачу, бачу…

— Чи не авантюра це — виступати проти гетьмана? З ким? Хто піде за тобою? Чула, що Володимир Кирилович[2] на зібранні заявив: шансів перемогти вчетверо менше.

— Так, знаю, це схоже на входження в пітьму… Не можу осягнути, Ольго. Але й відмовитися також. Ніби щось притягує мене… Вабить… Не розумію досі, як учинити…

Уже мало не всоте вони розмовляють на цю тему. Багато разів сідали за стіл, запалювали свічі, й бурштинове світло забарвлювало їхні худі обличчя, в’язка світляна олія застигала на стінах нерівними шарами. Тоді, коли весь світ обмежувався чотирма стінами їхнього помешкання, коли простір стискався до семи аршинів, коли повітря важчало й лягало їм на плечі невидимим камінням — вони говорили про майбутнє так, неначе воно було сьогоденням. Говорили про країну, якої не було на карті та в географічних атласах, але вона існувала в їхніх серцях; і реальність перетворювалася на вимисел, а вимисел ставав реальністю. І зараз вони все повертались і повертались до давньої бесіди — двоє людей, які обрали спільний життєвий шлях.

— Я знаю, що потрібно боротися, але чи прийшов час, Симоне? Гетьман ще й досі могутній! — хвилювалась Ольга.

Симон Васильович мовчав. Дивився в темні очі дружини, на тоненькі срібні ниточки ранньої сивини, які простяглися від скроні. Вона думала про те, як невисловлене, таємне лихо (те, що між здогадками й пересторогами) може раптом з’явитись і все зруйнувати. Усе їхнє життя може на секунду завмерти, зупинитися, а потім понести їх бурхливим потоком, і тоді вже не буде чим зарадити, не буде змоги повернути назад. Так, саме так, неначе сухий аркуш пергаменту, чутливий до доторків вітру, вразливий до дихання протягу, — жіноча душа відчувала примхи долі!.. І зараз, коли чоловік повернувся з тюрми, після тяжких днів розлуки, вони опинилися перед вибором, не до кінця розуміючи, до чого все це приведе.

— Можливо, відмовишся від повстання? — нарешті промовила Ольга.

— От уже й Національний Союз визначився — виступати проти гетьмана. Мені треба потрапити до січових стрільців. Трохи часу… Так, певно, що так, — трохи часу, — сказав Симон Васильович і легенько хитнув головою.

— Боюся, аби не сталося так, що почнуть, а потім кинуть усе на півдорозі. Це буде найгірше для всіх нас, — Ольга поправила пенсне, що сповзало з її маленького носика.

— Усе так, моя рідна… Усе саме так… Сьогодні зустрічаюся з Андрієм Григоровичем[3]. Подивимося, що він скаже, — відповів Симон Васильович.

Жінка хотіла була щось додати, та раптом із кімнати до вітальні вийшла заспана Леся в нічній сорочці. Довге волосся спадало на щічки. Босі ніжки тихо ступали по бордовому килимку; дівчинка терла кулачками обличчя — вона ще як слід не прокинулася, тому не розуміла, що відбувається.

— Лесику! Мій Лесику! — вигукнув Симон Васильович.

Дівчинка зупинилася, завмерла, а потім побігла до батька, який розпростер руки для обіймів.

— Татусю, татусю, — дочка обійняла його, притулилась усім тілом.

Так вони й стояли — Ольга, яка зняла пенсне й тримала його в руках, Симон Васильович, що цілував доччине волосся, і маленька дівчинка, для котрої повернення батька було схоже на казку зі щасливим кінцем.

День минув тихо. Симон Васильович відпочивав, а наступного ранку поїхав до В’язлова, який усе поривався відвести його до гетьмана. Андрій Григорович нервово ходив по кабінету, і його кругле обличчя, гладко зачесане волосся, випещена борода — усе свідчило про нього як про людину старої формації. Було видно, що колишній депутат Державної Думи I скликання від Київської губернії, а нині міністр Української Держави дійсно хвилювався. Йому хотілося довести Петлюрі, що не все ще втрачено. Та й справді, скільки гетьман зробив для розвитку науки й держави! Хіба цього мало? Симон Васильович уважно слухав монолог старого приятеля, намагаючись уловлювати не лише слова, але й паузи.

— Зрозумій, що виступати проти Скоропадського — це найбезглуздіша ідея, котра могла прийти в гарячу, нерозсудливу голову. Так, Павло Петрович перегинав палицю. І що ж? Краще буде переконувати його! Говорити, говорити, — доводив В’язлов.

— Андрію Григоровичу, усе слушно ти кажеш. Тільки ж скільки тих бесід уже було! Я, як голова Земського союзу, звертався до нього, вимагав, наполягав — припинити грабувати селян. Знайти інші методи. І що ж? Дозволь спитати тебе — що ж? — Петлюра сидів на стільці, закинувши ногу на ногу.

— Усе змінилося, Симоне Васильовичу. Навіть він. А може, підемо до нього? Поговоримо по щирості. Адже річ не лише в нас, але, біс його бери, в Україні! Кожен необдуманий крок, кожне нерозумне зволікання подібні до злочину! — міністр підвищив голос, намагаючись достукатися до співрозмовника.

— Не знаю. Вже й не знаю. Можливо, тільки заради країни. Коли так поставлено питання, ти ж розумієш, що амбіціям моїм немає місця… Тільки б зберегти державу. Піти з ним поговорити… — Петлюра засумнівався.

Йому раптом спало на думку, що не варто гарячкувати. А може, В’язлов і має рацію — гетьман уже не той, що був раніше; час шліфує камінням нещасть людський характер. І можливо, якщо сказати йому кілька правильних слів, зробити наголос на потрібному, закликати до здорового глузду — можна домовитися? Навіщо нове кровопролиття, навіщо знову — війна?

— Ну що ж, я думаю, варто спробувати, — Симон Васильович повільно розтягував слова.

— Справді, справді! Повір, він уже все усвідомив. Усе! — у голосі Андрія Григоровича промайнули теплі нотки, він навіть усміхнувся.

Обидва приятелі трохи розслабилися. Майбутнє вже не здавалося таким невідворотно грізним. Нервове очікування зустрічі з гетьманом зародилося в грудях у Петлюри. Думки накочувались, неначе снігова лавина, яка несеться з гір; йому так багато хотілося сказати Скоропадському — м’яко дорікнути або й посварити, однак дати місце надії. У приміщенні навіть трохи посвітлішало. Раптом у двері постукали. В’язлов відповів, що можна зайти. До кабінету увійшов високий худий чоловік, який тримав у руках папку. Він упевнено підійшов до міністра й, навіть не показуючи документи, злегка нахилився і прошепотів щось Андрію Григоровичу. Той зробив великі очі, його обличчя перекривила гримаса. Йому хотілося голосно закричати, але присутність гостя стримала. В’язлов повільно пройшов до свого крісла, узявся за широку спинку й важко опустився в нього. Рука припала до підборіддя, пальці нервово зашелестіли дводенною щетиною. Здавалося, на його тіло раптом почали тиснути тонни повітря, а губи безгучно ворушилися. Петлюра розумів, що гість приніс украй неприємну звістку, і навіть дещо підвівся на стільці, щоб міністр швидше звернув на нього увагу.

— Це кінець, Симоне Васильовичу. Так, це кінець, — приречено прохрипів В’язлов.

— Що сталося? — Петлюра стривожено глянув на приятеля.

— Гетьман вирішив створити федеративний союз із Великоросією. Грамоту підпише завтра. Незалежності України більше не буде, — глухо відповів міністр.

— Як же так?! — скрикнув Симон Васильович, не стримавши емоцій.

— Не розумію. Адже ми щойно говорили, що йти до білих — це не вихід, а глухий кут. Напевне, це Гербель[4]… Господи, це він… Посади забажав… Прем’єром… — В’язлов намагався добирати слова, але врешті зірвався й міцно вилаявся.

— Такі справи… — протягнув Петлюра.

Він також не знав, що казати. Коли так, то всі сподівання на те, що гетьман змінить свою думку і його можна буде переконати, є марними. Але ж тепер! Яке швидкоплинне життя настало — міняється, неначе подув вітру!..

— Так, іще одне… Хочу тобі сказати… — В’язлов, усе ще ошелешений звісткою, перебирав подумки слова, намагаючися знайти більш прийнятні.

— Я слухаю, — відчув щось недобре Петлюра.

— Скоропадський хоче тебе заарештувати, — витиснув із себе міністр.

Симон Васильович, вслуховуючись у дрібну барабанну дрож у грудях, у це пульсуюче відчуття, розумів, що дедалі більше втрачає самовладання, однак звістка про ймовірний арешт зненацька викликала протилежну реакцію.

— Як? Знову? — нервово всміхнувся він.

— Так. Вважає, що саме ти підбурюєш військових до повстання. Адже він саме тому хотів перекинути січових стрільців у Львів, а ті відмовилися. Очевидно, гетьман вирішив, що ти їх під’юджуєш, — сказав Андрій Григорович.

— Уже й не вгадаєш, що спало йому на думку. Ну, що буде, того не минути, — Петлюра підвівся й осмикнув свій військовий френч. Він кивнув, злегка стиснув губи, а потім розвернувся і вийшов з кабінету.

На вулиці починався дощ. Холодна вода стікала з небес, неначе вони продірявились, потоншали від тертя часу, перетворилися на трухляву масу, яка нависала над землею. Було якось особливо незатишно. Хмари, темні, наче сажа, висіли врівень із верхніми поверхами — і по склу збігали чорні краплі. Голі дерева, ніби виснажені подорожні, застигли на вулицях. Візок торохкотів на вибоїнах. Симон Васильович дивився, як візник поганяє гніду кобилку, а та повільно бреде, схиливши голову. Копита опускаються у глибокі калюжі, а потім зі сплеском піднімаються знову. Краплі дощу розтікаються по морді конячки, і тільки її розумні очі, сповнені людського подиву, залишаються сухими…

Наступного дня, тільки-но каламутний осінній світанок заяснів на вулицях Києва, у напрямку Білої Церкви вирушив автомобіль На задньому сидінні був Петлюра. Поряд із ним — командир окремого корпусу Залізничної охорони Олександр Осецький[5]. Тонкі чорні вусики увиразнювали кругле обличчя Олександра Вікторовича, руки час від часу лягали на офіцерський наган, котрий він тримав у себе на колінах. Кожен поворот, кожен вигин дороги, кожного стрічного вони разом із Симоном Васильовичем підозрювали у змові; здавалося, ось-ось вони почують рев двигуна позаду. І тоді доженуть їх і схоплять, доставлять до гетьмана, а той вирішить їхнє питання надзвичайно швидко — двома пострілами в потилицю.

— Як думаєш, варта вже шукає мене? — перервав мовчанку Петлюра.

— Коли не шукає, то готується, — відповів Осецький.

— Правда, правда… Головне, щоб нам усім зібратися. Січовики нас зустрінуть? — непокоївся Симон Васильович.

Він тривожно поглядав на співрозмовника, що закутався в шинель, піднявши комір. Осецький заплющував очі й намагався глибоко дихати, щоб стримати вібрацію каменя, який тиснув у грудях.

— Зустрінуть. Віриш, Симоне Васильовичу, піднесений дух у них, не втрачають надії, — мовив командир.

— Дуже на це сподіваюся, — відповів Петлюра.

Це був час довгих розмов, сутінкових слів і душевного неспокою. Двоє їхали в машині, обабіч текли осінні ліси, жовте лахміття висіло на гілках. Тривожне очікування природи перед зимою дивним чином збіглося з очікуванням у їхніх серцях.

Цього вечора у військових бараках січових стрільців, розташованих неподалік від залізничного вокзалу Білої Церкви, стояв гомін. Приїзд Петлюри наробив чимало галасу. Гайдамаки виходили назустріч, простягали свої сухі, натруджені руки; у їхніх очах було стільки надії! І як же влаштовано людину: вона потребує щоденної порції уповання на світле; жадає насититися соком надії, тому що це і є еліксир життя!.. Вісім сотень бійців вишикувалися перед Симоном Васильовичем, і густий туманний серпанок витав над їхніми головами…

На зборах Національного союзу пристрасті завирували ще дужче. Винниченко багато разів підводився за столом і виголошував чергову промову, Микола Шаповал[6] розповідав про зраду гетьмана. Він емоційно стукав по столу, вимагаючи покарання для Скоропадського, тому що той зрадив інтереси робітничого класу.

— Це зрада не тільки України, а й усієї соціалістичної революції. Так, я твердо заявляю, що ми, соціалісти, — я і Володимир Кирилович — докладемо всіх, Господи ти Боже мій, усіх зусиль, щоб знести цього маріонеткового гетьмана! Так, і ніяк інакше! — Шаповал нависав над столом і немовби припечатував долонею кожне слово.

— Правильно! Правильно! — підтакував Винниченко. Він давно вже задумав створити новий державний орган — Директорію, маючи за взір французьку революцію. На чолі повинні стати кілька директорів, які керуватимуть Україною до виборів.

Осецький сидів мовчки. Підвівся Євген Коновалець[7] і розповів, як напросився на аудієнцію до гетьмана й переконував його скасувати федерацію з Росією.

— Отож, шановне зібрання. Кажу я йому це, а він хитає головою і всміхається. Розповідаю, що не погодяться гайдамаки з його наказом, — як об стінку горохом. Як є, так і є! — повільно промовив Коновалець.

— Ах! Смішним, дріб’язковим видається весь процес перемовин із цим нещасним, слинявим кретином, — закричав Винниченко. — Ось він, сидить у моєму кабінеті, за тим самим столом, що я за ним приймав делегацію Антанти, комісарів, більшовиків. Яка велика сила невігластва: цей обмежений, неосвічений, може, навіть хворий офіцер російської армії щиро вірить, що він гетьман, тобто вищий за інших!

У бараку стало тихо. Упиваючись власною красномовністю, Винниченко продовжив:

— Лисиця з довгою головою, породистим носом і круглими, каламутними, неуважними, трохи розгубленими очима. У кутиках рота збирається слина, коли він говорить. І говорити він любить грубими, обшарпаними словами, перестрибуючи з однієї теми на іншу, крякаючи, і складається враження, що його треба відправити до лікарні, — громив він гетьмана.

Додати що-небудь чи заперечити ці слова ніхто не бажав.

— І от зараз! У ці смутні часи, сповнені почуття обов’язку, ми повинні виступити проти нього, як виступають проти зарази, що поширюється країною! Пропоную себе на посаду голови Директорії, а Симона Васильовича Головним отаманом. Що скажете? — Володимир Кирилович окинув поглядом присутніх, а потім погладив невелику акуратну борідку.

Зібрання застигло. Шаповал знову підняв руку, щоб заявити про свою позицію, але раптом, — неочікувано для всіх присутніх, однак цілком у згоді з виром, який забурував у душі Петлюри, — він підвівся, долаючи опір повітря, наче плавець проти течії, — і тоді не лишилося жодних інших слів, котрі могли бути сказані в цей пізній час. Тому Симон Васильович глухо, ніби в колодязь, вимовив лише одну фразу; і цей довгий, протяжний звук перетворився на птаха, що бився крилами об дерев’яну стелю:

— Іншого шляху, крім повстання, у нас немає.

Розділ 2

— Симоне — Зилоте! Симоне — Зилоте! — лунало в тьмяній емульсії вечірньої вулиці. Там, у товщі повітря, в непроглядній сірій глибині було чутно людський голос. У цей час мало хто ходитиме темними полтавськими провулками. На початку двадцятого століття кожен державний чин, який приїздив до Полтави, особливо якщо він з Петербурга, йшов спочатку на Круглу площу, до монумента «слави російської зброї». Товстий шпиль монумента був схожий на відрубаний хобот вимерлої тварини. Щоразу до пам’ятника приходили чиновники російської імперії, щоб упевнитися у власній величі. Ця велич самодержавства впливала на них заспокійливо, адже полтавці всі україномовні, зі своїм говором, ніби з часів шведського короля Карла і Мазепи. Це місто, схоже, застигло в часі, хоча надворі 1897 рік; і ніщо не могло зрушити цей давній уклад української колиски… Неподалік від монумента, на вулиці Заміській, лунав голос.

— Симоне — Зилоте! Симоне — Зилоте! — фраза повторювалася знову і знову. Звуки немов хотіли долинути до молодого чоловіка, який плівся у бік свого будинку, замислений, і не звертав уваги на окрики. Легкі швидкі кроки — і поруч із парубком опинився зовсім ще хлопчик років дев’яти. Він підскочив до парубка й легенько смикнув того за широкий рукав сорочки.

— Семене! А це правда, що тебе тепер у семінарії звуть Симоне — Зилоте?

— Правда, — відповів Семен-Симон.

— Ти бач. Тож ти зараз — як той учень Христа?

— Ну напевне.

— Оце чудасія! Ніколи не знав, що мій братик може бути Христовим учнем.

Симон зупинився, потім подивився на свого молодшого брата уважно, начебто вперше побачив. Цього весняного вечора слова, мовлені дитиною, раптом виявилися для нього дивовижними, і глибокий сенс фрази повільно розчинявся у його свідомості.

— Сашку, хіба я став менш близький до тебе?

— Ні, ні, брате.

— Тоді не звертай уваги на те, що говорять люди.

— А чому?

— Тому що людська чутка подібна до каламутної води — на поверхні одне, а в глибині інше.

— Не розумію. Ти так говориш, ніби наш батько…

— Не хвилюйся, Сашку. З тобою я буду завжди іншим.

— Добре, Симоне — Зилоте. Добре.

Хлопчик усміхнувся.

— А знаєш, що про тебе ще хлопці кажуть, Семене?

— Ну що ж?

— Кажуть, що мазепинець!

— Ото так і говорять?

— Так! А мазепинець — це погана людина?

— Ні, ні… Яка ж вона погана? Вона просто інша…

— Чим інша?

— Як тобі пояснити… Малий ти ще… Ось! Мазепинець — це та людина, яка хоче, щоб у неї була родина.

Симон подивився на здивоване обличчя брата, а відтак злегка обійняв його. Він знав — вони залишилися вдвох на вечірній вулиці, й нікого немає, хто б міг розлучити їх — так само як і згуртувати. Тому що їх єднає не лише спорідненість крові, а злиття душ; кожна молекула духу ідентична. Вони — брати по крові, сини батька-міщанина, відомого в місті візника, виявилися такими несхожими на свого батька, як бувають несхожі відблиски одного сонячного променя. Тріпотливе почуття єднало їх. Тремтячі точки в грудях пульсували в унісон. Вони — одне. Дві фігури стояли у провулку, і бліде сяйво місяця лилося на їхні голови…

Симон Васильович розплющив очі. Він прокинувся в казармі січовиків. У приміщенні для офіцерів було тихо. Допізна проходило засідання Національної спілки, а потім усі роз’їхалися. Винниченко подався до Києва шукати союзників проти гетьмана, а іншим було наказано готуватися до наступу. Петлюра лежав на солдатській шинелі; він, хоч і вкривався рваною ковдрою, промерз до кісток, бо ночі стали холодними, а барак погано обігрівався.

Денне світло падало на підлогу: мільйони пилинок кружляли в легкому вальсі. Він згадував дні навчання в Полтаві — наївні, чисті. Хіба він не вірив у вищі сили, хіба не довіряв долю свою Богу? Хіба не жевріло протиріччя в ньому змалечку, коли він спротивився служителям церкви, тому що серце його чинило опір обрядам та умовностям? І тоді, у ті молоді роки, він найдужче мріяв змінити світ, адже жагу великої ідеї в той час можна було порівняти з жагою здоров’я в дні чуми. Петлюра лежав на ліжку, і пам’ять повертала його в рідні полтавські місця, тому що завжди спогади людини пов’язані не з нею, а з усім, що її оточує: будинком, де народився, вулицею, по якій ходив, містом, у якому виріс. Ким він був і чи став собою? Петлюра задумався і не знаходив відповіді.

— Кхе, кхе, — закашлявся Симон Васильович.

Тут двері відчинилися і до кімнати ввійшов чоловік у військовому однострої. На плечах погони українського поручика. Широке чоло, прямий ніс, трохи відстовбурчені вуха. Потрапивши до приміщення, він глухувато мовив:

— Симоне — Зилоте! Як здоров’я?

Симон Васильович подивився на того, хто увійшов.

— Сашку[8], ти яким вітром?

— Вітер змін дме, чуєш?

— Авжеж. Сідай, брате.

Обидва Петлюри сіли на стільці, Симон Васильович поплескав себе по кишенях, дістав цигарки й закурив.

— Чув, що Скоропадський задумав? — озвався старший Петлюра.

— Ага, бач, яка падлюка, — Сашко не добирав слів.

— Та хіба тільки він… Не тільки… Мені потрібна допомога, брате, — Симон Васильович постукав пальцями по бильцю стільця.

— Ти ж знаєш: за тобою я піду всюди, — відповів Сашко.

— Дуже багато потрібно зробити… Я так розумію, що треба написати звернення до людей. Так би мовити, до душі кожного… А відтак збирати війська… У мене якесь дивне відчуття… Не можу точно описати, — старший Петлюра курив, струшуючи попіл у велику гільзу.

— Що за відчуття? — Сашко дивився на брата.

Симон Васильович раптом подумав, що брат дивиться так само, як і багато років тому — в отому темному провулку.

— Як би це точніше сказати… Мені здається, що я все ще там, у юності… Не те щоб не виріс, Боже збав… Тільки от ніяк не можу усвідомити, хто я… Своє місце… Чи лише мені потрібно… Йти цим шляхом…

Він бажав виговоритися, розповісти про те відчуття, що хвилює, що плаває в оболонці його тіла; розказати, як він усе ще сумнівається в собі й шукає опори.

— Семене, я розумію… Але подумай тільки про одне: коли ти поїдеш зараз до хворої матері, ввійдеш у свій дім, щоб знову допомагати їй по господарству — хіба ти заспокоїшся? — Сашко подивився на брата.

— Я… Ох, як складно мені… Пам’ятаєш, як мене вигнали із семінарії? Тоді я цілий місяць думав: чи правильно вчинив? Революційна партія… Гуртки… Батько розсердився, мало не відшмагав мене на площі… — Симон Васильович усміхнувся.

— Пам’ятаю, таких криків давно ніхто не чув на околиці. Але скажи мені: хіба ти міг тоді по-іншому? Хіба ти сам дав собі вибір? А зараз? Чи зможеш ти зістрибнути з вагона й залишитися позаду потяга історії?

Такі бесіди брати вели частенько. Шукали шляхи правди в темряві свого життя, обговорювали кожен вчинок. І коли Семен на Кубані переховувався від поліцейських нишпорок, і коли перебирався до Львова, у Галичину, а потім і до Петербурга — чи правильно він вчиняв?

Симон Васильович мовчав. Він знову закурив, нервово розминаючи цигарку, і товсті, сиві пасма диму здіймалися від кожного дотику.

— Можливо, твоя правда… Мабуть… Ходімо, пройдемося, — сказав Симон Васильович.

Петлюра накинув шинель, і вони вийшли з барака. Був незвично світлий ранок. Блакитний фарфор небес лише де-не-де відтіняла біла хмаринка, нібито виткана з шовку. Брати пірнули у свіже повітря, як у прохолодну річку. Всюди метушилися січовики — тягали провізію, ящики і гвинтівки. Під’їжджали вози, скрипіли полозами сани, вусатий гайдамака гримав на двох молодих хлопців, одягнених у стару сільську одежу. Ті витягали мішки з крупою, а потім несли їх у бік кухні.

— Рухайтеся, хлопці! Що ж ви наче сонні мухи? — гарчав старий гайдамака.

— Боже помагай, — Симон Васильович підійшов до саней.

Старий повернувся до нього, примружився, а потім насупився.

— Так, уже коли Бог зверне на нас увагу, то не буде такою Україна, як зараз, — прохрипів він.

— Ти так гадаєш, діду? — здивувався Симон Васильович.

— Побачив би ти стільки, як я, то й не таке б заспівав проти цього гетьмана, — гайдамака ще дужче насупився.

— А що з тобою сталося?

— Біда сталася… Справжня біда… Гей, як ти хапаєш?! Мішок порвеш, і все пшоно висиплеться, — прикрикнув він на одного з хлопців.

Потім зітхнув, присів, тримаючись за сани, закректав і дістав люльку й мішечок із тютюном.

— Сини мої… Молодші, — хмикнув він.

— А старші? — раптово випалив Сашко.

— Нема, поховав їх. Одного в червні, а другого в серпні… Чортів гетьман і німці! Я ж кричав, що віддам усе, що є… Навіщо було стріляти? — старий закректав.

Він роздратовано постукав люлькою по деревині, витрушуючи тютюн, який нещодавно затрамбував. Сиве волосся виднілося з-під шапки, і легкий вітер смикав за білі кучері. Сплетіння зморщок на його обличчі стало схожим на тонкі нитки, вкарбовані в шкіру під тиском днів; гайдамака сидів, схожий на героя картини, — і потерте до сірого тло пізньої осені накладало темні тіні на його обрис.

— Бісова доля… Бісова… Доля… — протягнув він.

Симон Васильович хотів було щось сказати, підбадьорити старого, але кожна фраза, що виникала у свідомості, здавалася наївною і занадто простою, щоб змінити людину, бо стебла нашої душі вирощені з ґрунту слів. Колишній семінарист, а потім журналіст і уповноважений Головного всеросійського земського повіту на західному фронті, урешті-решт, військовий міністр і лідер майбутнього повстання — замовк. Старий солодко присмоктував до люльки, тихо бурмотів собі під ніс щось про злу годину, яка нависла над ним.

— Тоді чому ти тут? — Симон Васильович уважно подивився на гайдамаку.

— Що за питання, пане? Ти, як бачу, простого не розумієш. Звісно, чому — кажуть, сам Петлюра скоро прибуде сюди й поведе військо проти гетьмана. А от він — наш чоловік, не грабуватиме нас… Ось я приїхав із синами, привіз провізії. На добру справу… Добру… Нам так бракує доброго… — прошамотів дід.

Петлюра так і завмер, начебто щойно прозвучали таємні заклинання, і кожен м’яз його тіла скувала невідома сила. Ось вона — народна правда! Ось гіркота, що невидимо виливається з уст людей. Хто почув цей тихий стогін, який зривався з губ старого, ніби з обриву, і падав на землю важким каменем? Хто зміг відчути народ, який гнобила сотні років російська імперія, — мовляв, українців не існує? «Ви лише неосвічені малороси — малий паросток російського народу», — торочили в Петербурзі. Як же так? Без роду, без племені, без назви — хто їх помітив? Хто зміг би підняти прапор і повести цих людей на битву, тому що правду слід довести силою. Де ви, сини українські?

Симон Васильович стояв ошелешений. А тоді кивнув братові, і вони пішли далі — стиснувши губи, нічого не промовляючи, занурені в безодні мовчання. Дрібними кроками просувалися по табору, не помічаючи гомону довкола. З неба раптом почав зриватися перший сніг, і невагомі сніжинки падали перед ними, ніби замерзлі слова. Наприкінці дня Петлюра вийшов зі своєї кімнати, покликав ад’ютанта, вручив йому аркуш і наказав віднести до штабу, а там віддати писарям. Потім переправити до друкарні. Доки ад’ютант ішов до високої будівлі, що примикала до дерев’яних бараків табору січових стрільців, він ненароком побачив перший рядок, написаний на папері. Не відриваючи очей, тримаючи в тонких пальцях списаний аркуш, він прочитав від початку до кінця:

«По наказу Директорії Української Республіки, я, яко верховний главнокомандуючий, закликаю всіх українських салдат і козаків боротися за державну самостійність України, проти зрадника, бувшого царського наймита, генерала Скоропадського, самочинно присвоївшого собі права гетьмана України. По постанові Директорії, Скоропадський оголошений поза законом за утворені ним злочинства проти самостійної Української Республіки, за знищення її вольностів, за переповнення тюрем найкращими синами українського народу, за розстріл селян, за руйнування сіл і за насильства над робітниками і селянами. Всім громадянам, мешкаючим на Україні, забороняється під загрозою військового суду допомагати кровопивцеві генералові Скоропадському в тіканні, подавати йому споживання і захисток. Обов’язок кожного громадянина, мешкаючого на Україні, арештувати генерала Скоропадського і передати його в руки республіканських властей. Гетьманські розпорядження і накази по військах скасуються, військові частини гетьмана Скоропадського, аби усунути даремного кровопролиття і розрухів, повинні перейти до лав військ республіки, услід за тими, які вже перейшли. Війська республіки мають на меті дощенту знищити лад, заведений гетьманським урядом, знищити нагайку, на яку він спирався до останнього моменту. В сю велику годину, коли на всьому світі падають царські трони, визволяються народи, коли на всьому світі селяни і робітники стали панами, в сю хвилину ми, брати козаки, хіба дозволимо собі піти з поміщиками, з гетьманським урядом проти своїх батьків? В сю велику годину ви, брати козаки, осмілилися служити торгашам, котрі самі продавались і хотять Україну продати недавнім царським міністрам Росії і її пануючому класові — безробітному російському офіцерству і мародерам, — скупченим в контрреволюційне кубло на Дону?»

Наступного дня Петлюра разом із двадцятьма січовиками, серед яких стрілецькі старшини, ішов вулицею Білої Церкви до жандармерії. Біля входу в будівлю стояло двоє солдатів у штальмельмах[9], які, вгледівши українців, занепокоїлися, але, побачивши, що ті без зброї, сміливо вийшли їм назустріч. Симон Васильович опинився трохи попереду, підняв руку, показуючи, що німецьким солдатам турбуватися нема чого. Делегація увійшла в будівлю, затримавшись десь хвилин на п’ять. Було вирішено листа про нейтралітет варти передати до Києва в центральний штаб німецької армії. На що повненький німецький чин із розкуйовдженими, наче маленький віник, вусами й очима-крапками відповів згодою — німецькі війська вже давно не хотіли ніякої війни. Їхнім єдиним бажанням було якнайшвидше забратися з DerukrainischeStaat[10] до своїх фрау та діток, які не бачили батьків уже декілька років. Тому зустріч інтервентів із повстанцями пройшла мирно — німецька варта погодилася дотримуватися нейтралітету.

Петлюра вийшов з жандармерії і попрямував у бік залізничного вокзалу, туди, де були їхні бараки. Козацькі старшини мовчки дріботіли за головнокомандувачем. У його ході з’явилася якась легкість, наче вітер надував невидимі вітрила душі. Кожен його крок немов піднімав над землею, тому що тяжіння не має сили над людьми з вірою. Чи можна стати невагомим? Чи можна стати ближче до небес? Симона Васильовича надихнула коротка розмова з німцями — затія не здавалася вже такою страшною.

Ближче до обіду приїхав Винниченко. Він прибув на екіпажі, переодягнений у залізничника. Білоцерківський староста Кейхель дістав наказ від гетьмана й намагався зібрати війська, щоб запобігти пересуванню голів Директорії. Усюди бачилися засідки й облави. Конспірація, таємні послання і відсутність власної армії — ось із чим довелося зіткнутися бунтівникам.

Володимир Кирилович зійшов з екіпажа саме тоді, коли неподалік стояв Петлюра з братом.

— Симоне Васильовичу! Я тут! — Винниченко помахав рукою Головному отаману.

Петлюра підійшов до нього.

Зелений картуз залізничника личив Винниченку. Вуса надавали йому вигляду бравого служаки. Кітель із двома рядами срібних ґудзиків скидався на генеральське вбрання. Винниченко навіть іноді поправляв головний убір, немов справжній залізничник. Вони пройшли до барака, який умовно називався штабом. Незабаром повинні були підійти Коновалець і Василь Тютюнник. Разом вони мали розробити план перших військових дій. Метод ешелонної війни, коли війська швидко переміщаються по залізниці, найкраще годився для пересування в бік Києва. «Авантюра, це авантюра. Боже мій, у що я вплутуюся», — думав Винниченко, дружелюбно перемовляючись із Петлюрою.

— Як там Ольга, чи все з нею гаразд? — запитав Винниченко.

— Та сподіваюсь, — відізвався Петлюра.

— Вона з’їхала з готелю, де проживала? — продовжив Володимир Кирилович.

— Першого ж дня. Із такими рішеннями не зволікають, — відповів Симон Васильович.

Він трохи нервував. Невдовзі почнеться наступ, а сил поки що дуже мало. Як і мало ідей, як повалити гетьмана. Винниченко намагався бути стриманим, але кожна хвилина давалася йому важко. «Тільки б не було ще одного правителя. Усі промені слави на одного — як же нудно спостерігати за тим, коли перша-ліпша посередність вивищується за рахунок пустопорожнього галасу», — думав Володимир Кирилович, проте намагався не подавати виду.

— А від Грушевського[11] немає звісток? Знаєш, Симоне Васильовичу, як його стали називати? — Винниченко показав ряд рівних зубів.

— Так, щось чув… — Петлюра дістав цигарку.

— Бач як, Чорномор його кличуть. Мабуть, його борода нікому не дає спокою, — Володимир Кирилович усміхнувся.

— Борода у нього славна… Ось лише дідусь образився, що йому не дають ніякої посади, — Симон Васильович теж ледь усміхнувся.

— До речі, про посади. Чи не думаєш ти, мій любий Симоне Васильовичу, що вся акція, всі рухи з самого початку буде поставлено під марку однієї окремої особи? — Винниченко промовив це з тою-таки усмішкою.

— Про що ти, Володимире Кириловичу? — здивувався Петлюра.

— Та все про те ж, вельмишановний пане. Усе наше повстання забарвлюється в одне ім’я — твоє, — це останнє слово Винниченко відчеканив, і кожен звук буквально дзвенів, немов пропущений через ковадло.

— Не розумію, — відповів Петлюра.

— Усе ти розумієш, Симоне Васильовичу. Бачив я твоє звернення до військ… Навіщо ти його написав? Чорт знає, що тепер виходить… Ось же, що відбувається — всі повстанці, які стікаються в революційні центри, стали називатися петлюрівцями, — усмішка зникла з обличчя Винниченка. Він зняв картуз і нервово кинув його на стіл.

— Ніякої змови немає, Володимире Кириловичу… — Петлюра спробував було виправдатися.

— Ні, ні, дорогий мій товаришу. Ти запевняєш: немає змови? Це чиста брехня. Ми з тобою по один бік… Поки що. Але дозволь мені зауважити: я ніколи не потерплю зараження нашого руху твоїм персональним характером — звуженим, бідним, затуманеним, — Винниченко прошипів. Його очі блищали, а в темних зіницях плавали зловісні вогники.

— Дозволь сказати тобі, що ти все неправильно розумієш, — Симон Васильович намагався перевести розмову в інше русло.

— Усе правильно я розумію. Ти бажаєш стати маленьким диктатором… Задовольнити свої амбіції… Тож знай, — голос Винниченка став грубим, немов замість гортані у нього залізне горло. — Я все зроблю, щоб придушити тебе, коли ти не зупинишся… Розмажу тебе… Як плювок…

Симон Васильович дивився на обличчя приятеля-ворога і не знав, що відповісти. Злий погляд Володимира Кириловича роздирав його плоть, немов хотів вирвати слова смирення і визнання своєї провини. Кожна секунда розмови була схожа на трагічний спіч ката. Повітря поважчало й тиснуло стопудовим вантажем на груди, а трохи згодом навіть засмерділо, наче відкрилося черево землі й густий дурман пекла наповнив кімнату. Тепер, що б не зробив Петлюра, куди б не пішов, що б не сказав — позад нього завжди буде тінь Винниченка, і немає способу їм відмовитися один від одного, і немає жодного шансу існувати поруч.

Розділ 3

У холодний досвітній час військові бараки видавалися темними тушками морських тварин, які викинулись посеред площі. Тонкий дим, що кучерявився над дахом одного з бараків, закручувався у вузли, ніби піднімаючись із пащі звіра, який ледве дихає. Листопадовий туман повз над самою землею, ледве втримуючи в білястій речовині чорні тушки будівель. І ось серед п’ятиаршинних будівель з’явилася невисока людська фігура у військовому френчі з тризубом на рукаві. Повільно крокуючи по тремтливій туманній пелені, збиваючи її ногами й вириваючи при ходьбі шматки білої вати, чоловік ніби хотів скинути з ніг настирливу повітряну бавовну. Він іноді зупинявся, дивився на низьке небо, а відтак піднімав руку, немов хотів погладити кошлаті хмари. Чоловік хижо хапав повітря долонею, а потім стискав її міцно-міцно. Що шукав він тут уранці? Кого бажав піймати? Як же людина жадає ухопити невидимі нитки, які тягнуться з небес на землю — ті, які керують ходом життя. Як же людина бажає контролювати бодай один день! Панувати над ним, наче Бог! Та й що таке природа людська, як не бажання уподібнитися силам небесним?! Але, на жаль, коли чоловік розтуляв долоню, у ній виявлялась порожнеча. Немов розсерджений цим відкриттям, він зиркав на руку, роздивлявся на шкірі лінії долі й не міг розгадати лабіринти свого майбутнього…

Близько полудня табір гудів. Було вирішено висуватися до станції Фастів. Напередодні туди поїздом вирушила 2-а сотня січовиків, і, зупинившись за два кілометри від станції, стрільці добиралися до неї маршем, зайняли без пострілу, несподівано напавши й роззброївши гетьманських сердюків. Проте подальше просування січовиків на Київ затримав німецький гарнізон, який не мав змоги зв’язатися з центральним командуванням (телеграфісти симпатизували Директорії, тому бойкотували зв’язок гетьманців зі столицею). Німці довго не могли визначитися зі ставленням до того, що відбувається, поки зрештою не схилилися до нейтралітету. І тепер у бік Фастова повинна була попрямувати ще одна сотня січовиків. Для цього приготували саморобний бронепоїзд, зміцнили спереду залізним листом, обклали мішками з піском. Поставили кулемет. Усе це нехитре озброєння мало не надто сучасний вигляд, але було доволі ефективним у бою. Так міркували старшини.

Січовики збиралися на площі перед відправкою, перемовлялися. Іноді на широких грудях стрільців виднілися ґрона калини — символ рішучості в бою і готовності померти. Червоні плями все частіше з’являлися в натовпі бійців — це був час вогню в грудях, коли кожен день чи ніч могли змінити життя. Натхнені, наповнені по вінця еліксиром сміливості, січовики немов горіли зсередини.

Тут з офіцерських бараків до мітингу вийшли військові чини, серед яких і Петлюра. Він поглядав на збори, немов вишукував невпевненість в очах бійців. Відтак зійшов на збиту з дощок платформу, зняв кепку.

— Брати мої! Я звертаюся зараз до вас, тому що кожен українець, готовий узяти зброю в руки, щоб скинути гетьмана, для мене — брат. Що ми маємо, браття? Чим ми володіємо? Хіба ж не лише хоробрістю? Хіба не тільки любов’ю до України, багатостраждальної нашої неньки?! Де нам шукати правду? Де знайти істину, коли навколо пітьма? У що нам вірити? Відповідь одна: ніхто не прийде й не допоможе нам, якщо ми самі не доб’ємося справедливості. Ворожі сили оточили нас! Червона орда стоїть на кордонах нашої батьківщини, бажаючи посіяти тільки страх і хаос. Її майбутнє у винищуванні й терорі. Чорносотенці й білі бажають нас знову повернути в минуле, поневолити. І тільки ми, сини українські, битимемося за сьогодення, адже воно належить нам і нікому іншому!

Петлюра замовк, щоб перевести подих, аж тут із перших рядів почувся грубий голос.

— Смерті нема! Є лише стрілецька честь! — голосно промовив худорлявий січовик із широкими губами та високим чолом і трохи виступив з рядів.

— Правильно. Тому що загинути за ідею — це найблагородніший вчинок. Як тебе звати, брате? — звернувся Петлюра до промовця.

— Федір Черник[12], сотник я, — відповів той.

— Ось так народжується історія! Простими людьми, тому що простота подібна до святості, — промовив Симон Васильович.

Він спустився з платформи, підійшов до Черника і простягнув йому руку.

— Ти навіть собі не уявляєш, скільки може зробити одна людина, — Петлюра уважно дивився на сотника.

— Та хіба ж я один, — Черник потиснув руку Головного отамана.

— Так, але річ у тому, що людина зустрічається зі смертю саме віч-на-віч, — Петлюра трохи затримався на ньому поглядом.

— Не зараз, то потім. Хіба ж не краще довести своїм життям правду? — Черник хотів сказати ще щось піднесене, але більше нічого не спадало на гадку.

— Я скажу тобі, брате, що кожному з нас доведеться робити цей вибір, — Симон Васильович говорив, а потім раптом затнувся, розуміючи, що нарешті зміг висловити те, про що думав останні дні.

Ще кілька хвилин на платформу поперемінно піднімалися оратори, виголошуючи промови, закликаючи кілька сотень сміливців іти напролом за свою Батьківщину. Як пояснити, що ці люди, які не знали нічого, крім своїх ідеалів, ці звичайні собі люди в овальних залізних шоломах, що дісталися їм від австро-угорців, раптом виявилися більшими патріотами, ніж усі політичні марнослови. Бач, як буває: в історії люди непримітні можуть зробити більше, ніж усі славетні разом. Яка ж це іронія зміни часів!

— Слава! Слава! Слава! — гриміло над рядами січовиків.

І гучна луна цих криків спускалася по низині в бік Києва, а далі злітала вгору і мчала до семи пагорбів. А звідти назустріч вийшли шістсот бойових російських офіцерів добровольчої дружини генерал-майора князя Олександра Святополка-Мирського. І тисяча багнетів гетьманської гвардії — сердюків у супроводі двох сотень кінноти. Вони йшли наче на парад, бажаючи придушити повстання; їхні чорні куртки були подібні до панцирів, і часто на офіцерських кашкетах виднілася старорежимна царська кокарда, схожа на відкрите око комахи. І крокували росіяни багатооким ладом, подібно до величезного темного павука, який виліз із пекла: сотні очисьок видивлялися, кого б проковтнути. Ось зараз вирішується — хто кого! Ось він — момент, який переверне все. Наступний день полічить своїх живих і мертвих.

— Гати! Гати, твою мать! — кричав несамовито літній січовик майже три аршини на зріст. Він стояв на імпровізованому бронепоїзді. Попереду сховалися російські дружинники, з боків — сердюки. Бій тривав уже дві години, повітря шматував гуркіт шрапнелі й постріли. Плутанина й хаос. Усе почалося з того, що петлюрівці зайняли селище Мотовилівка, коли назустріч вийшли гетьманці. Супротивників розділяла залізнична колія, ліворуч від якої тяглося широке відкрите поле, а праворуч — великий густий ліс. Дізнавшись, що на той момент Мотовилівку вже зайняли повстанці, Святополк-Мирський до ранку розташував свої війська на відпочинок неподалік від станції, щоб зранку рвонути в бій. Кожна година могла стати вирішальною. Кожен день міг змінити країну на багато років наперед. Хоробрий Черник не став чекати ворога й виступив першим на світанку з півсотнею бійців і одним кулеметом. Вони їхали на бронепоїзді, вдивлялися в далечінь. Усі бійці приготувалися. Раптово повітря розрізав високий свист ворожого паровоза, який рухався їм назустріч, і машиніст гетьманського бронепоїзда запримітив січовиків і дав сигнал. Зав’язалася перестрілка.

— Хлопці, не панікуйте, хлопці, — кричав той самий січовик на прізвище Дашкевич.

— Треба послати по підмогу, — сховавшись за мішками з піском, відповідав Черник.

— Ти сотник, ти й наказуй, — забуркотів Дашкевич.

— Ваню, тобі аби комизитися, — зненацька по-доброму всміхнувся Федір.

— Ще й не таке… А ти диви, що коїться! — високий закричав, бо гетьманські війська розпочали маневри.

Попереду засіли російські офіцери, які відчайдушно відстрілювалися, а одного разу навіть пішли в атаку — строєм, немов перед царем-батюшкою. Вони ж думали, що там, попереду, неорганізовані селяни, які, бач, задумали бунтувати. Але виявилося, що їхні вороги: бійці, обстріляні в Першій світовій, які побували і не в таких бувальцях. Застрочив український кулемет, і полягло п’ять десятків гетьманських офіцерів. Солдати падали, пронизані невидимими для них кулями, і їхні тіла, закутані чорними шатами, одразу ж перетворювалися на великі камені.

Сердюки лівого гетьманського флангу, не маючи великого польового досвіду, замість того, щоб збоку обійти жменьку січовиків, теж залягли синхронно з росіянами. Однак правий гетьманський фланг, який ішов через ліс, здавалося, досяг свого: розтягнувшись численними рядами, сердюки наполегливо оточували січовиків. Проти них Черник зміг виділити лише дванадцять стрільців, які сяк-так намагалися стримувати ворога.

— Оточити хочуть. Вгати з гармати! — закричав Черник. Він бачив, як його товариші залягли неподалік від лісу, але лінія сердюків ось-ось викине їх у кістляві осінні зарості.

— Не можу! Залишилося тільки двадцять шрапнелей. Треба тримати ворожий бронепоїзд на відстані, стріляти в нього, — закричав Дашкевич, заряджаючи з хлопцями гармату.

— От дідько! Хлопці, готуйтеся до рукопашної! — кричав Черник.

Він захвилювався — поразка близько. Варто лише сердюкам обійти їх по праву руч, і на два фронти вони не зможуть битися. Ось уже понад годину тому по допомогу послали гінця до сотника Миколи Загаєвича, але жодних звісток не було. Черник визирав з-під мішків, дивився на ворожі позиції і не знав, як йому вчинити. І раптом — в одну мить, в один короткий проміжок часу — в голові у нього закружляли спогади, немов стрічки з намальованими зображеннями, які грайливо смикає вітер. Так буває, коли наше минуле наздоганяє нас в особливо тяжкі часи, адже часто саме в тінях минулого всі відповіді.

Ось у Черника, багато років тому студента права Львівського університету, стався серцевий напад, і він упав на міську бруківку, ударившись головою. І тоненька, ніби струмочок, цівка крові наповнила жолоб між гладеньким, стертим від часу камінням. Лежав Федір на сирій площі, й серце, немов двигун літака, то глухнуло, то знову оживало в шаленому глухому стукоті. Та ось підбігла до нього дівчина, присіла й нахилилася, — її довге волосся впало на щоку Чернику; і, перебуваючи між життям і смертю, хлопець раптом відчув, як кінчики жіночого волосся гладять його шкіру. І тоді він збагнув, що немає нічого, заради чого можна було б жити, крім почуття спорідненості. І, задихаючись від перебоїв серця, безглуздо проводячи долонею по грудях, налякавши дівча та інших перехожих, Федір Черник зненацька опинився на тонкому обриві буття. Ось тоді зрозумів майбутній січовий стрілець: якщо зараз виживе, то піде битися за свою землю, бо вона і є для нього мати.

Бабах! Ворожа гармата урвала роздуми сотника. Він роззирнувся, спробував було закричати від безсилля, бо ставало зрозуміло, що вони програють. Справа лізли сердюки, а російські офіцери короткими перебіжками наближалися до них. Гей, хто з вас готовий загинути за батьківщину? Хто вірить, що гине за праве діло? Чому, чому за істину неодмінно слід гинути? Жменька січовиків готувалася до нападу.

А в цей час у густому лісі посильний від Черника нарешті знайшов загін Миколи Загаєвича. Розповів про оточення і про десяток сміливців, які кинули виклик вишколеним царським офіцерам. Загаєвич розділив півсотню на дві частини, щоб розосередитися по лінії фронту, і сам, з меншою частиною, пішов ліворуч. Степан Козак із рештою бійців узяв трохи правіше. Вони продиралися крізь густі хащі. Листопадова пуща зі щільним пергаментом опалого листя, довгими кривими гілками, великими стовбурами здавалася казковим страшним лісом. Десь далеко бахкали гармати й лунали глухі постріли гвинтівок.

І тут несподіванка: Загаєвич із бійцями натрапив на сердюцький загін, який саме йшов в обхід із флангу. Це сталося так раптово, що Микола тільки й устиг крикнути, щоб готувалися до бою, як почалася стрілянина і впало відразу три стрільці. Сердюки вже хотіли відступити, але московські офіцери кричали, проклинали, матюкали їх на чому світ стоїть, — відступати не можна! Кілька хвилин вороги ховалися за деревами, ніхто не наважувався йти вперед. Господи Боже, які ж виснажливі й лякливі ці миті! Лише одна секунда — і людина може віддати Богові душу, і тоді хіба хто згадає про неї? Пам’ять людська подібна до густого туману, крізь який проступають обриси померлих. Чи можемо ми зараз назвати їх на імена, згадати риси облич, сказати, який у них був голос? Тільки сутінки, сутінки лишаються на місці людини.

І тоді Микола Загаєвич вдихнув, наповнивши груди запахом перегною і пороху, що літав клубами в повітрі, й сказав собі, що поки вони тут сидять, там, у полі, гинуть їхні брати. В одну мить у його голові визріло рішення, яке, ніби інстинкт, змусило розвернутися командира й що є сили закричати. Його крик пролунав немов пізній глухий грім у небесах, обтяжених похмурими хмарами. Цей крик міг викликати в морі грізну бурю, міг струснути землю, щоб та вивернула свої таємні пласти назовні. Міг змінити історію, тому що в ньому було невідь скільки сили людського духу! І закричав січовик: «За братів! За Україну!» Стрільці підхопили крик, злилися в одному-єдиному звуці, ніби всі сім біблійних труб зазвучали в одну мить, і настав кінець світу. Помчали тоді українські бійці в штикову, виставивши гвинтівки перед собою. І біг Загаєвич першим, сповіщаючи своїм голосом, що людина, яка вірить, здатна змінити весь світ.

Раптовою атакою січовики налякали сердюків, які вже не могли, не встигали відступити. І встали тоді вірні гетьману українці, теж закричали, і їхні слова потонули в шумі, наче й не народилися. Помчали тоді сердюки на січовиків, кинулися також у штикову — і пішов брат на брата, кров на кров, душа на душу. Стали шматувати тоді вони одні одних, намагаючись пронизати серце, що б’ється у вогні. Горе нам, горе! Брат убиває брата. Зіткнулися тоді просто війська, супротивники або закляті вороги. То була мить, коли в густому лісі зустрілися два загони, як дві України — такі різні, такі непримиренні.

Почувши стрілянину, другий загін січовиків на чолі зі Степаном Козаком розвернувся і кинувся на допомогу товаришам. Вони поспішали, бігли щодуху. Але коли досягли місця бою, то побачили, що з усього відділення стрільців залишилося двоє людей, які стояли, оточені ордою сердюків, і російські офіцери готувалися віддати смертельний наказ. Це приголомшило Козака, і кинулися тоді всі вони безрозсудно в бій. Хто був свідком цього подвигу? Хто розповів своїм дітям, як двадцять чоловіків розбили п’ятдесятьох? Хто міг підняти чарку, щоб випити за упокій загиблих у цій битві? Мало хто, ой, як мало хто. Коли все скінчилося і останній росіянин упав, а ледь живий сердюк зник, тікаючи в лісову хащу, тоді Степан Козак ще довго стояв і важко дихав, похитуючись посеред маленької галявини, а дрібні, тремтливі краплинки крові, наче піт, виднілися на його блідому обличчі.

А тим часом загін Черника опинився в критичній ситуації. Росіяни повільно перебиралися до українського бронепоїзда, шрапнелей залишилося всього кілька. Ще трохи, і треба вирішувати — відступати чи залишатися і померти.

— Що скажете, браття? Яку долю собі обираєте? — Черник перемовлявся зі стрільцями.

— Жити, звісно, хочеться, — простягнув Дашкевич і заусміхався, показавши кілька вибитих у бою зубів.

— Чому ж не жити, — буркнув іще хтось. Решта тільки повернулися до сотника, але нічого не сказали.

— Ох, будь-що-будь! Ви можете відходити, а я залишаюся! Битимуся до кінця, — промовив Черник під акомпанемент ворожої гармати.

Снаряд розірвався зовсім близько, і важкий фонтан викинутої в повітря землі посипався на них. Дашкевич почав заряджати, другий січовик сів на кулемет, третій підняв гвинтівку. І в запалі бою всі бійці залишилися — не було часу для жартів.

Здавалося, що цій битві не буде кінця-краю. Дим, що підіймався від вибухів, застилав очі. Кров, яка просочилася крізь військовий однострій пораненого товариша, залишалася на руках тих, хто намагався затиснути рану. Глухий стогін стрільця, що гине, можна було почути, лише якщо прикласти вухо до рота вмираючого. І тоді, ніби наситившись усією своєю люттю, наповнившись напоєм злоби й ненависті, підняв Святополк-Мирський російських офіцерів, заволав і повів гетьманців в атаку.

Кепські справи, браття, кепські! Не залишилося більше патронів, немає снарядів, бракне сил, щоб вистояти українцям. Ніби доля потішалася над ними — в останній момент кожен виявив у своїй обоймі по одному патрону. Залягли січовики за мішками з піском, зрідка визирали в щілини й бачили рівний стрій — усе той же, як на параді. Знущалися з них росіяни, бо відчували загибель стрільців. Наближалися, наближалися, ніби дев’ята хвиля. Немає порятунку, немає звільнення, немає нічого.

Черник глянув у проріз гвинтівки й завмер. Саме в той момент почувся тонкий, неначе пташиний, свист, і снаряд упав буквально поруч із українською гарматою, розірвав залізо, збив з ніг і поранив Дашкевича. Приголомшені, контужені, засліплені, стрільці тулилися один до одного, немов діти під час грози. Але тут, наче відчувши новий приплив сил, схопив Черник козацьку шашку, яку подарував йому старий гайдамака. Піднявся на повен зріст і заволав до небес, намагаючись пробити сталеву пелену хмар криком відчаю і надії.

— Смерті немає, браття! Є тільки стрілецька честь!

Він ніби піднявся на мить над землею, тому що земна тлінність його більше не тримала. Так народжуються планети! Так з’являються нові галактики! Стрілець закричав щосили й побіг на ворога. І цієї ж миті куля пробила груди Черника, він упав, простягнув руку, але схопив лише повітря, адже дух його сплив з тіла, покинув плоть.

— Смерті немає, — на видиху прошепотів Черник і спочив.

Де ви, лицарі, що сотні років захищають свою землю? Чи знайдуться серед вас сміливці? Немов почувши цей заклик, піднявся весь десяток солдатів-січовиків і кинувся на ворога. Тому що не залишилося в їхніх серцях страху, не протече цівка сумнівів у річку їхньої сміливості, не залишиться туману в очах. Помчали, розмахуючи шаблями, як їхні предки в стародавні часи. Кинулися на ворога з криком пораненого вовка, бо втратила зграя свого ватажка. Билися стрільці люто, увірвалися в стрій росіян, приголомшивши навіть бувалих царських офіцерів. Саме в той момент наспів другий бронепоїзд із чотою січовиків, чотирма кулеметами й гарматою, яка почала обстрілювати гетьманців. Росіяни були змушені знову залягти, а там іще одна сотня петлюрівців підійшла зліва й по центру. І січові стрільці кинулися в штикову, в якій загинули майже всі добровольці Святополка-Мирського. Сердюки з найближчого села Василькова пішли було на допомогу, але опинилися під вогнем українського бронепоїзда, що пробивався вперед. Останній резерв гетьманців, дві сотні кінноти, простояв увесь час на хуторі Хлібчі, а відтак, нажаханий, утік із поля бою. Усе скінчилося о третій годині пополудні.

Чинити опір натиску українців не було кому.

На полі залишилися пошматовані тіла убитих. Поранені благали про допомогу, усюди ворушилися тіла — їхні руки намагалися дотягнутися до живих. Цей жест, цей стогін, цей хрип був скрізь. Очі заліпила засохла кров, і стали солдати як сліпі. До пізнього вечора над полем висіло похмуре мовчання, яке переривалося страшним, потворним сипінням. Війна тільки починалася.

Розділ 4

«… А коли вона прокинулася, перед нею стояв гарний парубок. Його чисті блакитні очі випромінювали те світло, яким заливає луки у вранішній час. Волосся аж блищало в сліпучо-білому сяйві. На ньому був фрак — такий, як на балу в принца. Він простягнув їй долоню і по-доброму усміхнувся», — Симон Васильович сидів у кріслі. Мла кімнати огорнула щільним кільцем яскравий гасник, що стояв на комоді. Жовта вогняна пляма висіла над кінчиком корпусу лампи, утримуючись таємними силами. Іноді Петлюра вставав, робив кілька кроків, щоб поправити ковдру, яка сповзла зі сплячої донечки. Тоді Леся[13] миттєво прокидалася, бо її сон був чуйний, піднімала руку й ледь підводилася. І тіні в кімнатці росли й щільно припадали до стіни, ніби крадькома прослизали в глибину приміщення. І тоді здавалося, що кімната наповнюється примарами, які повернулися з глибини віків. Дівчинка хапалася за рукав батька, злякано дивилася на нього, а той нахилявся і цілував її в чоло.

— Я з тобою, моя рідненька. Моя голубонько. Не дам тебе скривдити, не дам, — шепотів їй Симон Васильович.

Він обіймав донечку й відчував прозорість її шкіри, крихкість кісток. Вона здавалася йому неземною істотою, матерія якої виткана з невідомих атомів, тіло зшите з позаземної тканини, а душа, немов у прозорій оболонці, пульсувала червоним кольором. Довгими вечорами він часто проводив час разом із дочкою і розповідав їй щойно вигадані казки; і зараз, тільки-но повернувшись із тюрми, куди його запроторив гетьман, хотів їй сказати якомога більше.

— З тобою. Я з тобою. Назавжди.

— Правда?

— Звісно, диво моє. Хто ж за власним бажанням відмовиться від такого маленького скарбу?

— А якщо тобі дадуть сто пудів золота?

— Ні. Мало.

— А якщо п’ятсот пудів. Усю оцю кімнату заповнять золотом.

— Мало.

— А якщо…

— …Це ж залежно як оцінювати, Лесю, своє життя. Якими багатствами?

— Я не знаю.

— Ото ж бо й воно. А ти і є моє життя. Як же я тебе продам?

— Тоді пообіцяй, що не помреш.

— Бач, як ти загнула…

— Так, татку… Пообіцяй мені, благаю…

— Ні, не помру, Лесику. Не помру.

Потім увійшла Ольга[14], і ці троє стали найближчими у світі, тому що в чотирьох стінах математика життя набагато простіша, ніж про це пишуть у книжках. А що потрібно людині? Їй вистачає лише однієї миті для щастя. Ця мить — коротка, як спалах, закарбується в її свідомості, застигне у пам’яті, немов монумент, до якого людина повертатиметься щоразу.

— Вона знову заснула.

— Так, Оленько. Леся так легко засинає.

— Дитина. Її мало що турбує.

— А що тебе турбує? Чому ти не спиш, Ольго?

— Мені б хотілося описати, але все так складно.

— Ти даремно хвилюєшся.

— Ні, Симоне. Чому ж даремно? Ось ти вийшов із в’язниці, та боюся, що гетьман тобі спокою не дасть.

— А що ж накажеш робити?

— Ну як же… Чому не можна бути як усі?

— Ти ж розумієш, чому.

— Розумієш… Мені все потрібно пропускати через розум. А я ж живу душею, просто своєю душею.

— Я можу зрозуміти глибину твоєї печалі. Думаєш, я сам обирав цей шлях?

— А хто, Симоне? Хто змусив тебе? Хто змусив мене? Хіба не ми — господарі власних бажань?

— Це занадто просто.

— Але чому потрібно обов’язково робити щось складним? Ти ж знаєш, що я на твоєму боці й на боці багатостраждальної України. Готова, як левиця, кинутися на кожного, хто посміє напасти на сім’ю і батьківщину. Але доки? Чи довго нам терпіти?

— Оленько, я б хотів сказати неправду… Перервати твої моральні муки, та язик не повертається.

— Що ж нам робити? Що?

— Робити… Тільки чекати. Хіба очікування — це не жіноча доля? Хіба не той, хто багато стерпить, отримує винагороду?

— Ой… Ой, ти знову змушуєш мене сприймати все розумом. Душа все одно продовжує страждати.

— Тоді нехай тебе зігріє моє кохання…

— Ти ба, як заговорив! Як молодий!

— Я ж тільки з тобою і молодий, Оленько. Ви — все, що утримує мене від поганих вчинків.

— Які там у тебе погані вчинки? Нумо, зізнавайся!

Голос Ольги пом’якшав. Їй одразу стало трохи легше, і втома від багатьох днів розлуки миттю налягла на неї. Чоловік щойно повернувся з тюремної катівні, — надія виявилася не такою вже й примарною. Можливо, гетьман схаменеться і повстання не буде.

— Мені б рік спокою. Всього один рік, Симоне.

— Буде так. Я дуже на це сподіваюся.

— Іноді мені здається, що я, як і маленька донечка, теж довіряю тобі.

— Це так тяжко… Я боюся вас підвести.

— Тільки не покидай. Наше дихання в тобі.

— Як і моє. І моє.

І тоді Симон Васильович обійняв Ольгу, пригорнув її до себе, як нещодавно пригортав Лесю, і гаряче жіноче серце раптом обпекло його своїм жаром. Петлюра почув, як прискорюються удари, немов усередині звучать сотні дзвонів. Тоді він іще міцніше обійняв дружину, притулився всім тілом, як пригортаються ті, хто хоче відчути тепло кожної клітинки плоті. Як можна ще більше відчути єднання? Петлюра обіймав дружину, і його тверде серце теж розчулилося; він відчув, як камінь у грудях плавиться, ніби під впливом лави. Уся плоть Симона Васильовича палала — він раптом з жахом усвідомив, як легко втратити весь цей затишок і єднання. Тоді він прошепотів, що кохає її так, як тільки може кохати людина, що розуміє крихкість життя.

Це був довгий вечір. Коли Леся заснула, вони вийшли з її кімнати, пройшли до вітальні. Симон Васильович відчинив вікно, і холодний листопадовий вітер розтікався по приміщенню, ніби води осіннього Дніпра. Ольга заварила чаю, і вони сіли на канапу, дивились, як протяг гарячково шарпає фіранку, ніби намагається підкорити її своїй волі.

— Вже так пізно, — Ольга нарешті подала голос.

— Так, дуже пізно, — двозначно відповів Симон Васильович.

— Спати не хочеться, — дружина намагалася просто говорити, щоб почути голос чоловіка.

— Так бува, коли сон лякає, — сказав він.

— А що тебе лякає? — Ольга повернулася до нього й поклала руку йому на плече.

— Те, що все буде даремно. Нібито ти біжиш і немає фінішу, немає крапки, коли зрозумієш, що переміг, — Петлюра понишпорив по кишенях, дістав цигарку й закурив.

— Але все не буває даремно, щось та й має користь, — Ольга намагалася добирати слова.

— Так і є. А буває навпаки — усе веде до гіршого, — Симон Васильович видихнув дим.

Він любив такі розмови — нібито занадто довгі, — ті, що стосуються їхнього життя ніби мимовільні, але часом такі проникливі, такі місткі! Ох, яке ж коротке людське існування, як же швидко старіє людина, втрачає вправність жити. І тоді не залишається часу й бажання на подібну балаканину, бо старість вимагає від нас підпорядкування спокою.

— Хіба ми змінилися, Симоне? Хіба ми стали іншими? — Леся дивилася на остиглий чай, іноді обіймала кухлик долонькою, і холодний фарфор відчувався шкірою, наче це і є байдужість вічності.

— І так, і ні. Ми так непомітно змінюємося, що невідомо, якими були спочатку. Ми просто це забули, — Петлюра загасив недопалок, втер його в мідну попільничку.

— Тоді хто ми є? — тепер уже прийшла черга Ольги ставити питання.

— Ті, хто ще може думати. — Симон Васильович сидів, поглядаючи на відчинене вікно. А там, у прямокутнику дерев’яної рами, немов намальоване старезним художником, спочивало місто. Далекі бані Софіївки, високі будівлі готелів, похмурий простір, що розтікся розмазаними фарбами в Десятинній церкві. — Як же тут добре. Як же з вами добре, — сказав Симон Васильович.

Він усміхнувся і простягнув руку дружині, вона теж простягла руку, — їхні пальці стикнулися, неначе два елементи електричної мережі, й невидимі розряди відчувалися на шкірі.

Раптом почулися важкі кроки біля дверей і глухий стукіт.

— Хто це прийшов о такій годині? — Ольга злякалася, стиснула руку чоловіка.

— Дивно, але я знав, що вони прийдуть, — у голосі Симона Васильовича не було трему.

— Хто прийде? Ти про кого? — майже закричала Ольга, та було вже пізно.

Петлюра встав і пішов до дверей їхнього готельного номера. Не вагаючись відчинив, побачив перед собою трьох офіцерів-сердюків. Найвищий з них, моложавий полковник, злегка схилив голову, як буває, коли намагаються висловити деяку повагу й водночас — співчуття. Він хотів було щось сказати, але замість слів тільки повторив кивок, у такий спосіб даючи зрозуміти, що потрібно діяти. Симон Васильович переступив через поріг, вийшов і опинився біля високого солдата. Сердюк кашлянув, знову розкрив рота, проте тієї ж миті, немов поранена вовчиця, з темряви коридору вискочила — виринула — вилетіла Ольга, миттю вчепившись у рукав чоловіка. Це сталося так раптово, що військові чини трохи відсахнулися, а полковник застиг на місці з роззявленим ротом. Але замість крику жінка видала протяжний, майже тваринний стогін, — так болісно вмирають собаки в підворітті під парканом; так намагаються чинити опір долі прокажені, що сидять у глибокому яру.

З несподіванки Симон Васильович теж онімів, лише схопив руку дружини, притримав її, щоб жінка не впала до його ніг. І тоді він подивився в її злякані очі, повні страху, — там, у квітчастій блакиті, кружляв подив, — і доторкнувся до її щоки. Цей жест був сповнений чоловічої ніжності, пройнятий ласкою та відчайдушною подякою. Не кажучи нічого, навіть не розкриваючи рота, Симон Васильович злегка усміхнувся. Просвітлене обличчя чоловіка чудотворно вплинуло на Ольгу, немов перед нею був лик старої ікони. Вона застигла, вирішуючи, що робити далі. Але потім, подивившись знову на обличчя чоловіка, зробила маленький крок назад, ніби визнаючи свою покору перед неминучим.

Ніхто не зміг промовити ані слова. Тиша стукоту сердець і здавленого дихання — ось що було в той момент. Наповнена затамованим стогоном тиша. Минуло кілька секунд — десять, двадцять, сто — тягучих, немов смола. Ольга теж кивнула. Симон Васильович трохи пригнічено й сумно всміхнувся і пішов до сходів. За ним одразу ж попрямували моложавий полковник і двоє сердюків. Їхні широкі спини вмить закрили собою невисокого чоловіка, що йшов попереду, ніби ходу ані вправо, ані вліво не існує.

За півгодини Петлюра вже піднімався сходами на другий поверх, пройшовся коридором і опинився перед рифленими дерев’яними дверима. Закрут мідної ручки був схожий на зламане крило лебедя, яке невідомий майстер вирішив приліпити до дубової площини дверей. Тонкий отвір для ключа — немов діра від кулі, яка й прикувала красиве тіло лебедя навічно до мідної бляшки. Сердюки поспішали, один із них прослизнув у приміщення й одразу вийшов звідти. Він подивився на Симона Васильовича й ширше відчинив двері. Петлюра увійшов і опинився в добре освітленій кімнаті. З двох боків виглядали високі торшери, попереду — міцний коричневий стіл, на якому теж стояли дві лампи. Усі вони світили яскраво-жовтим світлом, ніби чотири сонця. Яєчні відблиски падали на стіни, стікали в’язкою та слизькою масою на підлогу, а там змішувалися з пилом, брудом, тонкою павутиною, якою був обплетений дальній кут, і перетворювалися на бурий шар. За столом сидів лисий чоловік. Його голова була правильної форми, ніби її ліпив скульптор, що добре знає ази своєї справи. Правильні риси обличчя, прямий благородний ніс, вусики, трохи підняті кінчиками вгору. На людині — звичайний цивільний одяг: широка ситцева сорочка з пухкими рукавами, ніби наповненими потоками вітру. Ніжні сухі пальці тримали перо, яким його власник ретельно виводив літери на папері, й лише прибуття гостя зупинило його. Він так і не встиг поставити крапку, застиг із пером, ставши схожим на провінційного невдаху-письменника. І тільки чорна, як циганські очі, військова бурка, що лежала на краю стола, видавала в ньому військовика. Петлюра ступив два кроки, потім іще один і зупинився. Він глянув на чоловіка, що сидів за столом. Той мовчав, напевно, очікуючи, що гість розпочне говорити першим.

Симон Васильович знав ці ігри. Не раз, Господи, так, не раз він бачився з цим чоловіком, навіть інколи сидів біля нього, по-дружньому стискаючи його долоню, а часом — підвищував свій голос і кричав просто в обличчя. Вони знали один одного, добре знали, як можуть знати тільки два вороги. Нарешті чоловік, що сидів, не витримав.

— Що ж ви, Симоне Васильовичу? Сідайте, в ногах правди немає, — заговорив він.

— А де є правда, Павле Петровичу? — сказав Петлюра, але все ж ступив іще один крок і сів у затишне м’яке крісло.

Скоропадський[15] усміхнувся. Він чув цей тонко-дзвінкий звук у своєму імені, вимовлений Петлюрою. «П-а-а-а-вле Петро-о-о-о-о-вичу». Це розтягування відразу розставило все на свої місця — Петлюра так і не здався. Розуміючи це, гетьман засумував,— якесь тягуче, наче дощова рідина, почуття повільно потекло в груди. Від цього стало якось особливо гірко. Однак Скоропадський не подав виду, а все так само легенько, наче боячись образити співрозмовника чи надати розмові зайвої легковажності, усміхався.

— Правда в нас, дорогий Симоне Васильовичу. Вона завжди в нас, але тільки шукаємо ми її всюди й не знаходимо, — відповів Павло Петрович.

— Можливо, тому що сліпі? — Петлюра вирішив трохи підіграти.

Час був пізній. Ніхто не квапився викладати карти на стіл, адже обидва розуміли, що розмова буде довгою. Немов готуючись до цього, вони почали з м’якої перепалки, щоб розім’ятися перед великим боєм.

— Можливо, можливо, — несподівано погодився гетьман.

Він відклав перо, переплів пальці, і їхні витончені фаланги стали схожі на переплетення гілок. Скоропадський зітхнув.

— Я запросив тебе не пограти словами, як ти розумієш, — сказав він.

— Розумію, — тепер прийшла черга погоджуватися Петлюрі.

— Тоді ось що я хотів сказати: припини, — голос гетьмана став суворим.

— Припинити? Що саме? Дихати, бажати, відчувати? — у голосі Петлюри теж з’явилися металеві нотки.

— Ти сам знаєш, Симоне Васильовичу. Гадаєш, що я не в курсі — Винниченко затіває нову виставу. Господи, та ж вистави затівають інші, а потім мене назвуть маріонеткою! Воістину, немає справедливості на землі, — несподівано емоційно вигукнув Скоропадський.

— Якщо ти все знаєш, навіщо я тут? — грубо обірвав його Петлюра.

Гетьман знову глибоко зітхнув. Йому хотілося одночасно перервати й розтягнути цю розмову якомога довше. Немов дві стихії зіткнулися в його грудях, два взаємовиключні бажання.

— У глухому куті я, Симоне Васильовичу. Якщо німці підуть, а все веде саме до цього, то де шукати захисту? — Гетьман навіть трохи підвівся з крісла.

— Чому ти зараз просиш у мене поради? Коли я влітку цього року казав, щоб припинили грабувати селян, загравати з поміщиками й росіянами, — хіба ти мене послухав? Скільки твоїх радників бажають побудувати новий Кремль на берегах Дніпра? — прийшов час і Петлюрі ставити незручні запитання.

— Добре тобі говорити збоку. Я коли усвідомив, який тягар звалився на мене, — жити перехотів, — з розпачем сказав гетьман.

Петлюра хмикнув, заклав ногу на ногу і трохи нервово заворушив п’ятою.

— Ми ж не на сповіді, Павле Петровичу. А я не священик. Геть не той, хто тобі потрібен, — Симон Васильович почав розуміти, до чого хилить Скоропадський.

— Так, так, — знову просторікувато простягнув той.

За вікном розпочинався ранок. Барви ночі поступово м’якшали, бліднули, і тоді й чорнота змінювала колір — спочатку сіріла, місцями перетворювалася на темно-синю імлу. Гетьман встав, зі скрипом відсунув крісло, розвернувся і підійшов до вікна. Місто ще спало. Можливо, хтось буде стверджувати протилежне, але він любив це місто. Йому подобалося блукати його широкими вулицями, залитими сонячним світлом; вглядатися в блакитні звивини річки, милуватися пагорбами, на яких висипалися юрбою міські поселення. Зелені струмки дерев котилися по краях проспектів. Храми із золотистими банями уявлялися йому чимось позаземним, немов спущені з небес за часів апостола Івана. Він хотів померти в цьому місті. Від цього йому стало сумно.

— Я думаю, що глобальна причина всіх наших старань, усіх бажань чимось утвердитися на цій землі, своєю голослівною думкою, кричущими фразами, бажанням, щоб нас помітили — наша самотність. Не самотність у тому, що можна прожити без сім’ї, і не брак любові, а самотність людини як виду. Саме тому люди так прагнуть кричати, щоб їх почули; робити все, щоб на них звернули увагу; затівати вистави, тому що вони гонорові, — раптом промовив Скоропадський.

Він стояв спиною до Петлюри. Той і далі сидів у кріслі, дивився на постать гетьмана, який, здавалося, трохи зігнувся. Йому потрібно було б вистрибнути з вікна, всадити кулю в лоб, розбити свої думки разом із кривавою цівкою, яка бризками розлетиться з його тім’я. Йому потрібно було примусити себе ні про що не думати.

— Тому нас і тягне до Бога, бо Він позбавляє самотності життя. Ми приречені на пошуки, адже намагаємося знайти себе в нестямі. Самотність — ось головний мотив усього людського життя, — відповів Симон Васильович.

Павло Петрович так здивувався словам Петлюри, що різко, як при нападі, розвернувся і подивився на свого співрозмовника.

— Одначе, Симоне Васильовичу, ти дещо тямиш у житті, — простягнув гетьман.

— Якщо й тямлю, то лише дещо, — відповів Петлюра.

Він розумів, що вся ця словесна мішура, весь цей парад фраз, ходьба вишколених пропозицій — всього лиш прелюдія перед найголовнішим. Тим, навіщо його покликали сюди. А гетьман і далі стояв біля вікна.

— Будь моїм прем’єр-міністром, Симоне Васильовичу. Це — офіційна пропозиція, — немов актор, який відчуває, що настав час його діалогу, гетьман чітко продекламував заготовлену фразу.

Петлюра всміхнувся.

— Колишній ув’язнений тепер на службі в гетьмана? Ти так собі це уявляєш? — Симон Васильович здивувався.

— Не на службі в гетьмана, а на службі Україні, — Скоропадський знову заговорив заготовленою фразою.

— Ет, Павле Петровичу, ми говоримо про різні речі, зовсім різні, — з жалем мовив Петлюра.

— А постав себе на моє місце? Як би ти зараз учинив?! — гетьман раптом закричав. Уся його напруга, весь його трепет, усі його страхи немов вилилися в цьому крикові.

— Я ж намагався! Хіба я не хотів зробити так, щоб Україна стала державою? Українська Держава — хіба не так я її назвав? Чи не бажав я створити країну, в якій можна жити? Хіба не я… Хіба… — тут Скоропадський ступив крок і впав у своє крісло.

Знесилений, зневірений, пригнічений, пригноблений. Він майже був розчавлений своєю долею, яку сам і обрав.

— Я не зможу, Павле Петровичу. Не зможу, — прошепотів Петлюра.

— Що не зможеш, Симоне Васильовичу? Що? — гетьман сумно подивився на гостя.

— Служити тобі, адже саме тебе вважаю винуватцем наших бід. І мій висновок тут ні до чого, — сухо промовив Петлюра.

— Овва! Ну, на це я, звичайно, чекав. Що ж мені тепер робити? — Скоропадський підпер голову рукою і подивився на нього, немов сподіваючись почути те, що його здивує.

— Їхати. Негайно. Цієї ж ночі. Назавжди. Здати владу Директорії, — відповів Петлюра.

Гетьман спочатку ледь помітно всміхнувся, потім його рот розкрився ширше і він глухо, немов середньовічний герой у печері з драконом, засміявся. Його сміх лунав дивно, неначе з домішкою чавунних звуків, відтворених при зіткненні поїздів.

— Отакої, друже мій. Звеселив ти мене, — гетьман протер очі, намагаючися прибрати випадкову сльозу.

Пристаріле, похмуре обличчя гетьмана спохмурніло ще дужче, ніж до цієї розмови. Ні, немає шансу зберегти свою владу, якщо тільки не зважитися на вкрай ризиковані заходи.

— То, може, Симоне Васильовичу, мені знову тебе заарештувати? — запитав він і злобно примружився.

— Якщо вистачить совісті, — відповів Петлюра.

— Совість? Що таке совість у наш час? Немічний дід, що лежить на лаві старої хати й помирає на очах у бідної селянської сім’ї? Совість твоя… Нема її в цьому світі! — трохи підвищив голос Скоропадський.

— Є, — чомусь по-юнацькому сказав Петлюра і сам здивувався, чому так відповів.

— Ідеалісти чортові, — прошипів гетьман.

Він хотів було встати, але ноги вже не слухали його. Руки несподівано здригалися в короткому імпульсі, немов він уже не керує в цьому світі нічим, — ні країною, ні своїм тілом.

— Гаразд. Вибирай, Симоне Васильовичу: або ти зараз присягнеш, що не підеш бунтом проти мене, або засаджу тебе в Лук’янівку. І згною тебе там, як нікчемного смердючого хробака, — грізно, ніби пропускаючи через вузьке горлечко, а тому трохи з шиплячим звуком, промовив Скоропадський.

— Ти… як ти… смієш… після всього, що ти накоїв… — Петлюра зиркнув на співрозмовника й зустрівся з ним очима.

Зустрівся з геть порожніми очима!

Гетьман втомлено дивився на нього спідлоба, і тонка плівка вкрила його обличчя, наче віск, — він застиг. Симон Васильович остерігся сказати ще що-небудь, тому лише розтулив рота, і вирва його ротової порожнини стала схожа на чорну безодню, здатну затягнути в непроникну імлу — країну, місто, бідних і багатих, війська, мирних селян, сім’ю, що ховається в готельних номерах, і навіть його самого.

Розділ 5

Зранку 22 листопада дув колючий вітер. Іноді він посилювався і в надмірних, грубих пестощах нагинав стовбури дерев. А відтак піднімав у дикому танці жмути сухого листя, які сипалися на поїзд, наче торішні листівки Лютневої революції. На станції Фастів у чотирьох вагонах засідали п’ять членів Директорії, канцелярія, ставка — десять штабістів і десять січовиків з одним кулеметом. Біля вікна вагона-салону стояв Петлюра, позад нього Коновалець, а в дальньому кутку Винниченко. Годину тому пішов офіцер, який доповів, що Чорноморський кіш став на бік повсталих і підійшов до західних передмість Києва з боку Борщагівки. Почалися бої, а незабаром і в місті мало спалахнути повстання — підпільний Революційний комітет українських есерів і лівих есдеків повинен підняти бунт. Дві тисячі петлюрівців штурмували позиції гетьманців, і перемога була вже близько.

— Днями візьмемо Київ, товариші, — хрипуватий голос Винниченка розірвав тишу.

— Твоїми б вустами та мед пити, — відповів Симон Васильович.

Він повернувся до столу, на якому були розкладені документи й карта місцевості. Склянка з вистиглим чаєм стояла на краю. Коричнева рідина виднілася крізь прозорі скляні стінки — на ній застигла тонка плівка. Тут-таки лежав маузер, а в кутку стояла гвинтівка. Коновалець схилився над картою, злегка постукував пальцями по столу, і цей глухуватий стукіт був схожий на звуки далеких артилерійських пострілів.

Петлюра відсунув стілець, сів, закурив і аж тоді звернув увагу на Коновальця.

— Сил у нас замало, — сказав Симон Васильович.

— Це так, — протягнув Коновалець.

— Що там Болбочан?[16] Є від нього звістки? — Петлюра тримав сигарету, від якої тяглася вгору тонка нитка диму.

— Скоро Харків буде наш. Запорізький корпус готовий узяти владу в усій Лівобережній Україні, — відзвітував Коновалець.

— Добрі новини, — погодився Петлюра.

— Погано те, що вже зараз прийшло багато селян, а офіцерів немає. Та й отаманам я не довіряю, — висловив сумнів Коновалець.

Тут до розмови приєднався Винниченко. Він устав, підійшов до столу.

— Слід негайно почати створювати народні ради, — сказав він.

— Це питання поки що не на часі, — відгукнувся Петлюра.

— Тобто? Влада повинна належати трудящим, — голос Винниченка став дзвінкіший.

— Володимире Кириловичу, влада — це не дівка, щоб комусь належати, — відрізав Петлюра.

— Хто? Дівка? Дозвольте дізнатися, а чи не ви збираєтеся розпоряджатися нею, як заманеться? — обурився Винниченко.

— Я прихильник демократичного устрою, а не соціалістичного, — відповів Петлюра.

— Чи не маєте наміру звинуватити мене в симпатіях до більшовиків? — грізно промовив Винниченко.

— Звинуватити? Та ти сам себе звинуватив. Чи, може, забув, хто наприкінці минулого року закликав розпустити армію і створити міліцію? У висліді — поразка від більшовиків, тому що захистити схід і Київ уже не було кому, — не вгавав Симон Васильович.

— Припини розводити демагогію. Це була колективна помилка, — намагався відбитися Винниченко.

— Демагогія? А хіба ти не вірив у цю демагогію? Якщо так, то це і є твої переконання? — сердився Петлюра.

— Хіба це має значення? — бурчав Винниченко.

— Тоді що має? — не відступався Петлюра.

Тут втрутився Коновалець. Він відірвався від карти, зиркнув на членів Директорії.

— Може, не зараз? — суворо сказав він.

Винниченко так і залишився стояти з роззявленим ротом, немов його паралізувало.

— Бог з вами. Головне скинути цього чортового гетьмана, — нарешті мовив він.

Симон Васильович знехотя погодився, знову закурив. Прийшов іще один штабіст. У Києві вже почалося повстання — до революційного комітету входив представник Директорії Володимир Чеховський[17], давній соратник Винниченка. Саме з його допомогою повстання мало початися на Подолі, Лук’янівці, Куренівці. Уся ситуація залежала саме від масштабності заколоту — чи зможуть бунтівники підірвати владу гетьмана зсередини?

— Дозвольте доповісти, — штабіст водив очима, не розуміючи, хто ж головніший.

— Кажи вже, — нарешті озвався Коновалець, і посильний повернувся до нього.

— Є відомості. З боку Києва виступили підрозділи Святополка-Мирського. Він організував нові офіцерські дружини і відтіснив Чорноморський кіш. Решта частин теж відступила, — сказав штабіст.

Останнє слово він вимовив чітко, ніби намагався викувати слова із заліза.

— Це катастрофа, — раптом зойкнув Винниченко.

Він відійшов від столу, важко сів у крісло в кутку. Потім схопився за голову, ніби вона миттєво розболілася.

— Отже, потрібно перегрупуватися. Це ще не кінець, — сказав Коновалець.

— Не кінець? А якщо німці заступляться за Скоропадського? — пролунав з кутка сердитий голос.

— Дозвольте йти? — подав голос штабіст.

Коли двері за ним зачинилися, Петлюра знову підійшов до вікна.

— Нічого, ми почекаємо, — раптом сказав він.

— Чого почекаємо? Пришестя ангелів з небес? Господи Боже мій, це була авантюра. Авантюра, — приречено сказав Винниченко.

— Стривай, не поспішай з висновками, — намагався вгамувати його Петлюра.

— Про що я тільки думав. Куди поспішати? У безодню? — Винниченко скорчив трагічну міну.

Зараз йому найбільше хотілося опинитись в обіймах Рози. Вбігти в їхню київську квартиру, не знімаючи взуття, стукаючи туфлями по лакованому паркету, й розкрити, розірвати, розшматувати фіранки, що ведуть до її спальні. Кинутися до її ліжка й побачити заспану дружину — розпатлану, із застиглим пухким личком. Схопити її руки й цілувати, як він не раз цілував долоні чужих жінок, бо Роза була поблажлива до його забаганок. «Кохо, ти — свята грішниця», — щоразу казав він їй, коли вона вислуховувала всі подробиці його чергової любовної пригоди. Чого тільки вартий його експеримент — закохати в себе 18-річну дівчину, щоб потім стежити за розвитком їхніх стосунків, а любовні перипетії використовувати для написання роману. «Кохо, ти — свята грішниця», — не втомиться він повторювати. А вона лише поправляла темне волосся долонькою, інколи проводячи пальчиками по щоці, немов очікувала від нього ласки. Ці важкі хвилини поруч із нею врізалися йому в пам’ять! Він так любив приходити до неї, поки ще легкий запах чужої жінки залишався на його плоті, поки тонкий ефір злягання з іншою ще не розчинився, не пропав безвісти; тоді він уривався в її кімнату, впивався губами в її губи. І млосний погляд дружини знову розпалював його, хоча після бурхливої ночі з черговою дівчиною у нього майже не залишалося сил.

Як же йому набридла ця метушня! Політика, в яку він уплутався. Ці малодушні люди, охочі до влади. Цей вискочка, який усіх погубить. Ці солдафони такі жорстокі! Повернутися до Кохи, повернутися до літератури. Оселитися десь у Ніцці й милуватися тим, як море мружиться в струменях вітру. Написати свій найголовніший роман — і біс із нею, з цією країною. Тонка душа не призначена для таких баталій, — думав Володимир Кирилович. Він нервував, роздратовано чмокав і намагався не дивитися на співрозмовників, а втупився у вікно.

— Потрібно робити щось, урешті-решт, — видавив він із себе.

А потім устав і попрямував до виходу. Симон Васильович хотів було щось сказати Винниченку, але той зобразив на своєму обличчі всі скорботи світу, тому чіпати його не хотілося.

Володимир Кирилович вибрався з вагона, який стояв на пустищі. Праворуч виднілася смужка дерев — ніби намальована, злітала на невеликий пагорб, а там розривалася на частини, і лише поодинокі деревця стриміли на височині. А ліворуч простягалося поле, укрите іржавою перед зимою травою. Кілька хвилин Винниченко стояв біля вагона, а відтак вирішив пройтися по полю. Сухі тендітні стебла ламалися під ногами. Він вдихав вогке осіннє повітря, що проникало в його нутро холодним потоком і приносило свіжість у душу.

— Коли б усе було по-іншому, — бурчав Володимир Кирилович. — Коли б вони слухалися мене й перестали копіювати старий лад. Та Господи Боже, час нині який! Революція і права трудящих понад усе. А як же інакше? Потрібно будувати нове суспільство, а не починати знову гниль, — говорив він. І ніхто не міг його почути, хіба сірі ворони, які кружляли на краю поля, як темні аероплани.

— Кохо, моя Кохо. Як же тяжко мені зараз. Мужва, навколо сама мужва. А вони ще називають мене морквоїдом, — ображено бурмотів Винниченко.

Його душа страждала. А плоть, якій він давав поблажки в любовних утіхах, але не давав спуску в їжі — Володимир Кирилович харчувався тільки рослинною їжею, — відгукувалася фізично на його душевний біль. Усе його тіло нило, немов його побили просто на очах у натовпу.

— Тяжко мені, як ніколи. Еге ж, затія з цією політикою була провальна. А ти ж застерігала, Кохо. Як же мало я тебе слухав, — побивався він.

Раптом ворони позлітали, важкими змахами крил намагаючись підняти громіздкі тіла, а коли це вдавалося, то набирали швидкість, як ціла ескадрилья. Винниченко придивився — неподалік від того місця, де щойно сиділи ворони, він побачив чорні фігури. Людей зо двадцять-тридцять, а може, й більше. Вони йшли шеренгою, нікого не боячись. Хто це міг бути? Кого тут чорти носять? Володимир Кирилович гарячково забурмотів і приклав долоню до лоба, щоб краще розгледіти.

Тут він згадав те, що розповідали про чорних добровольців гетьмана, які брали участь у бою під Мотовилівкою, і зрозумів: невідомо, як їхній загін опинився під Фастовом. Можливо, їх сюди перекинули й вони заблукали, але все ж таки — ось вони, вороги, зовсім поруч. Поруч! І тоді Винниченко зрозумів, що тривалість його життя може бути виміряна відстанню від нього до гетьманців. Адже варто було тільки їм довідатися, що тут, у полі, самотньо бреде один із керівників повстання, — і пиши пропало. Уб’ють на місці, як собаку. Тоді Володимир Кирилович забув про всі чвари, образи, розбіжності — розвернувся і побіг, толочачи довгі стебла польової трави. Він повинен був устигнути, повинен був розповісти, що до міністерського вагона Директорії наближаються вороги. Довгі поли його пальта майоріли під ногами, збивали пил із трави, і легка сіра хмаринка тяглася за втікачем.

Нарешті він дістався до місця. Біля вагона стояли троє січовиків, курили.

— Біда! Біда! — майже закричав Володимир Кирилович.

Він указав пальцем на край поля, де вже можна було розгледіти чорну пляму — гетьманців.

— Вони вже тут! — заволав Винниченко.

З розгону він скочив на сходи вагона-салону й увірвався всередину. Захеканий, розчервонілий, брудний, постав перед Петлюрою і Коновальцем. Його вигляд — вимазане в пилу обличчя, вирячені очі, піднята рука, в якій чомусь були кілька сірих колосків, неабияк здивував їх.

— Вони вже тут, — знову заволав Володимир Кирилович.

— Хто? — глухо вичавив із себе Петлюра.

— Гетьманці, чорт забирай! Ідуть! Певно, зальотні якісь, — спробував пояснити Винниченко.

Коновалець різко рвонув до виходу, вискочив з вагона, пройшовся трохи по полю. Справді, до них ішло кілька десятків солдатів. Вони помітили потяг, що стояв серед поля, і тепер наближалися до нього. Тут з вагона вийшов Петлюра, а потім і Винниченко.

— Погані справи, Семене Васильовичу, — пробурмотів Коновалець.

Він негайно розвернувся, крикнув січовикам, які заскочили в товарний вагон, що стояв у кінці потяга, і почали витягувати кулемет «Максим». Тієї ж хвилини до Коновальця підбігла пара бійців, які несли гвинтівки й револьвери.

— Нам треба оборонятися. Симоне Васильовичу і Володимире Кириловичу, попрошу зайти в салон, вас необхідно вберегти, — сказав Коновалець.

— Ні, я буду з усіма, — заперечив Петлюра.

Винниченко подивився на Петлюру, хотів було щось сказати, але той узяв револьвер і перевірив барабан — гучне клацання, немов ляпас, повернуло Володимира Кириловича до тями.

— Тоді й мені… Дайте, — несподівано навіть для самого себе сказав Винниченко.

Січовик почув, підійшов і передав йому маузер. Володимир Кирилович подивився на простягнуту зброю, повільно витягнув руку і відчув металевий холод у своїй долоні. Це ні з чим не зрівняне відчуття раптом зачарувало його, немов він тримав якийсь небачений пристрій. Він затремтів, йому стало зле, клубок підкотився до горла, нібито він проковтнув камінь. Так тяжко стало в грудях! Так тяжко! Він ніколи не тримав зброю в руках, уся його війна була тільки словесна, наповнена обоймою гнівних фраз і патронами переконань. Ніколи він не стріляв у людину. Навіть сама думка, що йому доведеться когось убити, шокувала його.

Тут із поля пролунали перші постріли. Гетьманці помітили метушню біля вагонів і прискорилися, а деякі гарячі голови почали стріляти. Круж Винниченка всі залягли. Володимир Кирилович було рвонув убік, але, пробігши сім-десять сажнів, теж звалився у вузьку смужку яру, що повзла від краю дороги вздовж поля. Постріли з обох боків почастішали. Гуркіт стояв такий, що аж вуха заклало. Повіяло порохом і ще чимось незрозумілим. Ага, це ж полин! Гіркий трав’яний запах проникав у ніздрі, пробирався всередину голови й за мить уже переповнив увесь мозок. «Господи, чи не так божеволіють?» — подумав Володимир Кирилович. Він опустився в низину, притиснув тіло до землі, ніби хотів проникнути в її глибини, як проникав у глибини жіночі. Йому так хотілося зараз-таки поєднатися із землею, стати з нею одним цілим і сховатися від цієї чортової стрілянини.

Озвався український кулемет. Узявся харкати кулями, іноді на секунду стихаючи, а відтак, наче старий дід, знову починав відхаркуватися. Шум і гуркіт. Володимир Кирилович притиснувся до землі, намагався не висовуватися. Маузер він тримав лівою рукою. Рукоятка тиснула на пальці, вага зброї була незвичною, тому він легенько рухав ним, немов старався призвичаїтися.

Гучний вибух розітнув повітря. Володимир Кирилович хотів було визирнути зі своєї схованки, та піднявши голову, побачив степові трави, зламані вітром, засохлі квіти — і між ними чорні фігури, які перебігали вперед. Тоді Винниченко спробував розгледіти супротивників, витягнув шию, щоб побачити, куди вони рухаються, — і тієї ж секунди пролунав іще страшніший вибух. Звукова хвиля розлетілася, оглушивши Володимира Кириловича, який затремтів, як дитина, і знов утиснувся в яр. Він став схожий на утробне дитя, яке шукало спокою в безпечній заглибині.

А постріли все не вщухали. Кулемет кашляв, як тифозний. Іноді до вух Винниченка долинали дивні звуки, які він намагався розпізнати в цьому гаморі — чи то стогін, чи то квиління. Ці відзвуки раптом стали чутні Володимиру Кириловичу так виразно, наче люди, які їх видають, шепочуть просто йому у вухо.

— Яке ж дивне це явище! Ніби повільно відкривається потойбічний світ, — тихо промовив Винниченко.

Відтак стрілянина притихла. Лише поодинокі постріли лунали десь праворуч від нього. Можна було подумати, що все закінчилося. Лише роздратований осінній вітер шарудів у траві. Людський голос біля вагона-салону про щось радісно сповістив. Володимир Кирилович лежав і вичікував іще кілька хвилин. Потім повільно звівся на коліна. Полем уже на повний зріст бродили січовики, Петлюра стояв біля сходів вагона, залізничні працівники в уніформі оглядали колію.

На полі виднілися чорні тіла — немов купи вугілля посеред сірого пейзажу. Дим піднімався неподалік від позицій Директорії. Смерділо гаром і порохом.

Нарешті Винниченко вирішив піднятися, випростався і зробив крок, коли раптово в спину вперлося щось гостре. Він спробував було рушити, але суворий голос позаду прошепотів-прогарчав: «Тільки спробуй, падло». Володимир Кирилович завмер, розтиснув долоню, і маузер упав на землю.

— Так, добре. А тепер повільно роби кілька кроків назад, — наказав голос.

У цей час січовики вже побачили, як Винниченко безглуздо змахує руками, а позад нього стоїть гетьманець. Очевидно, той забіг надто далеко, майже до поїзда, а коли бій закінчився, то вирішив у такий спосіб урятувати собі життя. Володимир Кирилович дуже злякався. Мало того, що п’ять хвилин тому він був у гущі перестрілки, то ще й тепер його життя знову висіло на волосині. Заручник обережно задкував, намагаючись не оступитися, інакше гострий багнет міг легко проникнути в його тіло. «Господи, за що ти мене караєш, невже мало тобі підступів, які плетуть вороги мої?» — благав Винниченко. Йому стало нестерпно прикро, що все це сталося саме з ним. «Боляче, як боляче», — шепотів Володимир Кирилович. І звук його голосу приносив йому ще більші муки.

Вони повільно задкували, а попереду вже метушилися січовики, нестямно кричав Петлюра, якийсь сивий гайдамака піднімав криву шаблю. Винниченкові здавалося, що все це відбувається уві сні. Тягучі звуки, тягучі рухи — картинка розмита, немов він дивився крізь затуманене скло. «Якщо мене зараз уб’ють, то чого ж я доб’юся? Хто згадає про мене? І на біса мені їхня пам’ять, якщо мене вже нічого не хвилюватиме?» — думав Володимир Кирилович.

Дивно, але він раптом заспокоївся, ніби й не висів на волосині від смерті, а лише прогулювався з незнайомою людиною по полю — ну і що? Що тут такого? Страх загинути, розчинитися в порожнечі часу раптом перестав його мучити. Як же нерозумно він поводився! Ніби хлопчисько. Життя ж у тому й полягає: якщо буде живою свідомість, значить житиме й людина. Тож варто тільки придумати, як зберегти свідомість усього тіла — і вічність нам гарантована. Як же тоді буде легко не боятися смерті!

Такі дивні думки лізли в голову Володимиру Кириловичу, і нічого він не міг удіяти. Йому раптом остогидла ця війна. Набридло тинятися по світах. Терпіти не міг цих мужиків, пропахлих сіном і коровою, які приходили до лав повстанців, — і він бачив їхні брудні руки, які годі відмити. Йому набридло доводити свою правоту, бо він і так знав — правда на його боці, на його! То що таке тоді його смерть, як не доказ того, що його слова — істина?

Зненацька Винниченко, весь у плині своїх думок, з накопиченою енергією свого невдоволення — різко розвернувся і побачив перед собою моложавого солдата, який витягнув гвинтівку майже на всю довжину рук — і гостре лезо багнета погойдувалось, ніби від подиху вітру. Перелякане дитяче, червонощоке обличчя гетьманця подовжилося від подиву й ривка Володимира Кириловича, і той теж завмер в одну мить. Вони стояли один навпроти одного, як два хлопчики, і не могли зрушити з місця.

Угорі раптом скрикнула якась птаха. Хто це був? Сойка, яка неспокійно літала над полем, чи дрізд, який не встиг вчасно відлетіти в тепліші краї? Слід було тікати, рвонути геть, але Володимир Кирилович цього не став робити — він заціпенів і більше не бажав рухатися. Який же гострий цей пташиний скрик! Ніби птаха хоче почути людські овації, бажає слави. Яке ж гарне життя у своєму природному вияві. «Жити, заново хочеться жити», — думав Володимир Кирилович. Його рука мимоволі піднялася, неначе він хотів спіймати птаха в небі, — тяглася вгору і, здавалося, хапала хмари. Цієї миті пролунав постріл, і молодий гетьманець звалився набік, як висохле дерево.

Розділ 6

У кімнаті було темно, а в закутках розпливлася така густа імла, що аж ніби поглинала стіни, розчиняла їх. Нічого не можна було розгледіти, крім яскравої плями біля вікна, яка утворилася завдяки недогарку свічки, що нервово тремтів на протязі. Лише пітьма і рване коло світла. Однак, якщо придивитися, можна було побачити чоловіка, який сидів на дивані, неподалік від столу зі свічкою. Жовті відблиски падали йому на туфлі, на них потріскався лак, і тоненькі смужки на взутті були схожі на лінії долі людської долоні. Чоловік сидів у напівтемряві, зануривши своє тіло в сіріючу масу, через яку не можна було розгледіти деталі зовнішності. Та раптом він підвівся, підійшов до стільця і сів на нього. Аж тепер стало зрозуміло, що він худий, невисокий на зріст, із правильними рисами, зачесаним чубком. Він узяв перо, вмочив у чорнило і заніс його над чистим аркушем паперу, що лежав на столі. Зненацька крапля чорнила впала посеред аркуша, утворивши чудернацьку пляму, схожу на грозову хмару посеред білого неба. Чорна передгрозова хмара. Чоловік хмикнув, зім’яв зіпсований аркуш і дістав із папки новий. Потім знову вмочив перо, цього разу вдало. І почав виводити слова — повільно, ніби промовляв їх спершу подумки, а потім виписував на папері. Коли був виведений перший абзац, чоловік зупинився і перечитав усе спочатку.

«Чи багато хто з нас плекав нездійсненну надію? Чи багато хто робив основою свого життя не віру, яка є здійсненням очікуваного, а надію, що не осоромить? Як легко говорити, що ні, не вірю я у вашу справу. Відмовитися від усього і триматися осторонь. А хто б міг навіть у найвідчайдушніші дні живитися надією, тому що іншої їжі не було і всі навколо зневірилися? Мало хто з нас. Мало хто», — написав чоловік.

Прочитав — а тоді рука із затиснутим пером знову нависла над чистою поверхнею аркуша, і він продовжив:

«Бачить Бог, я завжди бажав тільки одного: щоб Україна була жива. Бідна, бідна моя країна затиснута в цупких лапах росіян і австро-угорців, немов іще живе ягня, підставила свої боки, поки її кровожерно обдирають, з’їдають її плоть, руйнують кістки. Звідки таке бажання в мені? Можливо, полтавське повітря наповнило мене своєю історичною тугою після давньої поразки? Коли Московія не залишила від нас нічого. Коли принижували й забороняли розмовляти рідною мовою. Витискають із народу українську мову, називають її мужицькою, тому що тільки в селі нею розмовляють. Кажуть — ось російська мова, говоріть нею, а не своїм наріччям. Російська для освічених, а українська для неуків — повторюють нам. Хто ми для вас? Хохли? У кращому випадку — малороси. Кричали: немає вас! Навіть якщо ви станете в ряд і дійдете меж від Києва до Полтави — немає вас. Ви — порожнеча, кричали нам. А ми вперто мовчали й чекали свого часу», — рука чоловіка зупинилася.

Він завмер, ніби перетворився на кілька хвилин на пам’ятник. Написане ним самим виявилося якимось спільним знаменником болю, про який варто лише згадати, і він, наче повна гною рана, почне пульсувати й розносити сигнали хвороби. Його обличчя змінилося, рот трагічно скривився, очі заблищали, — здавалося, що вони ось-ось наповняться сльозами, перепони повік не зможуть їх утримати, і сльози переллються через край. Так тривало зовсім недовго, тому що раптом чоловік ожив, заворушився і знову заніс перо над целюлозною чистотою.

«Чи міг я залишити все, як є? Ольга ж не раз говорила, що життя можна пройти сотнею різних шляхів і всі вони будуть правильними. Я пам’ятаю той день, коли народилася Леся — сонячний жовтневий ранок. Позолочені дерева ще зберігали останні листочки — і вітер бавився ними, немов мале дитинча. Дівчинка! Дівчинка! — безконечно повторював я самому собі. Мені здавалося, що це не вона народилася, а я вдруге отримав життя. Як же зворушує це почуття! Як же розбурхує. І коли я побачив це зморщене личко, ці ручки, які тягнулися до мене, ніби дитина знала, що перед нею батько, — тоді хотілося кричати, волати, галасувати від щастя. В одну мить, в один такт часу все змінилося. Я став жити декількома життями — дочкою, дружиною. Це єднання неможливо ні з чим порівняти. Ні з чим!» — чоловік знову зробив паузу.

Йому раптом здалося, що Леся і Ольга стоять біля нього. Він почув їхнє дихання, відчув дотик дружини, коли вона ніжно поклала руку на його плече, злегка погладжуючи долонею. Це було так реалістично, що чоловік навіть і не думав обертатися, щоб розвіяти марево. Лише ледь усміхнувся, але чомусь сумно-сумно. Йому так хотілося, щоб образи за спиною виявилися справжніми.

«Після цього дня я зрозумів, чому так хочу, щоб Україну визнали. Любов до батьківщини схожа на любов до сім’ї, тому що вона зіткана з тієї ж матерії. Спорідненість духу і плоті. Я так і сказав тобі, Ольго, коли дочка тільки-но почала ходити. Так і країна наша — новонароджена, ще тільки зіп’ялась на ніжки, а її вже обступили з усіх боків… Чому ти не залишила мене, коли ми поневірялися в Москві, й поїхала слідом за мною, навіть не запитавши, куди ми прямуємо. Як же важливо мені, любий друже, знати, що коли я сиджу тут, майже в повній темряві, — ти незримо завжди зі мною. Не можу дочекатися зустрічі з тобою і Лесею», — чоловік дописав, поставив крапку і взяв новий аркуш.

Він подивився на чистий папір, на якому виднілася тінь від руки. Йому здалося, що тінь тремтіла — не від руху його долоні, а сама собою. Чоловік задумався, опинившись у цупких лапах спогадів, які притиснули його до себе в пристрасних обіймах. Ще недавно він уявляв собі все інакше — здавалося, що війна скоро закінчиться і не треба буде ходити по окопах, занурюючи своє тіло в черево землі. Нарешті чоловік знову вмочив перо в чорнильницю і, спритно балансуючи, не допустив падіння тоненької краплі на аркуш.

«Війська Директорії росли з кожним днем. Селяни, робітники, солдати в пошуках останнього захисту йшли до нас. Підготовка до великого бою 27 листопада зірвалася — німці взяли штурмом станцію Шепетівка і зажадали відійти від міста. Така різка зміна в поведінці німецьких інтервентів, які раніше дотримувалися нейтралітету, робила всю затію з повстанням майже безнадійною. Винниченко знову впав у паніку й оголосив, що вся надія зруйнована під каменепадом подій. Тим часом, хоча ми й відійшли від Києва, зупинятися було вже пізно. Потрібно збирати сили для нищівного удару», — чоловік поставив крапку.

Йому раптом стало зле, немов те каміння, про яке говорив Винниченко, обрушилося на нього. Він відчував важкі удари кам’яних брил. Хто здатен устояти під цим тиском? Кого не розчавив вантаж сумнівів? Хто сильніший за свою слабкість? Чоловік устав, пройшовся по кімнаті, занурився в темряву — пропав з поля зору. Залишився тільки освітлений стіл, недописаний аркуш паперу та порожній стілець. Ця невигадлива картина могла здатися твором якогось київського художника, який раптом вирішив зобразити свою самотність. Зненацька імла заворушилася, її щільність порушилася, лінії розірвалися, і на світло знову вийшов чоловік. Він закурив, постукав рукою по спинці стільця, сів.

«Іноді я думаю, що мені бракне повітря. Ось так, як риба, відкриваю рот і не можу нічого більше зробити. Але буває таке, що крила виростають, ніби я ангел піднебесний… Прибули ми до Фастова після того, як на нас напали посеред поля. Ото страху натерпілися. І де ці гетьманці тільки взялися?! Зійшов я, змучений, на станції, хотів було прогулятися. І тут же опинився біля худорлявого чоловіка, який миттєво заусміхався і простягнув мені руку. “Який я радий вас бачити! Оце так зустріч!” — майже прокричав він. Я подивився на нього і зрозумів, що фізіономія його мені знайома, але ось де бачив, — не відаю. “Не пригадаю вас”, — так я і сказав. На що незнайомець знову заусміхався й анітрохи не зніяковів. “Ну як же! Я — Павло Гаврилович Вітко[18], полковник У.Н.Р., — бачив вас, коли на початку року червоні наступали на Київ. Я ще Ланцюговий міст пішов захищати”, — чомусь радісно промовив мій співрозмовник. І тут я згадав — так, більшовики наступали на місто, а він зголосився з двома сотнями гайдамаків обороняти Миколаївський міст. “Приятелю, їй-богу, вибач, одразу не признав. Згадав, звісно ж. Дякувати Богу, ти — живий”, — промовив я. “Живий, живий”, — відповів Вітко й широко, по-дитячому заусміхався. “Яким вітром тут?” — поцікавився я. На що офіцер миттю відповів: “Не можу всидіти вдома. Ганночка моя так мене утримувала… Плакала, Боже мій, як плакала… Моя єдина… Але, вірите, ноги ніби самі пішли. Як почув, що ви стали Головним отаманом, — не зміг усидіти. Ось прийшов воювати за республіку”, — сказав він і замовк. І в той момент, у цю коротку мить мовчання мене ніби блискавкою вдарило. Він сказав так буденно, наче вийшов з дому в короткострокових справах до військового відомства, а насправді — вирушив на війну. Анітрохи не сумніваючись, що йде на праве діло. Я стояв з відкритим ротом і не міг нічого сказати. Віра людська подібна до найбільшої таємниці — вона здатна совати гори. До того ж усі ці люди, які прибували в наше розпорядження, довірилися мені. Як же це усвідомити?! Якими висловити звуками, описати смислами?» — написав чоловік і раптом заплакав.

Його сльози виявилися несподіваними навіть для нього. Він розчулився, але за мить опанував себе, подивився на свічку. Вона палала якимось дивним живим вогнем. Так, вогонь живий, як душа людська. А може, дух людський — це і є полум’я? Коли загориться, — мало що може його загасити. Де ти зараз, Павле Гавриловичу? Чи живий досі?

«Голови Директорії перебралися до Вінниці. Зібрали ми вже майже 50 тисяч солдатів. Чи варто говорити про велику радість, яка хвилею накрила моє серце, — німці були змушені підписати новий договір і повернутися в казарми. Значить, ніхто не стане між нами й гетьманом. Я пишу “нами”, тому що не хочу писати “мною”. Після розмови зі Скоропадським я зрозумів, що він увесь час шукав, ким хоче бути. Якщо ти — українець, то чому так симпатизуєш великоруським ідеям? Чому хочеш поєднати непоєднуване? Ага, мало не забув — Коновалець їздив до Скоропадського, але той відмовився від зустрічі. Правду кажуть про нього в канцелярії: він тільки намагався стати українцем, залишаючись росіянином. Туга в цьому велика, тому що не знає людина свого справжнього місця. Сліпі ведуть сліпих», — записав чоловік.

Трохи відкинувся, закурив. Дим укрив свічку, немов хмари сховали сонце. На якусь мить стало нестерпно душно. Повітря поважчало. Він наче набрав вагу, яка лягала на плечі — хотілося скинути із себе всю повітряну масу і знову стати вільним. Чоловік підвівся і відчинив вікно — мороз миттю наповнив приміщення, протікаючи у віконну щілину крижаною цівкою. Можна було побачити ці морозні потоки, які котилися упереміж зі сніжинками, — вони прослизали в кімнату. Чоловік постояв, спостерігаючи за сніговою течією, а потім причинив вікно.

«Сьогодні на засіданні Директорії говорили про державну політику. Ліві есдеки, есери висловлювалися проти парламентаризму. Вони кричали, що це — пережиток минулого, а народні ради — це віяння часу. Зчинився галас. Директори Макаренко і Швець підтримали мене, але Винниченко виголосив такий довгий спіч, що захотілося вити від людської дурості. Тут же він почав говорити про союз із Радянською Росією. Як же так? Заради чого тоді все це?! Потрібні Установчі збори й вибори. Демократія, а не червоний соціалізм. Більшістю голосів таки вирішили дотримуватися нейтралітету між Антантою і Кремлем. Усі мої вмовляння не робити цього були марні. З таким рішенням ми можемо вскочити в халепу. У мене погане передчуття», — написав чоловік.

Він знову встав, пішов у темряву. Здавалося, що він стоїть аж біля стіни, але якщо придивитися, то можна було побачити сіру фігуру лише за кілька кроків від столу. Чоловік ніби намагався подивитися на себе збоку, тому вп’явся поглядом у порожній стілець. Йому хотілося уявити, зрозуміти, осмислити, хто він — той, хто сидить на стільці, та геть нічого не виходило.

«Брат потім сидів зі мною допізна. Ми курили й говорили про дитинство. Відчувалося, що він намагається мені щось сказати, але все не може наважитись. Опісля загасив цигарку, подивився на мене і сказав, що я роблю велику помилку, зв’язавшись із соціалістами. “Ліві всіх згублять, Симоне”, — сумно казав він мені. Я, звісно ж, намагався заперечити. Політична необхідність така, що селяни й робітники зможуть сприйняти тільки ліві ідеї. На що Сашко відповів, що не потрібно шукати легких рішень. Сказати, що я був здивований, це просто делікатно промовчати. Я ж не соціаліст, а демократ, — намагався відповісти братові. Але він тільки хитав головою так, що мені стало ніяково. Насамкінець він попросився на фронт і поїхав до Коновальця — у його Облоговий корпус. Нехай Бог його береже», — дописав чоловік.

Йому стало так сумно — хоч вовком вий. Можливо, він помиляється, а може, усе й правильно — потрібно лише почекати. Роблячи ставку, він грав майже наосліп, тому що ніхто не міг передбачити результат гри.

«Сьогодні вночі розпочався штурм Києва. Невдовзі все вирішиться. Ми на порозі нової ери. А тим часом Болбочан викликає неприховане роздратування у наших лівих, адже він заборонив збір Робочих рад у Харкові. Довелося не допустити його похід на захід, у київському напрямку. Я знову нажив собі ворога. Якого за рахунком? Незабаром, якщо зібрати моїх ворогів, вийде ціла країна. Іноді я думаю, що народився тільки для того, щоб наживати недоброзичливців», — написав чоловік і одразу ж хмикнув.

Йому не було чого додати. Він обережно склав купкою всі аркуші й вирівняв, постукавши їх об стіл. Тоді відклав і взяв останній чистий аркуш, і матове світіння розпливлося по паперовій поверхні, ніби сонце, що намагається вислизнути з полону білих хмар. У дитинстві він любив такі хмари, тому що вони були подібні до небесних ягнят, які паслися над Полтавою рано-вранці. Знов-таки сумно усміхаючись своїй хлопчачій наївності, чоловік умочив перо в чорнило.

«Як же мені лячно! Так, ніхто не здогадується про моє побоювання, що все провалиться. Розвіється димом. Нічого в нас не вийде. Я бачу, як Володимир Кирилович частенько побивається, і мені самому хочеться сісти разом з ним і заголосити. Сказати, що все пропало, розлетілося за вітром. Скільки разів я хотів усе покинути! Виявляв малодушність, бажав укоротити собі віку, бо сил немає це нести. Господи, немає сил і немає мене! Я втомився зносити образи й тягарі. Щойно западає ніч, приходить темрява — і здається, що вже ніколи не буде світанку. Померти, згинути, пропасти. Якби хтось бачив, як я набираюсь духу, щоб піднімати себе кожен день із ліжка! Змушую тіло підкорятися духу, тому що життя — це і є дух. Ніхто про це не знає. Ніхто. Вони ж думають, що я дерев’яний. Чи із заліза. Створений із мармуру й холодний, наче лід. Нехай так і думають. Але я не можу собі дозволити бути слабким. Ніколи. Ніколи. Ніколи», — написав чоловік.

І опустив голову. У якийсь момент його тіло розм’якло, ніби він скинув із себе якийсь тягар. Здавалося, що він майже знепритомнів і ось-ось впаде на підлогу. Так тривало кілька хвилин. Нічого не змінювалося. Тіло і світло. Жовтувата тінь падала в темряву. Раптово чоловік ожив, наче це була чудернацька машина із заводним механізмом, ключик якої обернувся — і він запрацював. Нахилився, понишпорив під столом, а потім дістав мідний таз. Акуратно склав аркуші паперу й підніс свічку. Полум’я одразу ж учепилося за паперовий край — спершу обережно, а потім усе жвавіше й жвавіше взялося жадібно поглинати написане. Чорний дим піднявся над столом і тягся до обличчя чоловіка, який усе ще тримав у руках свічку. Веселі відблиски зненацька забігали по його шкірі, перетворюючи її на калейдоскоп відтінків. Імла відступила, і полум’я все дужче розгоралося, простягало свої хижі щупальця до чоловіка. Він дивився на вогонь і не міг відвести погляду. Налетів вітер і раптом відчинив вікно, підхопив попіл, зриваючи з вогню шматочки спалених аркушів, схожих на пожухле відмерле листя, — і ті закружляли, полетіли вглиб кімнати разом із попелястими пластівцями людської душі.

Розділ 7

Холодний вітер стягнув шкіру на обличчі, через що воно стало схожим на суцільну червонясту пляму. Час від часу падали на щоки сніжинки й замість того, щоб перетворитися на краплі, ще довго лежали на захололій шкірі. Нічне небо так налилося синявою, що здавалося, ніби синій колір ось-ось перетвориться на чорний. Жовтий, наче старець, місяць висів над темним лісом, і високі верхівки дерев торкалися зморшкуватої місячної поверхні. Снігові хмари іноді прикривали собою нічне світило, але навіть крізь їхні щільні тіла просочувалося жовтувате місячне світло. Було по-особливому тихо. Навіть трішки моторошно. Навколо — нікого. Чутно було лише віддалений собачий гавкіт із села Братська Борщагівка, яке розкинулося на південь від Києва.

На невеликий засніжений пагорб вийшов Євген Михайлович Коновалець. Його висока фігура впадала у вічі, адже навколо — лише жмути висохлої трави та худий кущ. Він дивився на село, означене ледь помітними вогнями. Там, зовсім поруч, десь за версту, вже позиції гетьманців. Нещодавно розвідка донесла, що сердюки, які стоять у селі, збунтувалися і вбили двох російських офіцерів. Розтерзані тіла знайшли за сараєм на півночі Борщагівки. За добу туди прибув військово-польовий суд гетьмана, але нікого не знайшли.

А вчора в Облоговий корпус прийшли два сердюки у повному озброєнні з пропозицією заступити на службу. Звідки вони з’явилися, було абсолютно незрозуміло. Їх обшукали. В одного з них знайшли книжку для записів, щось на кшталт щоденника, з якого можна було зрозуміти, що вони вже тричі переходили з одного табору в інший. Це був час, коли ніхто не міг збагнути, що є правда, і готовий був змінювати свої погляди. Далеке собаче завивання наростало, але раптово обірвалося. Коновалець зіщулився.

— Потрібно виступати, Симон Васильович видав наказ, — несподівано за спиною почувся чоловічий голос.

Євген Михайлович повернувся і побачив Олександра Петлюру. Він стояв у сірому жупані, у валянках, на папасі можна було розгледіти кокарду, а під башликом — погони.

— А ти яким вітром? — здивувався Коновалець.

— Не міг усидіти в штабі, відпросився у брата. Вирішив, що тут з мене буде більше користі, — без помпезності відповів Петлюра.

— І не лише ти так думаєш. Ось нещодавно до мене колишній поміщик з-під Львова приїхав. Сказав, що син у січовиках числиться, то він і приїхав доглянути за ним, — усміхнувся Євген Михайлович.

— Ато-о-ож, — протягнув Олександр.

— Воно то й так… Ось стою я і думаю, що ми за крок від того, щоб змінити історію, — раптом сказав Коновалець.

— Але ж будь-яка дія — це вже зміна, — продовжив Петлюра.

— Іноді навіть очікування — дія, — простягнув Коновалець.

— Тоді чому ти тут? — запитав Петлюра.

— Чому? Я… — хотів було відповісти Коновалець, але зненацька замовк.

У його голові несподівано стало так холодно, як і на зимовому пагорбі. Він хотів було сказати, що бореться за найсвітліше, бо темрява йому огидна, але ця фраза здалася надто наївною. І тоді в його свідомості з темряви минулого яскравим світінням виринув спогад, і Євген Михайлович побачив низьку хату в селі Зашків. Біля столу, який висвітлювався гасовою лампою, сидів батько — згорблений, якими бувають обтяжені совістю люди. На дерев’яній поверхні стола лежало з десяток австро-угорських крон, — вони стопкою височіли біля пергаментного аркуша з написами. Нерівний лад цифр раптом обривався знаком — згорбленим, як сама смерть. «Занадто просто, занадто просто, мій сину, бути поганою людиною і дуже важко бути хорошою. Це — велика праця», — піднімав свої сумні очі батько й дивився на маленького Євгенчика, який намагався зрозуміти, що відбувається. І тоді, ніби порвана струна, лунав довгий подих Михайла Коновальця, управителя місцевої народної школи, що загруз у боргах. Йому хотілося розповісти синові правду, закричати про те, що несправедливість прошита в самій тканині буття, заволати від болю! І тоді, коли йому стало геть зле, нараз до столу підійшла Марія — його дружина, сільська вчителька. Вона поклала руку на волосся, погладила ранню сивину, ніби хотіла розчесати сумні чоловічі думки. Цей дотик ударив Михайла, наче струмом. Він підняв голову і щось беззвучно прошепотів, зрозуміле лише дружині.

— Це велика праця, — несподівано промовив Євген Михайлович.

— Що? Пробач, не зовсім зрозумів, — відповів Петлюра.

— Ні. Нічого. Це тільки слова, — зітхнув Коновалець.

Петлюра гмикнув, але не став удаватися в подробиці. Кілька хвилин вони мовчали. Раптом Євген Михайлович пожвавився:

— У Голосіївському лісі стоїть другий полк січовиків, а навпроти окопалася гетьманська Інструкторська школа старшин. Лінія протистояння пройшла якраз по струмку. Одного разу наші вартові йдуть уздовж води і чують, як вартовий школи кричить: «Стій! Пароль?» А наші відповідають: «А ви хто?» «Школа». «Ну, добре, ми знаємо, що пароль наразі «Зброя», але краще було б, якби він був «Самостійна Народна Україна». Коли січовики це промовили, важке мовчання накрило всіх. Тоді гетьманці кричать: «Тож бувайте здорові». А наші відповідають: «Якби ж ми пішли разом до Києва, а то холодно, і школа час даремно гає». На тому й розійшлися. Я коли чую такі історії — моторошно стає, — сказав Коновалець.

— Чому? — поцікавився Петлюра.

— Я не знаю, коли скінчиться війна, — відповів Євген Михайлович.

— Але все це необхідно. І війна, і мир, — сказав Олександр.

— Так, так… А біля Борщагівки окопалися відділення Святополка-Мирського й Кирпичова. Кажуть, що серед них іще залишилися гетьманці з українськими відзнаками. Так от, батареї Святополка відмовляються слухатися «начальника з цибулиною», тобто з українською кокардою, — сказав Коновалець.

— Це ж… — почав казати Петлюра, але Євген Михайлович його перебив.

— А наш отаман Зелений рветься до Києва, бажає увійти першим, хоча я суворо заборонив йому це робити. Та частини його Дніпровського коша вже пішли на Білогородку, адже отаман дав три дні на розграбування міста, — сказав Коновалець.

— Це означає… — почав було Петлюра.

— Це означає, що сьогодні невідомо, хто ворог. Ось що мене обтяжує. Навіть ті, кого можна назвати ворогом, часто-густо ворогом можуть і не бути. І навпаки: ті, хто поруч, можуть воднораз зрадити, — сказав Коновалець.

Петлюра вкотре хмикнув. Собаки в селі завили ще дужче. Холод геть скував шкіру, мало не перетворивши її на подобу кори дерева. Слід було піти погрітися, опинитися в теплому приміщенні, простягнути руки до вогню, щоб відчути знову, що ти ще живий. За хвилину на пагорбі вже нікого не було. Покривало темряви, напнуте вздовж долини, розривалося маленькими вогниками села, які тьмяніли, тьмяніли, а потім і геть змеркли.

За годину почався наступ. Гармати пристрілювалися, і громоподібні постріли приголомшували ніч. Земля тряслася, скидаючи сніг із важких розлогих соснових гілок. Бабах! Гуркіт і дим. Здається, що єдиним звуком завжди були гуркоти вибухів. Знову і знову. У селі запалала крайня хата, майже миттєво вогонь розпустив свої довгі відростки й перевіряв на міцність чорне повітря, що піддалося й розсипалося. Полум’я за кілька хвилин розрослося, перетворилося на вогняний стовп. На чорному тлі вогонь здавався яскраво-червоним велетнем, який бреде в бік українських військ. Це було жахливе видовище.

Січовики розосередилися — одна частина повинна була обійти з лівого флангу, там був зручний доступ, що давав змогу оточити позиції гетьманців. Але більшість повинна була піти в лобову атаку, відволікаючи на себе основні сили супротивника. Зашаруділи шинелі, заблищали багнети, захрипіли коні.

Коновалець стояв біля шеренги солдатів, окидав їх поглядом, намагаючись побачити обличчя.

— Я знаю, що сьогодні не всі повернуться з цього бою. Брехати не буду. Не хочу говорити пишномовних слів, щоб не видаватися безглуздим. Померти — страшно. І мені теж. Я також іду в бій і не відаю про свою долю. Але я розумію, що кожен день нашої боротьби наближає той час, коли наші діти побачать країну вільною. Чи є щось важливіше, ніж Батьківщина? Що ще можна любити так міцно, як Батьківщину? За кого можна віддати своє життя, знаючи, що це недарма? Живе в моєму серці Україна, нехай вона живе й у ваших серцях. Недаремно, браття, ми боремося, недаремно! — на останніх словах Євген Михайлович підвищив тон.

Його окрик злився з потужним: «Слава, слава, слава!» Січовики вишикувалися, пішли строєм, а потім стали в шеренгу. Вони прямували вперед, немов потік річки, що вийшов з берегів. Сотня солдатів, дві сотні очей, дві сотні рук і дві сотні ніг. Крок, ще крок. Можна було почути, як їхні серця б’ються в унісон, ніби барабанний дріб. Крок, ще крок. Вони спускалися з пагорба в долину і йшли на село рваною лінією. Жовте місячне світіння відблискувало на їхніх австрійських касках. Виставили багнети, підняли високі гвинтівки, оголили шаблі. Ще трохи, ще…

Але несподівано, як буває тільки під час бою, застрочив ворожий кулемет, і одразу три українці впали на сніг. І тоді, піднявши руку, зробивши вдих, закричав Коновалець: «За Україну!» Закричав так голосно, як тільки може людина, і його крик розлетівся по всій околиці гучніше за всі вибухи.

«За-за-за-а-а-а-а-а», — відгукнулося військо. І тоді помчали січовики вперед, скорочуючи відстань до ворога. Одразу ж гримнув гарматний постріл — і сніг, земля, метал злетіли в повітря. Ворожий кулемет замовк. Солдати кинулися вперед, зав’язалася стрілянина. Ще один вибух. Ще. Хрипкий крик. Глибокий стогін.

Євген Михайлович біг першим, іноді провалюючись по коліно в сніг, та одразу ж вивільнявся, підстрибував і продовжував рух. Зимовий вітер знову взявся тріпати його за щоки, а потім холодний подих торкався крижаними губами колишнього чотаря австрійської армії. Але у нього теж був вітер! Вітер його душі гнав на позиції ворога командувача військ Директорії, наповненого таким же поривом — громити все перед собою.

— Слава, слава, — кричав Євген Михайлович.

— Слава-а-а-а, — підхоплювали його бійці.

Хто може встояти перед бурхливим морем? Хто бачив дев’ятий вал і залишився живим? Хто зміг перемогти бурю і втихомирити її? Ніхто. Як ніхто не міг зупинити українські війська, що обрушилися на позиції російських добровольців. Поодинокі постріли лунали з боку оборонців, та вони вже нічого не могли вдіяти. Зав’язався рукопашний бій. Кілька січовиків моментально впали, дехто скрикнув. Кілька сотень солдатів зчепилися в ближньому бою.

Євген Михайлович побачив попереду чорні смуги на снігу — злегка поглиблений окоп, — противник, як міг, вгризався в землю. Звідти велася кулеметна стрільба, і кілька куль пролетіло повз нього. На мить Коновалець завмер, розвернувся, щоб пошукати когось зі своїх підлеглих, — і куля зачепила його ліву руку. Він сіпнувся з несподіванки і присів. Друга куля просвистіла над ним. «Оце так, смерть збирає свою подать. Та тільки не зараз, не зараз». Так зашепотів Євген Михайлович, утискаючись у сніг. Гетьманець прострілював усю місцевість — його розташування в окопі давало змогу контролювати територію. Січовики теж попадали в сніг, а хто не встиг — лежав із пробитою головою. Біс його знає, що робити!

Коновалець роззирнувся. Зліва стрілянина трохи вщухла, було чутно хрипи і крики. Попереду кулемет відхаркував свинець, реагуючи на будь-який рух. Євген Михайлович підняв голову — неподалік був один із бійців.

— Брате, діло є, — захрипів Коновалець.

Той почув, підповз.

— Так, слухаю.

— Як звуть?

— Павло Гаврилович Вітко.

— О, це добре. Слухай, Павле Гавриловичу, потрібно обповзти окоп ліворуч, он там, бачиш, біля кущів. Треба взяти вогонь на себе. Відволікти його. Щоб він розвернув дуло на тебе. Зрозумів?

— Та що ж тут не зрозуміти.

— Ось і добре. А ми в той час зайдемо з цього боку.

— То зрозуміло.

— Гм, ось ти який, Павле Гавриловичу.

— Та праведне діло нехитре.

Солдат підморгнув і поповз убік. Кулемет огризався, і снігові бризки від куль злітали у повітря. Потрібно було просуватися вперед, але як? Євген Михайлович завмер, він вдивлявся в прозору імлу. Тут збоку пролунали постріли, і в окопі хтось глухо скрикнув. Ще постріл. Знову крик. За кілька секунд усе завмерло — і раптом кулемет застрочив, але вже в бік кущів.

— Оце так Павло Гаврилович! Оце так молодець! — вигукнув Коновалець.

І миттєво схопився, пробіг сажнів зо два, на ходу висмикнув чеку й кинув гранату в окоп. Вибух пролунав у ту мить, коли Євген Михайлович припав до землі, затуливши голову руками. Струмінь чорної землі, білого снігу, червоної крові — усе це злетіло в повітря, а тоді посипалося на землю.

Коновалець звівся, кинувся вперед. Його приклад наслідували інші, і ось уже кілька десятків січовиків рухалися до села. Стрілянина ще чулася десь поміж хат. Тут він і побачив Павла Гавриловича.

— Добре, брате. Сміливості тобі не позичати, — сказав Євген Михайлович.

— Сміливість — це безрозсудність душі, — відповів той.

— Он воно як? А що ж тоді боягузтво? — запитав Коновалець.

— Боягузтво… От задачка… Напевно… це худе, діряве серце, — сказав після паузи Павло Гаврилович.

— Хай йому біс… Таки ж правильно, — прохрипів Євген Михайлович.

Вони пішли вулицею, роззираючись довкола. Темні хати нагадували ведмедів, що згорнулися клубочком і заснули, — було так тихо, що здавалося, ніби всі вимерли. І тільки рваний серпанок, який кучерявився з труби, свідчив про те, що будинок-ведмідь іще дихає. Січовики розійшлися, прочісуючи місцевість. Іноді, то зліва, то справа, лунали постріли. Подекуди гетьманці, які не встигли відступити, ставали до бою.

Коновалець і Павло Гаврилович ішли вздовж плетеної огорожі, поглядаючи у двір — чи не видно там чорної фігури? Чи не зачаївся хтось? На кожен рух — піднята рушниця.

— Ти стеж, Павле Гавриловичу. А раптом там хтось ховається?

— Ховається чи ні — ось зараз і дізнаємося.

— Кхе-кхе. Залишилося ще трохи. Зараз прочешемо село — і на Пост-Волинський.

— Добре, головне не зупинятися, Євгене Михайловичу.

Вони пройшли ще трохи, звернули у вузький прохід, щоб вийти на обозну вулицю, яка вела до центру села. Раптом завважили в провулку підозрілу темну пляму. Коновалець підняв руку, і Павло Гаврилович зачаївся. Вони хотіли простежити за незнайомцем, але зненацька до нього приєдналися двоє, а відтак іще один. Чотири темні фігури тихенько перешіптувалися, характерний скрегіт металу свідчив про те, що це військовики, які намагаються вибратися з оточення.

— Росіяни. Чую їх, чую, — сказав Павло Гаврилович.

— Справді, за версту їх можна зачути, — чи то жартома, чи то всерйоз сказав Коновалець.

Вони причаїлися, вирішуючи, що робити. Вороги неподалік. Гукати на поміч означає привернути до себе увагу, а це небезпечно. Четверо росіян шепотілися, але нікуди не поспішали — певно, радилися. Темний обрис їхніх тіл скидався на восьминога, який за дивним збігом обставин опинився в морозному повітрі в околицях Києва, ворушив щупальцями і тремтів на вітрі. Нарешті пляма зарухалася, від неї немов відбрунькувалася частина — і один із росіян рушив у бік петлюрівців.

«Хоче перевірити, чи немає кого поблизу», — встиг подумати Євген Михайлович.

Він поклав руку на плече Павлові Гавриловичу, як кладуть долоню на Євангеліє, — немов бажають упевнитися, що стрункі ряди літер у книзі можуть дарувати спасіння. Це був дружній дотик, повний довіри й визнання, жест надії і відчаю одночасно. І тоді злегка повернув голову Павло Гаврилович, немов відчув спиною всю силу цього доторку, оце приховане, але відчайдушне прохання — не підвести. Ось, іде ворог, який, завваживши їх у засідці, закричить — і миттю прибіжать інші, щоб убити їх. І тоді, немов отримавши заряд електричного струму, наситившись енергією, незримою і цільною, схопився Павло Гаврилович Вітко, полковник У.Н.Р., людина сильна й вольова, — і кинувся на гетьманця, коли залишився до нього один сажень. Що є сила людська? Чи вимірюється вона фортецею м’язів, твердістю скелета? Чи все ж таки це сукупність сил духовних? Не встиг росіянин ступити й кроку, як проткнув його Павло Гаврилович шаблею, і лезо легко проникло в нутрощі ворога, бо плоть людська тендітна, мов глиняна посудина. Тоді глухо завив розвідник і ледь сіпнувся. Троє росіян зачули це виття і почали стріляти в бік петлюрівців. Павло Гаврилович виставив перед собою тіло росіянина, настромлене на шаблю, і одразу ж кілька куль проникли в плоть ворога так, що хрускіт кісток і звук вибуху м’язової тканини було чути, здавалося, за версту. І тоді, притискаючись до ворога, Павло Гаврилович зненацька опинився з ним віч-на-віч. Та коротка мить виявилася занадто малою, щоб детально розгледіти всі риси незнайомця. Але рівне обличчя, високе чоло, прямий ніс і тонкі смужки вусів несподівано нагадали йому себе самого. Ніби він — колишній царський офіцер, а потім курінний Запорізької бригади, полковник полку ім. Дорошенка, штабіст при гетьмані — простромив шаблею самого себе. Якою ж малою була відмінність між ворогами! Які ж схожі вони були тієї миті серед темряви ночі. Ця мить ураз посіяла в серці сумніви, наче він убиває брата. Але ілюзія тут-таки й розвіялася: смертельно поранений росіянин раптом знайшов у собі сили вишкіритися вовком і зашипіти змією: «Штоб ти іздох, праклятий хахол!»

І після цієї фрази, що як кулеметний постріл пролунала в повітрі, зрозумів Павло Гаврилович, що піддався він сумніву, бо повірив у тисячолітню спорідненість; але насправді це було поневоленням, полоненням одного і пануванням іншого. І закричав він зненацька, сам того не усвідомлюючи: «Сво-о-бода!» І поніс тіло вже мертвого на той момент ворога, як щит, уперед. І кулі впивалися в плоть мерця, ніби смерть хотіла ще більше напитися крові, бо її завжди мучить спрага.

Підхопив цей крик Євген Михайлович — і теж відчайдушно кинувся на гетьманців, які на мить сторопіли, завмерли, а потім метнулися через тин, щоб сховатися в чужому дворі. Коновалець кинувся на втікачів, і тієї ж миті звідусіль, із усіх куточків села озвалися десятки, сотні, тисячі голосів: «Сво-о-о-бода!» Морок над селом стелився волохатим покривалом, але йому не вдавалося приховати те живе, що зародилося в цій зимовій темряві.

Розділ 8

«Раз, два. Світло ожива. Три, чотири. Місяць у квартирі. П’ять, шість. Сон — твій гість. Сім, вісім. Ти не одна. Дев’ять, десять. Скоро весна». Жіночий голос мелодійно звучав у маленькій кімнатці, в якій є лише ліжко, стілець і стіл. Чорний квадрат вікна наповнювався ніччю, яка виливала свій єдиний темний колір у кімнатку, бо хмари нашаровувалися в небесах і світла не було. Місто дихало. Іноді його дихання пробивалося крізь вікно, і тоді далекі вуличні крики проникали в приміщення. Семирічна дівчинка лежала в ліжечку і притискала до грудей ганчір’яну ляльку. Різнобарвні руки ляльки були ледь помітні в тривожній імлі, яка оточила тонку свічку, що стояла на столі. Замість обличчя у ляльки була намальована вуглинками симпатична мордочка. Замість волосся — смужки тканини. Замість плаття — синя ганчірка, обгорнута навколо талії. Дівчинка то провалювалася в сон, то раптово прокидалася і тоді хапала свою іграшку, а потім піднімала очі й шукала маму. А та схилялася над дочкою, немов орлиця, що вкриває дитя крилами. Опісля жінка торкалася чола дівчинки — і гаряча шкіра обпікала долоню. Мати зойкала, вмочала тканинну смужку в оцтовий розчин і прикладала її до лобика дитини. Відтак гладила дівчинку по голівці й співала їй — і сухе звучання жіночого голосу скидалося на степовий вітер, що линув комірчиною, даруючи спокій.

Спи, моє любе,Сил набирайся…Спи і до ранкуНе прокидайся…Сон твій спокійнийОберігаю,Більшого щастяЗа тебе не маю…

Дитинча здригалося, простягало свої худорляві рученята, намагаючись ухопитися за маму. А та поправляла дівчинці волосся, що затуляло очі, доторкалася до цупкої кофти, що вкривала крихке дитяче тільце, і глибоко зітхала. Ось уже третю добу дівчинку лихоманило. З кожним днем їй ставало гірше. Потрібно було знайти лікаря, але як вийти з дому? Ольга з Лесею ховалися в самісінькому центрі міста — на вулиці Великій Володимирській. Сердюки нишпорили по всьому Києву, бажали знайти дружину Петлюри, привести її до Скоропадського, щоб той змусив її схилитися перед собою, бо він майже цар. І що частіше лунали гарматні постріли на кордонах міста, то лютішими ставали шукачі Особливого відділу Департаменту державної варти. Пошуки тривали з ранку до ночі — і по околицях, і в центрі. На другому поверсі у двокімнатній квартирі з тонкими вікнами, завішаними сірими шторами; з високими стелями, що, здавалося, дістають до небес; із вузьким коридором, у якому завжди жевріла свічка на поличці й похмурі тіні рухалися від протягу, переховувалася сім’я Петлюри ось уже три дні. До цього вони побували аж на чотирьох квартирах і щоразу ледве встигали втекти. Сердюки вривалися в порожні приміщення, перевертали все догори дриґом у пошуках хоч якоїсь зачіпки, куди сім’я Петлюри могла податися. А ті, з двома торбинками речей, одягнені наспіх, живучи надголодь, поневірялися по всьому місту.

Ось і цієї крижаної ночі Ользі переказали, що треба якомога швидше тікати. Слід дійти до вулиці Банкової і сховатися там — просто під носом у гетьмана. У будинку на перехресті з Інститутською, що неподалік від військового міністерства, можна перебути декілька днів, доки петлюрівці не увірвуться в місто. Навряд чи хто їх шукатиме поруч із головним відомством Скоропадського. Це була авантюра, але для виживання конче необхідна! Отже, потрібно дістатися на Банкову, не потрапляючи на очі солдатам варти, які снували в пізню годину, наче вовки. Однак жінка не знала, що провідника, який повинен був їм допомогти, напередодні застрелили, — його піймали на вулиці, коли той випадково натрапив на патруль. Зв’язковий зрозумів, що його справи кепські, адже при ньому були супровідні листи від Петлюри до дружини. Він устиг забігти в провулок і на ходу порвати папери, але сам урятуватися не зміг. Марно чекаючи й розуміючи, що провідник затримується не просто так, Ольга зважилася сама піти на Банкову — тим паче що адресу вона пам’ятала. Натягнула на Лесю шубу, одяглася сама. Відчинила двері, визирнула на сходи. Потім узяла два вузлики з пожитками, глянула на дочку й через силу всміхнулася їй. Скільки ще вони поневірятимуться по Києву? Чи сама вона обрала свою долю, зв’язавшись із Симоном, чи її нав’язали їй? І що станеться, якщо вони потраплять до рук ворога?

«Якби я могла піти іншим шляхом, то довго б стояла на перехресті, але все одно вибрала б свій», — пробурмотіла Ольга.

Її очі наповнилися сльозами, як наповнюються звивисті струмочки водою після довгих дощів. Серце затріпотіло в грудях, бо раптом вона відчула те, чого завжди боялася, — самотність. Так, тепер вона змушена йти, притримуючи донечку, коли та несміливо ступає поруч; і ніхто не може прийти їм на допомогу, адже вони немов прокажені. Самотність подібна до звістки про смертельну хворобу, а будь-яку хворобу треба проживати самому — замкненому в клітці свого тіла. Самотність — це як шрам на обличчі, непомітний у молодості, бо тугість шкіри згладжує його, але з часом, коли тіло старіє і зсихається, шрам перетворюється на глибокий рубець на зморшкуватому лобі. Самотність — вирок.

Ольга зупинилася, завмерла й Леся. Рвучкий вітер грюкав дверима під’їзду, десь тихо скавулів пес. У районі Софіївки чулася стрілянина. Покинута, вона покинута! Ніхто не прийде до неї, не допоможе. Симон далеко, і невідомо, чи він живий. Кажуть, гетьман погрожував розстріляти його на місці, навіть підсилав до нього вбивць. Війна, війна, знову війна. «Чому ми так страждаємо, Симоне? Невже Бог розгнівався на нас?» «Ми страждаємо, бо через горнило страждань веде шлях на вершину. Розумієш, не прямим шляхом, а через випробування, Ольго». «Але їх стільки! І все на нашу голову! Леся боїться кожного шурхоту, кожного крику за вікном. Її дитинство зіткане з тривоги, Симоне. Цьому колись буде край?» «Як мені тебе підбадьорити, якщо інколи себе не можу заспокоїти? Доки терпимо — живемо». «Знову ти, Симоне, зі своїм філософствуванням. Як це мені вже набридло! Чуєш! Набридло так жити, нема сили терпіти». «Я знаю, Олю. Знаю. Але заради дитини. Заради її майбутнього. Ми повинні. Розумієш, повинні!» «Це тяжіє наді мною. Як драний мішок над головою. І сипле, сипле крупа, наче дощ. Пробач мені, Симоне. Пробач».

Ольга прикрила рота долонями. Їй хотілося закричати, але цього допустити ніяк не можна: якщо почують — не минути їм лиха. Вони вийшли надвір, і сльози миттю замерзли на її щоках.

— Мамо, куди ми йдемо?

— Туди, де нам буде добре, Лесю.

— А добре — це як?

— Коли не лячно жити, люба.

— Звідки береться страх?

— Із темряви, донечко.

— Зараз темно — це навколо бродить страх?

— Ні. З сердечної темряви, Лесю. Звідти все зло.

Минаючи провулок, трохи відійшли від будинку. Потрібно вийти на Фундуклеївську, спуститися, дійти до Хрещатика. Там, намагаючись не потрапляти на очі людям, дійти до Інститутської, піднятися по ній, і ось він — будинок. Або піти в обхід до Царського саду. Цей шлях неблизький, зате набагато безпечніший.

Ольга думала, як їм пройти. Мороз дужчав. Колюча хуртовина встромляла в них сотні голок, що впивалися в шкіру. Було дуже холодно, а шлях неблизький. Жінка сумнівалася, що робити. Раптом, попереду, там, де ліхтар накривав білим покривалом тонку стежку, з’явилися троє у військовій формі. Один у бушлаті, а два в шароварах і з кривими шаблями — сердюки. Ольга зупинилася, потім потягнула дочку ліворуч — вони кинулися по глибоких заметах у темний куток, провалювалися по коліна в сніг, поки не дісталися дерев’яного паркану. Перелізти через нього бракувало сил, тому жінка попросила дочку присісти. Так вони й сиділи — два темні горбки, — доки гетьманці пройшли повз них, зникли в парадному. Втікачі піднялися і хотіли було податися в бік стежки, як раптом на вулиці знову з’явився один із шукачів — той, що в бушлаті. Він вийшов з парадного, закурив і вирішив пройтися стежкою, прямуючи якраз до них.

— Лягай! Лягай! — наказала вона Лесі.

— Мамо, що відбувається, — відповіла дівчинка, але слухняно лягла в сніг.

Вони так припали до землі, що виднілися тільки два сіренькі пагорбки на білому тлі. Тінь допомагала їм — огортала своєю мертво-блідою плащаницею; хуртовина миттю навіяла на них снігу, немов хоронила їх у крижаній утробі; тополя ніби нахилилася над ними, прикриваючи своїми худорлявими гілками. Снігова маса враз потрапила за комір, обліпила шию, вкрила обличчя.

— Мовчи, благаю тебе, мовчи! — застогнала, зашепотіла, заблагала Ольга до малої.

Бушлат був зовсім близько. Сердюк повільно ступав, поглядаючи на всі боки, очікував, коли його товариші перевірять квартиру, вже порожню. Три кроки вперед, два назад. Ось і друга цигарка. «Собака виє, це не на добре. Ніхто, ніхто не виходить із парадного. Чому вони так довго?» Сердюк зупинився за три сажні від жінки з дочкою, нахилився, потер рукою чобіт, наче помітив на ньому бруд. Ольга тремтіла, Леся стогнала, бушлат хмикав. Вони ще довго перебували так утрьох — кожен у своєму світі. Служивий мріяв повернутися до казарми й там, у теплому приміщенні, розтягнутися на лежаку і не думати ні про що, особливо про завтрашній день. Ці нишпорення по місту в пошуках сім’ї Петлюри втомили його. Щодня Аркас виписував накази: то терміново знайти втікачів, то припинити пошуки до особливого розпорядження. Схоже, що він теж сумнівався — шукати чи вдавати, що шукає. Але тут підключився Особливий відділ, який почав активніше вести розшуки, і сердюків знову погнали по місту.

Бушлат походжав сюди-туди. Ольга з Лесею геть змерзли, але старалися не рухатися. Іноді жінка гладила дівчинку по спині, немов намагалася проникнути крізь товстий шар шуби, доторкнутися до її тіла, відчути тепло душі. Скільки їм так сидіти? Можливо, варто здатися? Ольга похитала головою, намагаючись скинути малодушні думки з голови, як попіл з волосся. Було так холодно, що здавалося, ніби все тіло перетворюється на крижину. Так їх і знайдуть тут — завмерлих.

— Кхе-кхе, — хвора Леся закашлялась, притуливши свої маленькі долоньки до рота.

— А… Тихо-о-о, — прошепотіла мама.

Вона пригорнула дитину, спробувала допомогти і прикрила своєю рукою її ротик.

— Кхе-кхе, — не могла зупинитися дівчинка.

Цієї миті озвався пес, і його тремтливе, глухувате завивання заповнило всю околицю. Бушлат вилаявся. Йому вже хотілося забратися звідси, та його підручні не з’являлися.

— Кхе-кхе, — Леся кашляла, іноді прибираючи долоньку від губ.

Сердюк роззирався довкола. Ольга завмерла, готова кинутися на солдата, щойно він ступить крок їм назустріч. Бушлат повернув голову в їхній бік і роззявив рота. Жінка заплющила очі. По-дитячому чекала на диво. Але нічого доброго не відбувалося, навпаки — пролунав тріск, нога сердюка ступила на край стежки, і обмерзла крайка зламалася під підошвою. Перед очима в Ольги вже пливли кола, від напруги різало повіки. Порожнеча… Скільки ще дивитися в порожнечу? Знову хрускіт. Схоже, бушлат вдивляється в закуток, де вони заховалися. Розгледіти їх тут не так і легко, але якщо ступить іще крок — хтозна… Ольга хотіла було розплющити очі й кинутися навтьоки, проте раптом перед нею виникла біла пляма. Спочатку вона подумала, що збожеволіла, тому що пляма почала розростатися. Потім посередині засвітилася ще одна, більш яскрава й трохи червонувата. Вийшло велике сонце, яке все заповнило собою. Жінка хитнула головою, щоб видіння зникло, та замість цього в червоному світінні з’явилася чоловіча постать. На чоловікові — довгий одяг, підперезаний золотим паском, волосся біле, як молоко, а в очах — полум’я. Ольга вирішила, що їй усе це ввижається, тож спробувала встати, але не змогла й пальцем поворухнути. Хотіла закричати від безсилля, але рот був мов запечатаний. І ось незнайомець глянув на неї — і всміхнувся. Його усмішка, сповнена життя, раптом заспокоїла Ольгу, і вона обм’якла.

Сердюк ступив фатальний крок. Сніг заскрипів іще дужче. Собака вмовк. Розв’язка наближалася. Іноді час уповільнює свій темп і одна секунда здається цілою хвилиною. Ось і цієї миті час ніби заморозився, застиг. Принаймні так здалося Ользі. Нехай солдат у бушлаті їх схопить. Нехай приведуть до Скоропадського. Нехай обзивають і б’ють. Нічого вже не має значення. Є тільки усмішка вогняної людини.

Аж тут із парадного вийшли два бійці. Грюкнули дверима, потупотіли стежкою.

— Вони втекли! Здається, нещодавно. Вперед! Можливо, наздоженемо їх. Розділимося! — закричав один із них.

І бушлат посунув слідом за товаришами. Ольга, усе ще із заплющеними очима й стиснутими кулаками, лежала в заметі. Це тривало доти, доки дитяча ручка не торкнулася її плеча.

— Мамо, мамочко. Злі дядьки пішли.

Ще кілька хвилин вони не піднімалися. Потім устали. Ольгу трясло. Дівчинка закашлялася. Голодні, змерзлі, приречені. Стояли посеред чужого двору — усім світом покинуті! Усім світом розшукувані! Вітер кидався на них ведмедем-шатуном, що шукає жертву. Ніч загорнула їх у свої савани, як загортають небіжчика.

— Н-н-н-ам потрі-і-ібно йти-и, — прошепотіла Ольга.

Дівчинка важко дихала.

— М-и-и при-й-де-е-емо, роз-то-пи-и-мо піч і зі-і-ігрі-і-ємось, — говорила Ольга, навіть не дивлячись на донечку.

Вона схопила її долоньку, яка від холоду вкрилася прозорою шкоринкою. Поплентались стежкою. Місто немов вимерло. Із півдня знову долинали гарматні постріли. Ляскання вибухів відгукувалося легким брязкотом скла у вікнах. Якщо повільно рухатися, можливо, ніхто й не помітить. Якщо притиснутися до стіни, можна злитися з цегляною кладкою. Якби ж стати невидимими й розчинитися в повітрі. Вони йшли, плелися, наче хворі. Іноді зупинялися, щоб сховатися за деревом від крижаного вітру. Ніхто не міг прийти їм на допомогу. Ніхто! Мама і дочка привидами брели по місту. Ні земля, ні небо не приймали їх. Двох маленьких, зневірених людей.

А з околиць Києва все частіше чутно було стрілянину. З усіх боків місто обступили петлюрівські війська. І не було жодного шансу забутися від цього постійного гуркоту гармат, який в один момент став гулом усередині, десь біля серця.

— Мамо, ти мене тут не залишиш?

— Ні, не залишу. Інакше навіщо мені жити?

— Ти ж інколи свариш мене. Тож я погана, як ті дядьки?

— Ні, Лесю. Ти занадто чиста для цього світу.

— Як це — чиста?

— Це означає, донечко, що в тебе немає бруду в душі.

— А багато в людей бруду?

— Багато. Інколи за брудом навіть не видно людини.

За годину вони побачили попереду патруль. Ховатися вже не було куди — два солдати йшли Хрещатиком, поглядаючи на всі боки. Ольга тримала за руку Лесю так, що дитина відчула, як напружена долонька матері судорожно підстрибувала. Коли до них було всього двадцять сажнів, надії на порятунок не лишилося.

— Мамо, вони йдуть. Що робити?

— Мовчи. Я все скажу. Що ти хвора і ми шукаємо лікаря.

— Я боюся, мамо. Боюся. Тато прийде нас рятувати?

Ольга хотіла було відповісти щось підбадьорливе, але на гадку нічого не спало. Її було розчавлено. В очах — діра. У душі — скелі. Як вона могла підтримати свою донечку? Де знайти джерела води живої, коли все навколо замерзло? Жінка вже приготувалася, що їх схоплять, — відстань до солдатів скорочувалася. Цього разу точно схоплять. «Що їм сказати, що їм сказати?» — думала Ольга. Та нехай уже їх затримають, нехай ведуть куди завгодно — аби в тепло.

— Як я змерзла, Лесю. Як змерзла!

— Я обов’язково тебе зігрію, матусю. Як можу, зігрію.

Вони зупинилися. Чекали на вирок. Та раптом на протилежному боці Хрещатика пролунав дзвін розбитого вікна, а за ним — пронизливий жіночий крик. Солдати миттю кинулися туди. Крики посилилися, а мама з донькою поспішили вперед, подалі від військових. Ступивши кілька кроків, Ольга знепритомніла й упала в замет. Леся присіла поруч, погладила материні щоки, притулилася до неї, немов цуценя, а тоді поцілувала в лоб і тихо заплакала. Скільки між ними ніжності! Скільки тепла! Хто б міг виміряти любов, якби знайшлася ця міра? Жінка й дівчинка лежали в снігу, і ніхто їх не бачив. Ця ніч, здавалося, буде нескінченною…

Під ранок Ольга з дочкою все ж дісталися до квартири на Банковій. Кілька годин вони йшли, затаюючись при будь-якому шереху. Знайшли парадне, піднялися. Обмерзлими пальцями жінка вставила ключ у двері квартири, двічі прокрутила. Замок легко піддався, і двері відчинилися. Мати й дочка повільно, немов привиди, проникли у квартирну імлу. У приміщенні нікого не було. Ольга дісталася до спальні, оглянула ліжко — туди одразу ж залізла Леся. Її мати знайшла ковдру, не роздягаючись, лягла на ліжко разом із дочкою і миттю заснула.

Їхній сон був порожнім, немов осінній степ. Не з’явилося жодної постаті, не видно було птахів чи звірів. Лише шурхіт висохлої трави. Ольга прокинулася від того, що хтось грюкав у двері. Вона випросталася і подивилася на дочку — та, сонна, щось бурмотіла. Був уже день. Бліде зимове світло проникало крізь намерзлі вікна, розсіювалося і перетворювалося на розбавлене молоко, яке розлили на підлогу квартири. Стукіт повторився. Ольга запанікувала. Сердюки їх усе-таки знайшли, тож марними були всі страждання. Що ж робити? Вона шепотіла собі й не знаходила відповіді. Підійшла до дверей. Прислухалася — нічого. Раптово пролунав залізний скрегіт — ключ проник у замок і теж двічі прокрутився. Жінка відскочила від дверей, вирішила було сховатися, але тут двері відчинилися і на порозі з’явився Андрій Григорович В’язлов, міністр юстиції гетьмана, який раніше приятелював із Симоном Васильовичем. Він зустрівся з нею поглядом і промовив:

— Дякувати Богові, ви живі!

Ольга недовірливо подивилася на нього.

— Що вам треба? — сухо прошепотіла дружина Петлюри.

— Не бійтеся, Ольго Опанасівно. Я з доброю звісткою. Ледве знайшов вас… Оце так… Дихання не вистачає, ви вже вибачте мені… Зараз… Зараз… Гетьман зрікся посади. Тепер Київ наш!

Розділ 9

Уранці 19 грудня білою дорогою їхала чорна, як жук, машина. Снігові замети нависали по краях шляху. Автомобіль рухався швидко, похитуючись на ходу. Іноді його заносило на повороті або він застрягав у снігу — і тоді пасажири виходили з салону, підштовхували машину, поки та судорожно буксувала в заметі. Потім авто виїжджало на зім’яту, нерівну поверхню дороги, грізно пихкаючи й викидаючи клуби диму. День був сонячним. Яскраві промені падали на білосніжне поле й засліплювали очі. Вози й візочки повільно котилися до горизонту. Запряжена в сани худа, аж ребра стирчать, кобила була чимось схожа на залізний механізм, поверх якого натягнута шкіра — кобила ледве пленталась, а всередині неї зсувалися шестірні, поршні й вали, що приводять у дію руховий апарат. На санях дрімав дід, нахиливши голову, яка злегка похитувалась у такт руху. Його жилаві руки, вкриті каналами вен, міцно тримали віжки — і навіть уві сні дід примудрявся кермувати конем, злегка натягуючи повід. Кобилка похитувалася, неквапно перебирала копитами, похиливши голову.

Авто затрималося біля саней. Водій намагався викрутити кермо, але дід спав на санях і не поступався дорогою. Автомобільний клаксон загудів, старий стрепенувся і натягнув віжки. На передньому сидінні машини сидів Симон Васильович. Він уважно подивився на заспаного діда, який незграбно намагався впоратися з кобилою і відвести її вбік. Але вперта скотина чомусь не бажала сходити з наїждженого шляху — вона зупинилася впоперек дороги.

— Е, стара! Не стій на місці. Повертай, — закричав дід.

Уперта, як осел, кобила й не думала рушати.

— Геть розум втратила шкапа, — лаявся дід.

Симон Васильович вийшов з машини слідом за шофером. Дід бив кобилу конопляною мотузкою, а та лише нервово посіпувала хвостом.

— Бог у поміч, — сказав Петлюра.

— Ах ти гадина! — прошипів дід, а потім схаменувся і беззубо всміхнувся. — Це я не тобі, синку.

— Я так і зрозумів, — у відповідь усміхнувся Петлюра.

— Чого стала, бодай тебе грець побив. Геть оглухла?!

— Діду, може, її просто попросити?

— Це як?

— Ну, знаєш, коли з тваринами поводишся так само, як з людьми.

— Е, синку. Зараз навпаки, з людьми — як із тваринами поводяться.

— Твоя правда, діду. Твоя.

— Ану спробуй, дорогенький. Скажи їй кілька ласкавих слів. А то я вже геть старий, із саней не злізу.

— Гаразд.

Симон Васильович підійшов до кобили, яка, похнюпившись, так і стояла посеред дороги. Вона спокійно дивилася вниз і, здавалося, нікого не помічала. Її густа грива звисала, великі вії на очах тремтіли від вітру. Петлюра погладив її по голові, потріпав гриву. Механізм у кобилі завівся — і м’язи заворушилися, шестірні зарухалися, коліщатка закрутилися. Тварина підняла голову й подивилася на людину. Її карі очі були наповнені бурою рідиною; можна було подумати, що у цьому кароокому вирі крутилося все невисловлене, недоотримане, нездійснене нею — нібито вона шкодувала про своє життя. Чи це здавалося Симонові Васильовичу, чи кобила справді про це думала, — ніхто точно не скаже. Але жалюгідний вигляд тварини, яка, у полоні старості, у чіпких обіймах років, ніби шкодує про своє минуле, про життя, що виявилося затиснутим у лещата розчарування, — навіював на Петлюру незвичні для нього думки. Так, у коробці свого тіла, у каркасі з кісток, м’язової тканини, сухожилок, судин зберігалася душа тварини, наче в скриньці, — і якщо відкрити її, то можна було побачити, що зіткана вона зі щільної, як кропива, сірої тканини жалю.

— Дурниці. Чому раптом кобила повинна шкодувати про минуле? — прошепотів Симон.

— Що ти сказав, синку? — глухуватий старий усе одно зміг розчути фрази Петлюри.

— Кобила твоя сумує про минуле, — раптом бовкнув Петлюра.

— Кого? Що? Коли? — здивовано проторохтів дід.

— Саме так, — підіграв йому Симон Васильович.

Старий закректав, немов іржавий чан, який трохи здавили, зліз із саней і, шкутильгаючи, підійшов до кобили й Петлюри.

— Що вона тут робить? Я ж не дозволяв! — з категоричною впевненістю заволав старий.

— Нічого, нічого. Вона не буянить, — спробував заспокоїти Симон Васильович.

Але дід не вгамовувався — обійшов кобилу, оглянув.

— То чого ж вона хоче? — раптом майже скрикнув старий.

Кобила понуро глянула на господаря. Петлюра хотів було сказати, що тваринка шкодує про те, що минуле, мов пісок, усмоктує її в бархани давнини, і вона занурюється в піщані спогади — безпорадна у своєму бажанні щось змінити. «Минуле — це найкращий звинувачувач совісті», — подумав Симон Васильович, але сказав інше:

— Сіна, певно, хоче.

Потім іще раз погладив кобилу. Старий закректав, поскрипів і знову поплентався до саней, понишпорив у тонкому шарі сіна, що було розкидане по настилу рами, зібрав свіжіше й відніс кобилі. Та взяла корм, ліниво пожувала, а потім зробила кілька кроків, звільнивши проїжджу частину. Машина завелася, усі повернулися на свої місця. Старий сів на сани, недовірливо поглядаючи на свою кобилку, і бурмотів собі щось під носа. Водій поглядав на дорогу, а Симон Васильович раптом задумався, задивившись у вікно.

— Минуле все одно наздожене, навіть якщо ми намагаємося сховатися в майбутньому, — пробурмотів він.

— Що, перепрошую? — запитав водій.

— Ні, нічого. Думки вголос, — відповів Петлюра.

— Думки — це не найстрашніше в житті, — мовив шофер.

Симон Васильович усміхнувся. Минуло вже п’ять днів з того часу, як вони перемогли. Спочатку ніхто в це не бажав повірити. Січовики прорвалися з півдня до Києва, пробилися через Новоград-Волинський. Уже після обіду стрільці захопили залізничний вокзал і пішли на Хрещатик. Солдатів, вірних гетьманові, було не більше 3 тисяч, мали 43 гармати й 103 кулемети. Петлюрівців було в десять разів більше. Одночасно в місті почалися повстання.

Гетьман до останньої хвилини пручався і не хотів поступатися владою. Відомо, що о 13 годині до нього прийшла делегація українських і земських діячів, які просили його зупинити кровопролиття. За годину Павло Петрович підписав відмову — Гетьманщина припинила існування. «Обговоривши вимогу Директорії, Рада міністрів вирішила скласти із себе повноваження і передати владу Директорії», — тоді ж ухвалили в уряді колишнього гетьмана. Разом із владою була передана й державна скарбниця, три більйони карбованців. Це був новий шанс для У.Н.Р.

Спочатку Петлюра хотів в’їхати до Києва на білому коні, якого йому подарували січовики. Але Винниченко одразу відкинув цю ідею, оголосивши, що не дозволить нікому показувати свою браваду.

— Це, товариші, курям на сміх. Що ми — буржуазна держава? Чи директор у Директорії у нас один — товариш Петлюра? — запитував Володимир Кирилович.

Він іще довго говорив про трудовий народ, який пригноблюємо, і що слід цю класову несправедливість знищити.

— Скличемо Конгрес трудового народу, в який зможе обиратися лише робітничий клас. Як тільки настане мир, влада від Директорії перейде Конгресу. Зробимо восьмигодинний робочий день, віддамо землю поміщиків у володіння селянам без права викупу. Товариші, це час великих змін для соціалістичної держави. Це я вам кажу, голова Директорії, — палко проголошував Винниченко.

Уже тоді було вирішено створити коаліційний уряд, який очолив есдек Володимир Чеховський. Серед членів Кабміну були майже всі українські партії і навіть міністр єврейських справ, який повинен був допомагати євреям з майбутньою автономією.

— Усе добре, але знову нас тягнуть не туди, — шепотів Олександр Петлюра своєму братові після засідання Директорії.

— Так, але я нічого не можу з цим удіяти. Бачиш, який час — люди захоплені соціалістичними ідеями. І не сам я тут воюю, щоб усе вирішувати, — говорив Симон Васильович.

— Якщо й так, то багато хто з людей незадоволений лівим курсом. І ти це добре знаєш, — продовжував Олександр.

— Головне, щоб була демократія, розумієш. Як я можу перестрибувати через людей? Я ж не диктатор. Ми боролися разом. А незадоволені будуть завжди, — пробував відбитися Симон Васильович.

— Це не на добре, брате. Ось побачиш, чує моє серце, що все закінчиться кепсько, — проскрипів Олександр.

— Не варто тобі так розмірковувати, дорогий братику. Бачиш, ми домоглися свого, — Симон Васильович поплескав його по плечу.

Він відійшов від брата, щоб поставити якесь питання Осецькому, і не надав цій розмові особливого значення. Та саме зараз, коли він їхав у машині на вокзал, раптом згадав про це.

— Біс його знає, можливо, я і справді помилявся, — пробурмотів він.

Йому хотілося, щоб хтось підказав, як же правильно, — але, на жаль, ніхто не міг цього знати. Симон Васильович розумів, що вони — наче немовлята, які намагаються розпізнати дорослий голос долі, проте нічого не можуть зрозуміти.

Автомобіль їхав на вокзал і через випадок із конем добряче запізнювався. Коли прибув на перон, усі вже очікували Петлюру. Той швидко сів у вагон, і потяг рушив до Києва. У салоні розмістилися всі директори Директорії. Кілька десятків солдатів розійшлися по інших вагонах. Повільно набираючи обертів, потяг із діячами У.Н.Р. виїхав із Вінниці.

За вікном миготів сіро-білий пейзаж. Оголені гілки дерев і кущів біля залізничних колій. Прозорий серпанок на тонесеньких гілочках, ніби забута кимось жіноча мереживна шаль. Вітер смикав кінці тієї шалі, наче намагався порвати її на шматки, рознести клаптики по полю. Іноді чорний ворон сідав на тонку гілку, що прогиналася під його вагою; птах поглядав на всі боки, а потім глухо каркав услід потягу.

Симон Васильович сидів біля вікна. Йому хотілося роздивитися, перейнятися, втиснутися в український краєвид, який тягнувся довгою стрічкою, що вела аж ген за туманний обрій. Якийсь дивний стан охопив Петлюру — заворожений краєвидом, він припав до вікна. Це було схоже на довгу медитацію, спробу злитися з природою, стати одним цілим з навколишнім світом, не залишивши від свого «я» жодного сліду. «Мамо, чи чуєте ви мене? Чи чуєте, як б’ється моє серце, хоча я за двісті верст від вас? Так, адже ви завжди писали мені, коли я ховався від арешту на Кубані: “Чую кожен стукіт твій, ніби ти знову в мені, біля мого серця”. Як же мені не вистачає, мамо, вашого дотику. Ви ніжно торкалися руки — і вже знали, що в мене всередині. Як ви це робили? Як могли відчути найменше коливання мого духу? Це було схоже на диво! “Знаю, знаю тебе, синочку. Багато ти сумуєш, носиш у собі, немов жінка під час пологів, свій смуток. Як же ти тримаєшся, не подаєш виду, щоб здаватися сильним, а туга всередині тебе звучить, як дзвін. Чую тебе, синку. Чую”. Мамо моя, мамо… “Синочку любий. Я тут. Я не залишу тебе. Синочку мій, я з тобою”».

Симон Васильович здригнувся. Він обернувся, ніби й справді позаду нього стояла мати. Земляки не раз уже доносили йому звістки — мама дуже хвора. Майже не виходить із хати. Сестри Марина й Феодосія невідлучно перебувають разом із нею. І немає можливості йому приїхати, щоб побачитися з матір’ю. Немає і дня, щоб вирватися в Полтаву, піти знайомою вулицею, знайти хату, без стуку увійти всередину й побачити матір і портрет батька.

«Я не встиг, батьку, прийти до вас у той час, коли ви відійшли до Бога. Як же я плакав і побивався, що смерть розірвала ту тоненьку нитку життя, яка з’єднувала нас. Батьку! Я багато чого вам не сказав, тому що соромився своїх почуттів. Боявся здатися слабким, адже слабкість духу — це як неміч, що паралізує все тіло. Я запевняв вас, тату, що ви не будете соромитися мого імені, бо честь нашого прізвища для мене понад усе. А ви тільки мовчки кивали, тому що бачили мою молодість і наївність. Хто тепер зупинить у тяжку годину? Хто скаже слово мудре, яке буде напуттям, наче світло вночі? Хочеться кричати, що ви так далеко від мене, і немає жодного шансу нам побачитися».

Петлюра здригнувся. Глибоко зітхнув. Йому б зараз вийти в чисте поле й піти по сніговій ковдрі, щоб освіжити голову від важких думок; покинути всіх людей і усамітнитися, бо на самоті легше ставити собі питання. Але потяг мчав, розрізаючи навпіл суху, легку заметіль зимового дня. Пішов сніг. І тоді потяг виявився схожим на довгого ящера, який пробирається крізь волохату пелену.

До обіду потяг прибув на київський вокзал. На пероні на них чекали — натовп політиків, чиновників, бідноти й ще бозна-кого. Поїхали просто на Софійську площу, а там народу зібралася сила-силенна. Петлюра вийшов з авто, пройшовся вузьким коридором до центру площі. Там стояв архієпископ Вишневський в оточенні священиків. Симон Васильович опустився на коліна, поцілував хрест і перехрестився. Раптом, якоїсь миті, такої швидкої, що його мозок навіть не встиг помітити, усвідомлення перемоги накотилося на нього. Може, це все? Це — кінець війні?! Невже ця мить настала? Він так довго йшов до цього, що зараз, стоячи на колінах у снігу, подумав про те, що так само стояли всі християнські мученики і благали Господа відповісти на їхні запитання, адже плоть їхня була слабкою. Так, так, саме слабкість людини змушує її шукати вищої допомоги. І Петлюра вкотре усвідомив, що течія долі людської схожа на бурхливу річку, в якій можна легко потонути, заглибитися в товщу води й ніколи не випірнути. Але, за якимось химерним збігом обставин, людина все ж може дістатися до берега перемоги. Він не міг повірити, що все це відбувалося наяву. Натовп радів. Люди вітали одні одних. Священики заспівали: «Многая літа». Гул наповнив площу, ніби вона перетворилася на один величезний організм, що покрив собою весь вільний простір. «Слава, слава, слава!» — гриміло сотні разів. Це був час великих змін і великої радості.

Коли збори закінчилися і Петлюра пішов разом із гайдамаками до автомобіля, його зненацька схопив за руку сивий старець.

— Симонів день завжди ховає в собі таємницю, — проскрипів він.

Худе тіло старця було обгорнуте кілька разів брудним полотнищем. Сухі руки приховувала груба конопляна тканина. На голові — страшна подоба хутряної шапки, покритої лисими плямами. Тонке обличчя порізали довгі ями-зморшки, які перетворювали його шкіру на висушену сонцем долину. Гачкуватий ніс і вузькі, потріскані губи, завжди розтулені, так що невідомо було, мовчить він чи говорить — звук ішов ніби звідкись із-поза старця.

Симон Васильович зупинився, гайдамака хотів відсунути волоцюгу, але Петлюра його зупинив.

— А хіба кожен день не зберігає для нас своє таїнство?

— Ох, Симонове зело може виявитися лікарським зіллям, а може — отрутою.

— Не розумію, старцю.

— Не треба лукавити й себе обманювати. У день Зилота наша матінка-Земля поглинає клятвопорушників і наклепників.

— Ти говориш про мене?

— Про всіх, про всіх.

— Тоді що ж робити?

— Коли я був малим, пам’ятаю, як вийшов на берег Дніпра й побачив: на піску лежить чайка з пораненим крилом. Ворони пурхають над нею і чекають, коли вона помре, щоб розтерзати її тіло дзьобами сильними, наче щипці залізні. Але пташка не здавалася — билася крилом здоровим об землю, кричала й боролася з чорним гайворонням.

— Але чому ти мені…

— …А коли у неї не залишилося сили, кинулася вона у воду, каменем кинулася, щоб не стати їжею для голодного вороння.

— Але хіба птиці…

— …Пам’ятай про апостола Симона-Зилота, мученика, якого розпиляли заради його віри.

Симон Васильович хотів було ще щось сказати — старець зацікавив його. У цій інакомовності він шукав знаки, послання з небес, звуки зі світу вічного. Але той раптом обернувся і пішов повільно в бік Михайлівського собору. Його худа згорблена фігура мляво віддалялася від Петлюри. Вітер розвівав лахміття на старцеві, немов це були десятки маленьких прапорців. Старець ішов, а в голові Симона Васильовича раптом зазвучала стародавня народна пісня. Спочатку ніби оддалік, а потім наростало, посилювалося, поки не стало виразним, неначе співав хтось поруч. Пісня звучала й звучала, і Головний отаман українських військ стояв мов загіпнотизований і не міг рушити з місця. Йому хотілося чути тільки цей дивний спів.

Розділ 10

Ближче до обіду трохи посвітлішало. Тьмяне світло проникало крізь важкі штори, протікало в щілини й падало на підлогу, вимощену дубовим паркетом. Молочна калюжка розпливалася по світло-коричневій поверхні підлоги, затікаючи під велику різьблену шафу мініатюрним озером. Веселі порошинки танцювали в потоках світла, кружляючи від легкого протягу. На низькому пузатому комоді стояла порожня ваза й величезна квадратна скринька з темного дубу. Над нею на стіні — фото, Хрещатик улітку: дами в широких капелюшках, перехожі й пан, який стоїть, обіпершись на палицю, а поруч автомобілі, припарковані під стовпом з навішеними дротами. Тонкі вузли дротів звисають зі стовпа, нібито воліють ухопити незнайомця, який загаявся.

Роза Яківна подивилася на фото, простягнула долоньку, немов хотіла торкнутися сонячної, хоч і трохи каламутної атмосфери літнього знімка. Раптовий порив вітру перервав її мрійливий стан — холодний січневий подих ударив у вікно, ніби зима бажала пробитися в кімнату й покрити всі речі товстим шаром снігу. Так, зима — це синонім білості, і єдине її бажання — покрити чорноту землі своїм білим укривалом. Роза Яківна[19] все це знала й не раз обговорювала зі своїм чоловіком, Володимиром Кириловичем: як пори року вибирають собі колір, люблять його, плекають, ніби чотири різні людини. Вони ще довго сперечалися, який же колір має весна, адже вона поєднує в собі і сірість осені, і легку зелень літа.

— Колір — це характер, Кохо. Ось, припустімо, у тебе поганий настрій і не хочеться вставати вранці. Це осінь! — говорив Володимир Кирилович.

— Тоді як можна жити у вічній сльоті? — питала Роза Яківна.

Володимир Кирилович піднімав свої темні очі, дивився на дружину. Її м’які риси, повненьке личко, чорне, як смола, волосся — усе нагадувало східну красуню, яка раптом опинилася в холодній Україні.

Роза Яківна простягнула руку і провела по київській фотографії, а тоді подивилася на долоньку — на ній залишилася тонка плівка пилу. Жінка зітхнула. Колючий вітер усе дужче бився об шибку, а їй хотілося заплющити очі й переміститися в літні дні; пройтися по жовтому м’якому пляжу італійського містечка Каві-ді-Лаванья й омити ноги в теплому прибої. Їй так хотілося літа! Самотність сірого зимового дня обступила її, прослизала крізь одяг, просочувала шкіру крижаним повівом.

— Як же я хочу зануритися в літо, але це так наївно! Я ж не дитина! — сказала Роза Яківна.

Тут вона завмерла, немов хтось наклав на неї чари. Обличчя задерев’яніло, перетворилося на стародавню маску, яку надівали у хвилини смутку. Постояла трохи, розвернулася. Підійшла до столу, відкрила ящик і дістала велику стопку листів, скріплених червоною стрічкою. Розв’язала й розклала листи, ніби це була колода карт. Жінка уважно вдивлялася в почерк — свій і чоловіка, Володимира Кириловича Винниченка. Тонкі пальчики погладили пожовклий папір, ніби минуло не дев’ять років із дня їхнього весілля, а дев’ять століть. Роза Яківна розгорнула конверт, що потрапив їй до рук. Старий лист заскрипів, розкриваючись, немов квітка, пелюстки якої покриті тонкою в’яззю звивистих рядків.

Жіночі очі припали до паперу, впивалися в кожен рядок, як очі мисливця, вишукуючи серед слів найприємніші. Тут вона зупинилася і почала читати: «Ніхто, крім нас двох, про цей день не знає. Тільки ми вдвох, він тільки наш. Нас вінчали скелі, сосни, море, сонце, нам кадили духом вереси, нам співали хвилі моря, там, унизу, зеленкуваті з берега й золотисто-фіолетові на далекім обрії. Ми нічого не обіцяли одне одному: ні вірності, ні любові, ні щастя, нічого. Вона прийшла до мене туди на гору, бо так хотіла її кров, її очі, її істота, бо туди кликала криком істота моя. Але от іде дев’ятий рік, і наші істоти без присягання, без заклинання, без санкцій лицемірних або глупих людей з їхніми комедіями, без нотаріусів, без загроз і різних кайданів, без усього цього наші істоти скуті так, як ні один піп скувати не може…».

Роза Яківна сумно усміхнулася. Так, вона пам’ятала той день, коли хмари в небесах повінчали їх, птахи співали їм весільних пісень, а вітер поєднував їх обіймами. Як же це було давно! Як же близько! Цей вогонь в очах Володимира Кириловича ніколи їй не забути, тому що тільки полум’я любовне може спопелити й залишити живим. Вона знову всміхнулася, і тут її руки торкнулися іншого листа. Знову жорсткий скрип — і лист розгорнувся, наче мушля, що ховала у своєму череві перлину.

«Ти такий прекрасний, що в мене слів не вистачає дати тобі зрозуміти це! Ти гармонійний і сильний, жагучий і часом лагідний; ти надзвичайно рідкісна комбінація, ти вмієш радіти як дитина, для тебе хвилини живуть самі по собі, без усяких філософій, бо ти — прекрасний, здоровий витвір природи. І мені належить незаслужене щастя бути з тобою. Спасибі тобі, що ти дав мені це щастя, що ти дав мені змогу відчувати, розуміти й любити!.. Цілую ясні очі, лапи милі й шию біля вушка… Цілую руки твої за те, що написали мені… Твоя Коха».

Так! Ще раз так! — Роза Яківна любила свого чоловіка, як може тільки жінка зачаровуватись, тому що тонкі нитки її душі сплелися в дивовижний візерунок, немов троянда на павутині; і довгі тендітні смуги тяглися від неї до нього. Хіба можна було назвати це інакше, ніж любов? Хіба хто посмів би встати, як на суді, спростувати почуття Рози Яківни й назвати їх нещирими? Яка ж дивна штука — любов! Кожен може описувати її по-своєму; і буде тисяча описів, і всі вони правильні.

І тоді вона, зліплена з глини очікування, у своєму повненькому тілі утримуючи жіноче серце, яке кожним своїм стукотом допомагало зрозуміти, що їй необхідна любов; при своєму розумі, наповненому сухими думками дитинства, немов висохлими деревцями — недолюблена у свої ранні роки дівчинка — прокидалася в Розі Яківні й бажала лише одного — прийняття.

— Як ти любиш мене, Володю?

— Як світло любить темряву, бо вони нерозлучні.

— Коли так, то що ж може розлучити їх?

— Тільки час. Але навіть через сто років, коли перетворюсь на прах, я все одно шепотітиму в шелесті пилинок, як тебе люблю, Кохо.

— Хіба я почую твій шепіт, Володю?

— Так, адже ти станеш зірками, що розсипалися по небосхилу діамантами.

— Тоді як ми побачимося, милий? Як ми зможемо відчути одне одного?

— Ми житимемо на сторінках моїх книжок. Ти і я. І ніхто не зможе розлучити нас, Кохо. Ніхто.

Роза Яківна раз по раз зверталася до свого чоловіка, а той гладив її руки, нахилявся і шепотів на вушко пристрасні слова. О, яка ж це була дивна любов! Скільки разів вона погоджувалася віддавати його в обійми іншої жінки, дивилася поблажливо на його інтрижки, бо думала, що він людина творча й любовні пригоди необхідні для його натхнення.

Які ж дивні справи! Таке міркування могло призвести когось до душевної хвороби, а когось спокусити своєю видимою простотою. Як Роза Яківна могла терпіти запах іншої жінки на своєму чоловікові? Якою волею вона стримувала ревнощі й розумні доводи про зраду? Яка ж дивна її любов, нагодована медом ніжності, покрита шаром патоки й… пронизана гострими стрілами зради. Роза Яківна вірила в нього, як вірять в язичеського ідола; прощають його дерев’яне мовчання; припадають до твердої плоті губами в пристрасному поцілунку. Віра може повністю змінити людину. Віра робить її кращою або гіршою. Чи віра може зробити третє — те, що вибрала собі Коха. Вона — єврейка по крові, жидівка, як тоді називали, — присягнулася Володимиру Кириловичу, що вивчить українську мову і в родині розмовлятимуть лише нею.

— Силою таланту твого ти зробиш те, чого не зробив іще ніхто. Я вірю в тебе всіма фібрами моєї душі. Треба суворіше ставитися до роботи, вимагати від тебе справді можна багато. Як до кохання, — говорила вона чоловікові.

— Так, так. Кохання — це зойк крові, це бездумний, непереможний голос тіла, це наказ вічності, яка не допускає опору собі. Кохання саме себе пожирає, як вогонь, і коли задоволене, лишає по собі нудний сірий попіл, — говорив Володимир Кирилович, і було незрозуміло, чи то він вигадує, чи говорить про себе.

Роза Яківна погладила аркуші, розклала листи, що залишилися, на столі. Підвелася, покликала прислугу. Гетьманський палац, у якому вони мешкали вже майже місяць, виявився цілком придатним для життя. Великі кімнати, прикрашені вишуканими предметами, що милують око — вази, картини, скульптури. Спочатку, коли Скоропадський утік, їй було незвично прокидатися на величезному ліжку, — були думки, що гетьман повернеться, застане їх у ліжку і вб’є на місці. Від цих думок вона одночасно лякалась і всміхалася. Що за дурниця лізе в голову? Павло Петрович зник, подейкують, що це Петлюра дав йому втекти. Але після нього в скарбниці залишилося три трильйони гривень, які накопичилися з валютних запасів. Ця новина розслабила всіх, особливо Володимира Кириловича, який казав, що нарешті в них є основа для побудови держави. Два тижні новий уряд проводив у банкетах та інших розважальних заходах. «Уряд соціальної справедливості Чеховського», як називав Кабінет міністрів Винниченко, планував проводити реформи, але поки що вони тільки радилися.

— Кохо, нам не потрібно робити все похапцем. Треба все обмізкувати, продумати, — говорив їй увесь минулий тиждень Володимир Кирилович.

— Тоді так і робіть, Володю. Ти повинен творити, адже люди можуть бути вільними, — підтакувала йому вона.

Ось і Новий рік минув, а потім Різдво. Настав загадковий 1919 рік. Дні швидкоплинного щастя. «Це чудовий час», — шепотіла вона чоловікові на вушко, тому що легке почуття наповнювало її. Якби надія могла матеріалізуватися, вони б пили її з високих келихів щодня.

Роза Яківна розглядала листи і згадувала вчорашню бурхливу розмову з чоловіком. Повернувшись пізно, Володимир Кирилович підійшов до неї, обняв за талію. Пригорнувся, немовби бажав злитися з її тілом раз і назавжди.

— На серці тривожно, Кохо.

— Що трапилося?

— Совєти наступають.

— Як? Ти ж казав, що коли Україна буде соціалістичною, то Ленін дасть нам спокій.

— Так, казав.

— І Чеховський торочив тоді на прийомі, що більшовики не чіпатимуть нас… Що ж це коїться?

— Не знаю, Кохо. Ніби знову беруть у лещата нас.

— Як же так?

— Ми вже стільки разів відправляли ноту протесту до Москви. У відповідь тиша. Ось і Харків на початку січня взяли. Ми всі думали, що це авантюрист П’ятаков оголосив себе владою.

— Нічого не розумію, Володю.

— От і я. Кажуть, що з Курська увійшли вже більшовицькі армійські частини з росіян, латвійців і китайців. Набрали в Таращанський полк українських селян і кажуть, що це українські партизани. Та які українські, коли їх там щонайбільше третина? А все командування підпорядковується Троцькому й Леніну.

— От уже біда…

— А нам шлють відписки з Москви, що це українські більшовики воюють проти нас. Ленін називає це громадянською війною. Яка ж це громадянська, коли ви самі озброюєте проти нас армію?!

— Господи… Що ж тепер буде?

— Болбочан збунтувався. Відійшов до Полтави. Не слухає ні мене — голову Директорії, ні Петлюру. Встановив свої порядки, наче диктатор. Здає повіт за повітом, вимагає, щоб вели переговори з білогвардійцями… З білими! Знову про царя вести переговори? Повернути Романових?

— Якась каша. Чому ти мовчав?

— Утомлений дуже, бо не сплю, а все думаю. І про Київ думаю, про партію, про внутрішніх ворогів. І знов натикаюсь на те саме: сил нема. Нема тих сил, яких вимагає несподівана ситуація, до якої історія не підготувала нас. Ми тільки першокласники, а треба удавати із себе восьмикласників. І від цього й боляче, і соромно, і бере лють на кляту історію…

— Хіба немає виходу?

— Є. Звісно є, Кохо. Потрібно знову готуватися до війни…

— Що… Володю… Що нам… Боже… Боже…

Роза Яківна ще довго голосила, притискала долоньку до рота, ніби не бажала, щоб жодне негідне слово вирвалося звідти. Так вони і стояли посеред кімнати — дві дивні людини, самі собі незрозумілі.

Спати лягли вони пізно. Свічний недогарок іще довго тріпотів метеликом. Крилаті тіні пурхали по спальні, то піднімаючись на стелю, то падаючи, як шуліки, на підлогу. Володимир Кирилович знову дуже лаявся. Перепало всім — і більшовикам, і Петлюрі. Іноді він зіскакував з ліжка, тьопав босоніж по дубовому паркету. Роза Яківна нечасто бачила чоловіка в такому збудженому стані. Винниченко розмахував руками, говорив, що є всьому кінець, і він буде полум’яний, немов в останні дні. Потім одягав халат, сідав на стілець, закинувши ногу на ногу, нервово смикав ступнею.

Роза Яківна підходила до нього, гладила по голові, ніби маленького хлопчика. Жорстке волосся чоловіка пручалося жіночій долоньці, і кожне скуйовджене пасмо було схожим на стривожені думки. Володимир Кирилович бурчав, невдоволено чмокав, бурмотів іноді незв’язні слова. А Коха стояла біля нього, гладила по голові, намагаючись рівномірними рухами заспокоїти чоловіка. І тоді поступово, з кожним рухом її рука зменшувала внутрішній розряд у ньому; і замість того, щоб вибухнути блискавкою гучної лайки, стати згустком енергії ненависті, Володимир Кирилович замовкав. Це чарівне жіноче тепло — ніжна шкіра долоні, з довгими, ніби вигравіруваними лініями життя і смерті — приносила заспокоєння. Це було подібно до євангельського дива, в якому позбавлення болю — ключовий сюжетний мотив. Коха ще довго гладила чоловіка по голові, а той притулився до неї, припав до живота, немов шукав там стародавні відзвуки, що зародили життя в жіночому лоні. Коли вони знову лягли спати, Володимир Кирилович сказав лише одну фразу: «Не вірю більше цим більшовикам. Гірше гієни, гірше скаженого пса ці більшовики»…

Роза Яківна стояла перед столом. Думала про вчорашню розмову. Міркувала про чоловіка, який у годину сумнівів був схожий на хлопчика, що бажає вести хлопців на Дніпро, щоб на човні перепливти на Труханів острів. Але хлопці його мало слухали, адже човен протікав, а тим паче з’явився новий лідер, більш харизматичний — він підхоплював маленький прапор і вів хлопчиків у похід. Так усе й було. І єдине, що вона могла — це вгамувати на якийсь час полум’я у серці чоловіка.

Коха хмикнула, здивувавшись власним думкам. Узяла конверт зі старим листом, ще з 1915 року. Тонкий вишуканий почерк свідчив, що листа написано її рукою три роки тому. Господи, три роки — а здається, що промайнуло ціле життя! Що тільки не довелося їм пережити за цю трійку років?! Скільки нещасть! З того часу, як Володимир Кирилович захопився політикою, не було в них спокійного місяця, тижня, дня.

— Що ж відбувається з українською республікою? Хочуть убити її, як дитину, — сказала Роза Яківна й раптом зніяковіла від своїх же слів.

Вона насупилася. Тремтіння, що з’явилося десь біля серця, посилювалося від струн натягнутих нервів. Жінка піднесла лист ближче до очей і прочитала:

«Голубонько, я так хочу дитинку, кроха моя! (…) Як я люблю вже її, нашу дитину! Вона буде подібна до тебе, може, мені буде таке щастя… У мене буде твоя дитина. Ми її будемо виховувати так, як самі думаємо. Це вже було б такою страшною несправедливістю, що не можна витримати. Ти єдина людина, яка має право виховувати будучих людей. Таких, як ти, нема».

І тоді Роза Яківна згадала… Ні, не згадала — цей день ожив перед нею, наче хтось миттю переніс її на два роки назад. Тоді вона сиділа в московській квартирі, куди вони нещодавно переїхали з Києва, остерігаючись війни. Вона гладила свій живіт, розчепірювала пальці, якими намагалася вловити найменший рух у цьому закритому просторі. Вагітна, втомлена, худа — прикладала руку до живота, як кладуть долоню на річку, покриту льодом, щоб спробувати вловити хоча б найменший сплеск життя під крижаною кіркою. Рука-радар. І далі — пальцями, які притулилися до пупка, проводила лівіше, ще лівіше — Роза Яківна шукала стукіт серця її дитини, яка спочивала в жіночому лоні. І не чула жодного звуку.

Зневірившись, вона відвела руку від живота. В очах з’явилися сльози, наливалися, немов роса, а потім падали їй на сукню. І тоді, геть утративши віру, просочившись сумнівом і сумом, Роза Яківна різким рухом приклала долоню до живота, і миттю — легенький стук. Раз-раз. А потім більш ритмічно: стук-стук-стук. Ось дитина! Жива! Тут! Вона зітхнула з полегшенням, намагалася знову і знову намацати чудодійне стукання. А потім, за декілька хвилин, Коха говорила й говорила, торкалася живота й нескінченно, безмежно співала пісню ніжності й материнства.

— Якби хтось мені раніше розповів про це щастя, я б не повірила. Як же радісно чути тебе! Приймати тебе своїм серцем. Любити так, як це тільки можливо. Чуєш, маленька? Мама тебе любить. Любить тебе, мій скарбе, тільки тому, що ти є. Ти жива. Ти моя. Ніхто, ніхто не може забрати тебе в мене. Мама так чекає, коли ж нарешті побачить тебе. Так чекає! — Роза Яківна наспівувала так і не помічала часу.

А потім, не прибираючи руки, вона чула шум у животі — такий далекий, як із мушлі. І пальці відчували морський прибій — там, де живе дитина.

Але пізно вночі, коли вони спали, їй раптом стало зле — спина мов розколювалася на частини. А тоді… Господи… Тоді… Розпочалася кровотеча, біль скрутив живіт, і завила вона, як вовчиця. Поранена вовчиця. Володимир Кирилович побіг по візника, помчав швидше вітру. Її винесли з квартири, відвезли до лікарні. А на ранок… Усе це скінчилося. Викидень. У жіночому животі більше нікого не було.

Вона згадувала той час, коли прокинулася в білій постелі, поруч сиділа сестра милосердя. Блискуча лампа розжарювання була замість полум’яного сонця. Біла стеля — небо. Усе навколо чисте. Ніби так було завжди. Тоді рука Рози Яківни машинально потяглася до живота, щоб почути бажаний стукіт, але у відповідь — нічого. Порожнеча. Мовчання…

У гетьманському палаці жінка перечитувала той давній лист. Важкі краплини сліз котилися по щоках. Вона пригадала ті дні, коли втратила дитину, з жахливою чіткістю, і відчай знову переповнив її.

— Життя — це порожнеча. Нічого. Нікого, — прошепотіла вона.

Скільки разів вона переживала цей день? Сто? Тисячу? Сто тисяч разів? Той, хто пізнав таке горе — ніколи, ніколи не буде колишнім. Той, хто втратив дитину — ніколи не буде повністю живий — частина його серця померла разом з малям.

Але раптом Роза Яківна побачила розірваний аркуш паперу, складений навпіл. Аркуш лежав у щоденнику Володимира Кириловича, який він не ховав від дружини, а, навпаки, — навіть зачитував свої записи. Але ось один аркуш він вирвав, проте не наважився викинути, а поклав його між сторінок щоденника. Коха розгорнула його, пробігла очима по рядках, а потім закрила долонькою рота, щоб не закричати. Там було ось що:

«Кошмар тягнеться. Коха в лікарні. Невідомо й досі, що в неї. Здається, позаматкова вагітність. Значить, операція і ще місяць лежання в лікарні. Життя ніби намагається примусити нас вірити в забобони. Стільки мріяти про народження дитини, з такою побожністю, захватом і чистотою готуватися до цього, так обгортати це інтимною таємністю — і так прилюдно, боляче, з такими муками відмовитися від своєї мрії. Життя ніби хоче поглузувати, висміяти, примусити боятися його».

Свідомість Рози Яківни немов пронизав електричний розряд — за кожним вчинком чоловіка, за його спрагою щось створити, змінити світ, перевернути його з ніг на голову — за всім цим набором лукавого та пристрасного Володимира Кириловича було тільки одне бажання — довести Богу, що він усе ще може творити. Творити після смерті дитини. Він іще — спроможний. Творити, а не руйнувати. Він боровся з самим життям, яким воно є насправді. Її чоловік хотів знову перемогти. Роза Яківна сіла на стілець, провела рукою по обличчю — і сльози розмазалися по шкірі, всмоктуючись у пори.

Розділ 11

— Підійдеш до нього ззаду, коли він вийде з екіпажу.

— І що, а раптом там охранка?

— Не бійся. Нема охранки. Він сам ходить.

— Добре. І що далі?

— Потрібно просто чикнути його по горлу. І одразу навтікача. Я чекатиму на тебе праворуч, на Хрещатику.

— Сказати легко, та зробити важко.

— Ну, товаришу, ти зробиш велику справу для революції. Це стерво має померти!

Двоє чоловіків стояли біля готелю «Континенталь». Було дуже темно, зимовий вечір був зшитий з чорного балахона, і не можна було розгледіти їхні обличчя. На одному з незнайомців була солдатська шинель, а другий — у штатському. Вони шепотілися, розводили руками. Військовий уважно слухав цивільного, який провіщав, що контрреволюція готує реванш — Петлюра продався Антанті, яка скоро введе війська й поверне буржуазний лад.

— Та зрозумій, темна ти людино! Думаєш, капіталісти легко віддадуть своє багатство?

— Та ясно як божий день, що ні.

— Отже, вони знову хочуть повернути робітників на свої заводи і зробити їх своїми рабами. Ти де працював?

— У полі. Я — селянський син.

— Ну добре. У полі. Як твого поміщика звали?

— Назар Петрович.

— Ось повернеться Назар Петрович, забере всі твої аршини, а Петлюра тільки йому спасибі скаже, мовляв, молодець, сучий ти сину.

— Буде кепсько.

— То ось я про що…

Двоє шепотілися, а відтак солдат замовкав, чухав свою вузьку ріденьку борідку, робив кілька кроків.

— Якщо він сюди, то я туди. А якщо він… А якщо він буде з дружиною?

— Ох і дивак! Хіба це дружина? Це змовниця. На страту її.

— Ну, я не знаю.

— Знов за рибу гроші.

Вони розмовляли ще близько півгодини, а тоді вийшли за Хрещатик і рушили в бік Царського саду. Саме коли вони зникли за поворотом, до парадного готелю під’їхав екіпаж. Лакована кабінка припорошена снігом, але навіть крізь білий наліт можна розгледіти витончену різьбу по дереву. Візник у товстому кожусі був схожий на моржа. Ось він обернувся, стягнув велику рукавицю і постукав по даху кабінки. Дверцята відчинилися, і вийшов Симон Васильович. Він махнув візнику й покрокував до парадного входу готелю «Континенталь».

Зайшов до просторої зали, підійшов до ліфта, піднявся на третій поверх, звернув ліворуч, довгий коридор — ось і номер 21, де він жив із сім’єю після того, як скинули гетьмана. Увійшов — темно. Ольга з Лесею, напевно, уже сплять — на столику кімнатки жевріє лампа, випромінює жовтувате світіння, подібно до далекої зірки на темному небі. Симон Васильович роздягнувся, пройшов до кімнати. Сіре світло з вікна надавало приміщенню загадкового вигляду. Ліжка стояли, наче стародавні надгробки, і здавалося — усі померли. Це видовище трохи налякало Петлюру, тому він зупинився, уважно порозглядав сплячих дружину й дитину. А якби вони й справді померли? В один день. Чи можна було б пережити це горе? В які слова втілити цей біль, як висловити страждання? Йому стало ніяково. Хотілося викинути ці думки, немов важкий хомут.

Раптом дружина підвелася:

— Симоне?

— Я, я, Олю.

— Ти знову так пізно. Леся чекала на тебе.

— Я знаю. Не міг вирватися раніше.

— Леся так хотіла, щоб ти розповів їй свою казку.

— Нову? Так, я вже приготував, кахи-кахи.

Симон Васильович підійшов і сів на ліжко. Вони шепотілися, щоб не розбудити дочку. Та мирно спала, іноді злегка ворушилася. Її тендітне тіло, укрите пуховою ковдрою, було схоже на маленьке деревце під товстим сніговим шаром. Петлюра трохи присунувся, подивився на личко донечки, простягнув руку, але не доторкнувся до нього, а провів долонькою над шкірою. Йому так хотілося відчути її тепло! Напевно, обійми Бог придумав для того, щоб ми могли слухати серцебиття одне одного.

Ольга пригорнулася до чоловіка, а він узяв її за руку. Вони вийшли в іншу кімнату, що була кабінетом, причинили двері. Увімкнули світло. Вона подивилася на Симона Васильовича. Як же він змарнів. Темні кола під очима. Довгі, звивисті зморшки. Єдине, що залишилося колишнім — це очі, в яких глибоко тлів ледь помітний вогник.

— Як я втомився, Олю. Ніби я весь зітканий з утоми.

— Ти просто живеш заради всіх звершень.

— Іноді мені здається, що ці звершення вибирають мене першими.

— Це дивно звучить.

— Напевно, найдивніше — це поклик обов’язку. Ніхто його не чує вухами, але всі коряться.

— Розкажи, що відбувається, Симоне.

— Сьогодні вівторок, як ти пам’ятаєш — день прийому. В обід стільки людей — тягнуться і тягнуться. Начальник канцелярії сотник Бутенко каже, що вже друга година, потрібно припиняти прийом. Знаєш, як це — чути людську біду, завжди таку різноманітну?

— Так, бідою повниться земля.

— Чую, як страждає армія, простий люд. Передчуття погане в мене, Оленько.

— Яке?

— Ми знову на порозі катастрофи.

— Усе так серйозно?

— Гірше не буває. Олександр, брат мій, застерігав, що так буде, — соціалісти нас довели. Я так помилявся, так помилявся…

— Може, усе-таки можна все ще виправити?

— Не знаю. Чеховський із Винниченком тягнули час. Усі чекали милості від більшовиків. Мовляв, оголосити Україну соціалістичною республікою — і нас не чіпатимуть. А народ… Тільки й марить соціалізмом. Влада — робітникам і селянам! Це нас знову згубило.

— Але ти не винен…

— Дідько! Яка ж злість бере, що все так.

— А могло бути по-іншому?

— Не можу, хочеться кричати, що є сили. Сам винен, сам. Оце я дурень, бовдур, телепень!

— Ну, припини картати себе.

— Не потрібно було вестися на модне, дав слабину — ось і отримуй. Ні більшовики нас не визнають, ні білі, ні Антанта. Французьке командування прибуло в Одесу й вирішило відроджувати Росію. Про Україну ані слова.

— Жахливо. Що ж тепер?

— Я не знаю. Втомився, як чорт. Усередині ніби пустеля — суха, похмура.

Симон Васильович узяв руку дружини, погладив долоню, напрочуд ніжну, як шовк. Він сумно всміхнувся. Яким же він був наївним, одержимий боротьбою, тому що вона надихає тут і зараз.

Він не очікував, що так швидко люди можуть зрадити. Ось і отаман Зелений не захотів воювати з червоними, а отаман Данченко проти поляків. Довелося послати під Київ січових стрільців, які вступили в бій з бунтівниками-отаманами, оголивши фронт із більшовиками. Червоні агітували в частинах, раніше відданих У.Н.Р. — брехали, вводили в оману. Тисячі солдатів уже не знали, що робити. Війна офіційно не була оголошена, тому навіть ті, хто не зрадив Україну, не розуміли, як їм бути. Господи Боже, на кого можна покластися?

— Усе буде добре, Олю, навіть якщо буде погано.

— О, так. Я й забула, що ти так звик говорити.

Ольга всміхнулася, поправила волосся, що впало на щоку, затуливши очі. Симон Васильович подивився на неї так, немов побачив уперше. Як же дивно влаштована людина — потяг до душі й плоті немов прописаний у душі тоненькими письменами; і, тільки полюбивши, можна розгадати ці написи, дізнатися, що вони означають. Ким він був для дружини, чим раптом виявився до неї прив’язаний, з’єднаний, наче хмари з небесами, в одне ціле? Якби він зараз устав, відчинив двері й пішов у морозну ніч, то чи пішла б вона за ним? Чи думала б вона про своє майбутнє без нього? Коли весь світ валитиметься, то чи погодиться вона жити в руїнах, але поруч із ним?

— Погодилася б? — запитав Симон Васильович.

— На що? — здивувалась Ольга.

— Залишитися зі мною за будь-яких обставин?

— А ти сумніваєшся?

— Просто хочу почути.

— Я буду твоєю тінню, слідуватиму за тобою, куди б тебе не занесло.

Хотіла щось іще додати, але більше слів не треба, тому що слова — лише звук, схожий на коливання душі. Ольга збентежилася, немов дитина, а він притулився до неї і поцілував, ніжно торкаючись губ, наче це були польові червоні квіти.

— Я люблю тебе, як тільки може любити людина, Оленько.

— А як це?

— Напевно, так, як можуть любити повітря, адже жити без нього неможливо.

— Ти, Симоне, завжди був мастак говорити.

— Це тому, що ти мене надихаєш, серденько.

Його рука торкалася щоки дружини, він гладив її обличчя, бажав увібрати в себе все тепло її тіла. Ці хвилини такі дивні, тому що в них є якесь таїнство. Якою ж безпорадною є людина у своїй самотності! Як же бажає відчувати плоть іншого, чути його голос, бачити силует — усі ми є рабами своєї боязні залишитися самотніми в цьому світі. Манить нас до таких, як ми самі, бо цей потяг схожий на інстинкт тварин — притягує чоловіка до жінки, і саме так зароджується нове життя.

Наступного ранку Петлюра поїхав до міністерства, а потім до Центральної Ради. Потрібно було готуватися до Трудового конгресу й до договору із З.У.Н.Р. «Акт злуки» — так називав цю угоду Винниченко. Дві республіки — Українська Народна й Західноукраїнська Народна — повинні були з’єднатися в одну. Цей великий, але символічний захід грів душу Симонові Васильовичу. Здавалося, що ось відбудеться ця подія, і Україна буде жива, навіть якщо сто ворогів обступили її. Країна буде єдиною, принаймні на папері.

У серці все ще жевріла надія, що все налагодиться.

Ближче до вечора пішов сніг. Щільною пеленою, немов витканий з мільйона ниток, снігопад обрушився на січневий Київ. Сотні, тисячі ниток котилися з небес і падали на землю, згорталися в замети, спліталися в білі бархани. Симон Васильович дивився у вікно, а там безшумні кульки снігу перетворювали будинки на білі гори. Коли сутінки геть заволокли вулиці, Петлюра викликав автомобіль, щоб поїхати додому. Але замети та сильний снігопад не дали машині проїхати й версту. Не дочекавшись ні екіпажу, ні автомобіля, Симон Васильович пішов пішки по Великій Володимирській, щоб звернути на Прорізну й далі на Хрещатик. Крокував бадьоро, піднявши комір шуби.

Густа пелена не давала змоги дивитися вдалину. Петлюра заглиблювався в біле пекло й не бачив худої фігури, яка повільно перебиралася від одного дерева до іншого. Солдатська шинель зринала в майже суцільній білій поволоці, іноді трохи наближаючись, та частіше тримаючись поодаль. Вологий вітер дужчав, мороз посилювався.

— Ач, розбуянилася зима, — сказав Симон Васильович, намагаючись перервати тишу своєї самотньої подорожі.

Його слова, здавалося, тут же вкарбувалися в атмосферу, перетворилися на крижинки й зависли перед ним. Він заледве йшов по засипаному снігом хіднику. Важко дихав, наче полярник, що перетворився на білого велетня, і тільки ледь помітні вогники-світлячки, що висіли в темних вікнах невисоких будинків, давали йому орієнтир. Усе було б звично, якби не хтось у солдатській шинелі, що йшов за ним слідом. Не минуло й п’ятнадцяти хвилин, як відстань між незнайомцем і Петлюрою значно скоротилася. Завірюха бісилася, кидалася на подорожніх, немов дикий пес. Вона раптом заспокоїла Симона Васильовича. Він знав, що до Києва вже наближаються російські більшовики, які нахабно вторглися в Україну. Боже, знову все так, як рік тому, коли на Київ ішов Муравйов зі своєю ордою.

Але божевільна заметіль, яка била Петлюру по щоках своєю кістлявою, обмороженою рукою, несподівано принесла мир. Якби така погода протрималася ще трішки, більшовики зупинилися б, і це дало б можливість українцям зібратися з силами, перебороти хаос у військах і зупинити червону орду.

— Дивна ця штука — надія. Ось тобі й моторошна заметіль, а здається, що на добро, — пробурмотів Петлюра.

Зненацька згадалося, як він виходив хлопчиком у полтавське поле, поросле дикою травою вище його зросту. Довгі стебла з широкими капелюшками суцвіть гойдались, як величезне віяло, і літній вітер намагався обсипати з них пилок. Він вдихав польові аромати, і їхня свіжість робила його на якусь мить невагомим. Яким щасливим він був тоді! Яким наївним у своєму дитячому погляді, і ця наївність насправді і є істина. Тепла пора, в якій немає і натяку на майбутні печалі. Він ішов вузькою, ледь помітною стежкою, майже невидимий у високих травах і нечутний серед звуків поля. Час чистоти в помислах і справах. Дитинство — рай.

І тут його ліва нога вгрузла по коліно в замет, Симон Васильович висмикнув ногу, напівобернувся й побачив солдатську шинель зовсім неподалік. Незнайомець завважив, що його виявили, й зупинився. А потім зрозумів, що вчинив підозріло, й ступив кілька кроків уперед, бажаючи дістатися до найближчого провулка. Але це було ще більш підозріло. Удалині загавкав пес. Його хрипкий голос надав сцені особливого трагізму, немов це була театральна постановка. Симон Васильович зрозумів, що за ним стежать, тому спробував роздивитися того солдата, але щільна снігова завіса не дала змоги.

— Чого тобі треба? — закричав Симон Васильович.

Його голос одразу ж потонув у снігопаді. Чоловік у шинелі, одначе, почув — і вже не намагався кудись бігти. А який сенс, якщо карти вже розкриті.

— Чого ти хочеш від мене? — повторив Петлюра.

У відповідь — мовчання. Солдат стояв сажнів за десять, трохи похитуючись, наче ведмідь.

— Гаразд. Якщо не бажаєш говорити, то прощавай, — сказав Симон Васильович.

Він хотів було обернутися, кинув погляд на темний силует, але за мить сталося несподіване — солдат раптом побіг на Петлюру. Це сталося так швидко, що дворовий пес не встиг загавкати вдруге. Незнайомець біг щосили, широкими стрибками. Його обличчя зненацька спотворилося — звичні грубуваті сільські риси перетворилися на маску, яку надягали для того, щоб лякати дітей. Солдат виставив ніж і біг на свою жертву. З несподіванки Петлюра позадкував. Густа сніжна пелена поглинала всі звуки, тому солдат біг, немов у німому кіно, і від цього ставало ще страшніше.

Симон Васильович хотів було розвернутися і прискорити крок, але де там! Снігу навалило стільки, що він устиг би зробити лише один рух. Тож розвернувся, готовий зустрітися віч-на-віч. Лезо ножа блиснуло перед очима Петлюри, він в останній момент устиг ухилитися, і солдат мов провалився в порожнечу.

Уперше смерть була так близько! Уперше Симон Васильович дивився в очі своєму ворогові й не міг зрозуміти, як чинити. Тим часом солдат знову звівся на ноги, повільно, уже не поспішаючи, підняв ніж і засопів.

— Послухай, краще не треба. Розійдемося по-доброму, — тремтячим голосом сказав Симон Васильович.

— Ще чого! — прошипів солдат, думаючи, з якого боку йому зайти.

Петлюра намацав кобуру й дістав револьвер.

— Чого ти хочеш? — спитав Симон Васильович.

— Зарізати тебе як свиню! — прогарчав солдат.

Він зробив обманний маневр, удав, що намагається зайти зліва, а тоді викинув ніж праворуч і з розмаху, немов маленькою шаблею, вдарив по правій руці Петлюри. Симон Васильович не встиг відвести руку, лезо легко розпороло його шкіряну куртку, сорочку, дістало до шкіри, залишивши подряпину. Від болю Петлюра скрикнув і випустив з руки револьвер, який упав у сніг, наче камінь у воду. Але водночас Симон Васильович інстинктивно відступив, і коли перед ним пролетів другий удар, то зміг уберегтися. А солдат не зупинявся — він замахувався по довгій траєкторії і викидав ніж уперед. Симон Васильович задкував і намагався не підставлятися.

— Стій, стій! Чого ти хочеш? — знову повторив Петлюра.

— Зарізати тебе як собаку, буржуазна гниль, — прохрипів солдат.

— Хто ти?

— Той, хто не залишить від тебе й мокрого сліду.

— Це помилка! Чуєш, помилка!

— Це твоє життя — помилка. Зараз я її виправлю.

Солдат кинувся на Петлюру, намагаючись вразити його, але той ухилявся. Нарешті нападник зробив випад, а Симон Васильович, несподівано навіть для самого себе, врізав йому кулаком в обличчя. Той відскочив. Але другий удар повалив його в сніг. Солдат упав, занурившись із головою в холодну пухнасту масу, і на якусь мить втратив орієнтацію. Не гаючи ні секунди, Симон Васильович кинувся до того місця, де впав револьвер, і почав нишпорити в снігу. Слід було за будь-яку ціну знайти зброю. Тим часом солдат підвівся, здивовано роззирнувся і помітив Петлюру.

Як уникнути своєї долі? Чи є шляхи в людини, якими б вона пішла, а коли відчувала біду, звернула б убік? Чи можливо таке, щоб утекти від призначеного тобі? Хто ставив собі питання, чому злий фатум завжди виграє? Як обдурити самого Бога?

Симон Васильович нишпорив у сніговій масі, його руки вже задубіли, пальці майже оніміли. А солдат уже прямував до Петлюри, щоб завершити свою брудну справу. Був сповнений образи через своє жебрацьке існування: його сім’я голодувала в той час, коли пани викидали їжу на смітник, і десятки маленьких дітей копирсалися в помийній ямі за панським двором у надії знайти бодай поїдену цвіллю шкоринку хліба. В одну мить пригадав, як за панським маєтком у тій величезній ямі він маленькими рученятами витягнув з великої купи гною курячу кістку з ледь помітним нашаруванням м’яса — і щасливий, що у нього є пожива, вп’явся зубами в смердючу їжу. І зараз від усвідомлення своєї ганьби солдат закричав. Це був несамовитий крик — такий, які лунають на полі бою, коли відірвало руку або ногу і немає сил стриматися, бо розірвана плоть посилає в мозок мільйони сигналів лиха. Так кричать у муках на столі ката; так кричать на операційному столі польового військового госпіталю, коли гостра пилка молодого лікаря вгризається в кістку пораненого бійця. Так кричать від безсилля. Крик — біль.

Солдат побіг. В його очах з’явилися сльози, які майже миттєво перетворювалися на маленькі крижинки. Він мчав, щоб поквитатися зі своєю долею, наївно думаючи, що вбивство дасть йому змогу скинути ланцюги з душі, позбутися настирливого смороду гниючої курячої плоті, яка досі витала у нього перед обличчям. Ось вона — помста. Зараз стане легше.

Цієї миті Симон Васильович намацав револьвер, розвернувся і побачив перед собою вбивцю, який знову замахнувся ножем, але поцілив цього разу в ліву руку. Гострий біль пронизав тіло, але, подолавши його, Петлюра примудрився натиснути на спусковий гачок. Пролунав постріл, куля поцілила в праву руку кривдника, і той завив, а ніж випав з його долоні. Обидва були поранені й не могли далі битися.

Солдат розм’як, згорбився, опустився на коліна. Він не намагався втекти, розуміючи, що дні його полічені. Симон Васильович тремтів, рука з револьвером вібрувала, він тримав ворога на прицілі.

— Ну ж бо, стріляй, собако.

— Я не знаю… Не знаю, що ти собі вбив у голову, але ти мене явно з кимось переплутав.

Петлюра тяжко дихав. Йому хотілося зараз же завершити справу — пристрелити нахабу, та й край.

— Бий, падло. Бий.

Солдат схопився за поранену руку, змирився зі своєю долею.

— Не розумію. Я ж тільки хотів, щоб у мого народу була своя країна.

— Брешеш, буржуазне падло. Хочеш повернути порядки, як за часів гетьмана.

— То ось у чому справа… Тобі наторочили, що я ображаю робітників і селян…

— Ти такий, як усі. Ось більшовики…

— Стій. Я все зрозумів. Ти ж бачиш, що я можу тебе пристрелити?

— Стріляй, стерво!

— Гм. Ось як.

Симон Васильович подивився на солдата й раптом крізь сіру пелену побачив тоненькі смужки крижинок на віях. Це видовище зачарувало Петлюру, він зрозумів, що це сльози, які замерзли в зимову холодну ніч. Вони стояли один навпроти одного, і життя одного було в руках іншого.

— Гаразд. Нехай буде так.

— Тільки не тягни, сволото.

— Ну, якщо ти так хочеш.

— Кінчай, стерво.

Петлюра вирівняв револьвер, націлив його в голову солдата. Він сумнівався, та потім зважився.

— Не вбивства я прагну, а свободи. Не плачу, а сміху. Не поневолення українців, а волі. Якби тільки зрозумів, що все, що сказали про мене, — брехня… Якби мені дали змогу виправдатися перед судом — я все розповів би. Світла шукаю, а не темряви. Тобі я залишаю шанс це зрозуміти.

Симон Васильович опустив револьвер, обернувся і пішов. Сніг повалив іще дужче. Білі смуги швидко заштрихували міський пейзаж. На вулиці залишився солдат на колінах. Він не знав, що йому робити — бігти за своєю колишньою ціллю чи піти світ за очі. Зрештою підвівся, подивився вдалину і побачив далеку вже фігуру. Йому раптом захотілося закричати, продовжити розмову — довести, договорити, але підвищити голос він не посмів.

І тоді солдат підняв здорову руку, торкнувся очей, щоб прибрати настирливі сніжинки, і ті з хрускотом розкришилися. Цей звук несподівано оглушив його, ошелешив не менше, ніж постріл. І він зрозумів, що тонкий стрижень злості в його грудях тріснув. І в одну мить відчув полегшення, ніби із серця витягли старий іржавий цвях, — тому що прощення гріхів зцілює душу.

Розділ 12

Гуркіт від вибуху снаряду ще довго стояв у вухах, ніби він не розчинився в повітрі, а лише посилювався. Це нав’язливе відчуття відволікало від усіх думок і бажань — настирливий шум переливався, наче море, і не давав зосередитися. З’явилося відчуття, що гуркотить уже не на зимовому полі, а в душі.

Полковник Петро Федорович Болбочан хитнув головою, спробував скинути із себе кайдани гуркоту. Не годиться йому, командувачу Лівобережної групи військ У.Н.Р., стати посміховиськом для ворога. Його хоробрість і нерозсудливість у бою не давала спокою червоним, і ті призначили за його життя винагороду — 50 тисяч гривень. І зараз, уже півгодини, він перебував із солдатами Запорізького корпусу під Полтавою, яку обороняли від Червоної армії; на них падали сотні пудів снарядів — легкі укриття накривав свинець і порох.

Господи, цей гуркіт, напевно, ніколи не припиниться! Петро Федорович пробрався в маленький окоп, який зуміли вирити в замерзлій землі. Він давав змогу тільки наполовину занурити своє тіло в землю, і щоб не стати легкою мішенню, доводилося присідати. Він так і зробив, і одразу став таким маленьким, що мимоволі всміхнувся.

Червоні, що розташувалися біля невеликого лісу, робили вилазки, промацуючи оборону українців. Росіяни, латвійці, молдавани — ось кого виставила проти У.Н.Р. Радянська Росія. Серед особового складу більшовиків близько третини — українські отамани, що перейшли на бік червоних. Цей біль не міг вгамуватися у душі Петра Федоровича, тому що його, кадрового офіцера, який народився в сім’ї священика Бессарабської губернії, з дитинства вчили, що відданість — це найвища чеснота. Батько, який приходив зі служби в недільний день, цілував сина, ставив його на табурет і примовляв, що тільки той перед Богом чистий, хто залишається вірним Йому і Його слову. Хлопчик Петро, з широким високим чолом, прямим носом і злегка відстовбурченими вухами, не розумів і половини слів, які казав батько, але запам’ятав фразу про відданість, що здавалася йому чудернацькою і дорослою. Щоразу він згадував розмову з татом і повторював: «Тільки той чистий, хто вірний». Ось і тепер, на другий рік війни, його поневірянь, польових мук, у вирі вибухів, Болбочан пам’ятав яскравий вогник в очах батька, коли той говорив про віру.

Більшовики стріляли по українських позиціях, але не наважувалися атакувати. Розвідка донесла, що вони чекають підходу Таращанської дивізії. Іноді кілька людей намагалися пробратися до позицій Запорізького корпусу, та щоразу їх накривали вогнем. Петро Федорович зіщулився в окопі, розправив свої пишні вуса, які вкрилися інеєм.

Червоні наступали широким фронтом, уже захопили Харків, звідки українцям довелося вийти після ультиматуму німців. Так, якимось чином більшовики домовилися з ними, переконавши німецьких командирів, що українські військові заважають їм повернутися додому. Хай їм грець. Болбочан вилаявся. Він вирішив розділити війська — відправив частину на Лозову, а з рештою прибув під Полтаву. «Мій шлях відходу — на Полтаву, а інші підуть на Лозову й Катеринослав. Полтаву утримати своїми силами буде важко, а Лозовська група прориватиметься на Павлоград на з’єднання з отаманом Гулієм», — писав він Головному отаману Петлюрі три дні тому. Та зараз, коли побачив, як вони тут загрузли, як їх мало, Петро Федорович думав, що він зробив помилку, коли розділив війська. Ця думка не давала йому спокою, але іншого виходу, як зберегти Катеринослав, він не бачив. Зі ставки йому надійшла відповідь, щоб він обороняв Полтаву і виходи на Київ, та що вони розуміють — штабні пацюки! Спробуй, померзни тут в окопі, посидь під обстрілом, а потім уже наказуй, як діяти. Тут, на фронті, усе не так, як у ніжних київських кабінетах, що заповнені напахченими панами, які віщають про рівність народів.

— Петре Федоровичу, знову піймали! — Болбочан почув голос курінного Петрова.

Полковник обернувся — його помічник пробрався по вузькій стежці окопу.

— Що ж це коїться?! Знову! — Петро Федорович не стримався.

Щодня вони виловлювали більшовицьких агітаторів, які розкладали дисципліну, закликали до дезертирства й переходу під червоні прапори. Ті геть розперезалися! Напередодні з Києва прибуло два батальйони, але їх одразу ж довелося розформувати — вони виявилися абсолютно небоєздатні. І ось знову — частини, що залишилися, вже не хочуть виходити на передову.

— Тож ходімо, розберемося, — він вибрався з окопу, пригнувся і рушив до поїзда, що стояв за півверсти від лінії фронту.

Шлях пролягав через невелику посадку з високими ялинами. На пишних гілках лежали снігові подушки, легкий вітерець час від часу обтрушував їх — тоді білий пил злітав із соснових голок, піднімався в повітря й безтурботно кружляв у веселому вальсі. Над усім цим простором голубіло, ніби було намальоване світло-синьою гуашшю, небо. Петро Федорович ішов, роззираючись довкола. Зненацька йому спало на думку: яка ж гарна природа; хто розгадає таємницю її краси — пізнає таємницю життя. Ці думки раптом виявилися для нього чимось незвичним, тому що раніше він не помічав за собою таких нахилів. Однак зараз, цієї похмурої і нервової зими напередодні свого тридцятип’ятиріччя, Болбочан раптово зрозумів, що світ навколо нього надзвичайно гарний. Він ішов по посадці слідом за Петровим, а думки, мов плющ, тягнули його вгору — до неба. Це дивне відчуття усвідомлення свого існування, визнання того, що ти лише спостерігач у світі й від тебе нічого не залежить — ні схід сонця, ні вітер, ні цей пухнастий сніг, — поглинуло Петра Федоровича. Краса здавалася такою безпечною, крихкою. Лише той є людиною, хто зможе прочитати цю красу. І все навколо виявиться саме таким, яким він це побачить, бо така роль спостерігача — його погляд формує реальність. Світ — душа. Болбочану здалося, що все закінчилося — війна, постріли, смерті. Ніби все горе залишилося в іншій реальності, а тут, у зимовому волохатому ліску, тільки спокій. На якусь мить полковнику стало спокійно, як буває умиротвореною людина, яка знає свій кінець і погоджується з ним.

— Яка ж воно дивна штука, — пробурмотів Петро Федорович.

— Що, перепрошую? — Петров зупинився і обернувся.

— Та нічого. Це я про наш час відступу, — сказав Петро Федорович, посоромившись розповідати про свій душевний неспокій.

— А, так, — згідно кивнув Петров.

Близько півгодини вони брели пустельним полем, доки не вийшли до залізниці. Там стояв потяг — десяток вагонів-теплушок, пара купейних і один вагон-салон. Неподалік п’ять солдатів, які оточили молодого хлопця. Вони поглядали на бранця, який у руках тримав згорток листівок.

— Ось він! Я сам затримав негідника — роздавав листівки й закликав до повалення буржуазного ладу У.Н.Р., — доповів полковнику вусатий гайдамака.

— Буржуазного? — запитав Петро Федорович агітатора.

— Саме його, прихвосня поміщиків і панів, — раптом гордо відповів молодий більшовик.

— А чи відомо тобі, бовдуре, що весь уряд нинішньої України — соціалісти? — грізно запитав Болбочан.

— Які соціалісти? — здивувався агітатор.

— Звичайні. Як ти.

— Цього не може бути.

— Може, може. Тож виходить, любий товаришу, ти закликаєш воювати проти своїх братів по ідеї.

— Ні, товариші Ленін і Антонов-Овсієнко[20] прямо сказали, що український уряд — це ідейні вороги, буржуазні прихвосні.

— Брешуть тобі твої товариші. Саме про соціалістичну справедливість зараз говорять у Києві, хай їм грець!

— Та як це?

— Ось тепер і думай, як? Ти підбурюєш на бунт українців проти українців. А там стоять росіяни й чекають, коли зможуть нас захопити й перебити.

— Соціалістична революція нас звільни…

— Це сон рябої кобили! Ніхто тебе не звільняв, а тільки втягнули в нове рабство — цього разу партійне. Ось скажи мені, милий чоловіче: тебе питали, перш ніж піти війною на Україну?

— Адже це класова боротьба…

— Знову нісенітниця. Ось поруч із тобою стоїть Петров — селянський син. Чим він за класом відрізняється від тебе?

— Але…

— Ото ж бо й воно. Нічим. Брешуть тобі підлі більшовики. Брешуть, а нам ніж у спину — всупереч усім договорам.

— Але Антонов-Овсієнко…

— Негідник останній, ось хто він. Була б моя воля — власними б руками… Їй-богу, не побоявся б узяти гріх на душу. Та не будемо тягнути чорта за роги — замкніть його, нехай подумає. Може, зречеться своїх більшовицьких ідей.

Агітатора повели, а Петро Федорович пішов до вагона-салону. Яка ж дивна, однак, течія долі людської — тут ти сповнений сили й керуєш цілим сходом України, а ось — маєш тобі — тікаєш, наче дворовий пес, світ за очі. Полковник зняв шинель, потер замерзлі руки, сів на стілець. Переглянув повідомлення з Директорії, написав відповідь Головному отаману Петлюрі, прочитав доповідь курінного про настрої у військах. Потім невдоволено хмикнув, потер чоло. Як же все це набридло йому! Безхребетність соціалістичного уряду, бажання Петлюри догодити і солдатам, і чиновникам, хитке матеріальне становище — не вистачає спорядження, зброї, набоїв. Більшовики розкладають особовий склад, який починає сумніватися, падає духом, а тоді бійці залишають полк. Безлад, скрізь безлад. Кажуть, що почалися єврейські погроми в Житомирі та Бердичеві — усе через те, що отамани діють самі по собі, а військове керівництво Києва занадто слабке. Міцна рука — ось що врятує Україну. Потрібна залізна дисципліна, розстріл на місці за провокації — слід нарешті навести порядок!

— Сильна рука, — прошепотів Петро Федорович.

Йому хотілося зараз-таки вийти до солдатів і сказати, що соціалісти доведуть країну до біди, а Україна знову постраждає, тому потрібно взяти владу в свої руки.

— Бідолашна моя батьківщина, — прошепотів він.

Думки про бунт наповнювали його голову, як вулик бджоли. Іноді спливала картинка, коли він нарешті зможе зібрати віддані йому війська й повалити владу. Це бажання охопило його, поглинуло, як накриває прибережний пісок хвиля прибою. Ох, казав же він Петлюрі, щоб не руйнували адміністративну вертикаль гетьмана, а тільки скинули Скоропадського. Але ніхто його не слухав. Білі офіцери з гвардії гетьмана готові були долучитися до українських військ. Війська були б сильнішими. Та й що казати — потрібно було укладати союз із Доном, білими офіцерами Денікіна — ось що потрібно було робити!

— Бунт, бунт. Чорти б вас забрали, пройдисвіти! — лаявся Петро Федорович, піднімав кулак і тряс ним у небеса, ніби там хтось відчує сором і нарешті наведе порядок на землі. Але нічого цього не відбувалося. Небо — місце вічного мовчання.

Полковник зітхнув. Лише його поняття про відданість не давало йому змоги увійти в змову з білими і зрадити У.Н.Р. «Синку, навіть якщо ти чимось незадоволений, а присягнувся захищати, то захищай», — говорив йому перед смертю батько, коли Петро Федорович був уже офіцером 38-го Тобольського полку. Не можна, мав рацію батько — Болбочан зіщулився, тяжко зітхнув.

Постукав ад’ютант, приніс папери — на Катеринослав наступають більшовики й махновці, місто буде важко утримати. Полковник прикрив обличчя руками, спробував глибоко дихати. Катастрофа, суцільна катастрофа. І немає жодного виходу, крім як пустити кулю собі в лоба, бо провалюєшся на всіх фронтах.

— Куля — і справі кінець, — прошепотів він.

Ці слова звучали жорстким вироком і судом, яким засудив себе Болбочан. Близько півгодини він розмовляв сам із собою, наводив аргументи й одразу ж спростовував їх. Це безвихідь слів, витканих із протиріч. Ніхто не міг чути цієї розмови, ніхто не міг утішити або виправдати полковника, адже справжня самотність — це в’язниця свого тіла, карцер душі, полон розуму. Не варто тобі чекати на підмогу, Петре Федоровичу, не варто — ти сам у боротьбі з собою. Усі твої слова поглине вагонна порожнеча і вберуть у себе стіни поїзда, ніби ти ніколи нічого й не говорив. Тиша цього страшного зимового дня може перериватися тільки далекими вибухами на полі бою і твоїм серцебиттям. Ніби весь світ принишкнув і чекає на розв’язку твоєї персональної трагедії. Бідолашний Петре Федоровичу, обплутаний мотузками сумнівів, скутий ланцюгом своєї честі — ти не знаєш, як тобі вчинити. Що ж — незнання і є правдою життя, адже ми сліпі — бредемо дорогою долі й не знаємо, що на нас чекає за черговим поворотом.

Болбочан нарешті підвівся з-за столу, підійшов до вікна, відчинив його. Холодний січневий вітер увірвався до вагона. Удалині, на лінії фронту, чути поодинокі постріли. Зрозуміло: супротивники й далі не наважуються наступати один на одного. «Напевно, червоні чекають на підкріплення, а на що чекаємо ми?» — ці думки не давали йому спокою, бо допомоги чекати нема звідки. Петро Федорович пригадав, як три дні тому просив прислати цілу дивізію, тому що поки з Києва дійдуть військові частини, від них залишаються крихти — більшовики засилали агітаторів, і ті розкладали особовий склад. Занадто довго Директорія не надсилала наказ про опір більшовикам, і солдати не знали, хто ворог. А тепер пізно — в армії пригніченість і вагання. Момент утрачено.

Петро Федорович міркував, як йому вчинити, та раптом з поля, де стояли наші війська, пролунало п’ять вибухів, зчинилася стрілянина, а згодом і крик «ура». Кілька секунд він прислухався, а тоді все зрозумів — кинувся до виходу, на ходу вдягнув шинель і папаху, покликав Петрова, і вони, вискочивши з вагона, помчали в бік поля бою. Стежку замело, довелося долати кучугури. Серце вистукувало дикий марш, піт проступив на лобі, в очах потемніло. Темна лісова смуга — і за нею наші війська. Ще трохи. Раптом крізь тонкі стовбури сосонок Петро Федорович побачив фігури українських бійців, які в паніці тікали в напрямку поїзда. Спершу подумав, що частина військ перегруповується, однак він не давав такого наказу. Та позаду цієї групи з’явилася нові, які також бігли до поїзда.

— Як це… Як? Стояти! Ви куди?! — Болбочан зупинився, вражений відступом своїх військ.

Ще дві години тому ніхто й подумати не міг, що трапиться саме так. Хто? Хто дозволив? Що коїться? Петро Федорович голосно матюкнувся. Лють спотворила його обличчя — скажена гримаса з витріщеними очима. Полковник не знав, що тепер буде. Дістав із кобури револьвер і вирішив, що пристрелить будь-кого, хто спробує повз нього пробігти. Тим часом відступ тривав і стало зрозуміло, що це повна поразка.

— Не треба, Петре Федоровичу. Нічого вже не вдієш, — ад’ютант Петров зупинився поряд з полковником.

— Як же так, Ваню? Як же? Тільки-но було все нормально, і ми тримали оборону, — Болбочан стояв і здивовано дивився вперед — там виднілися фігури солдатів, які тікали з поля бою.

І хрипкий вітер мчав їм услід. Було надзвичайно красиво, ніби природа намагалася хоч якось згладити цю тривожну подію. Постріли лунали все ближче. Червоні кричали, бігли за тими, хто відступав.

— Усе скінчено, Петре Федоровичу. Все. — Петров поклав руку на плече полковника.

— Не можу повірити, не можу, — Болбочан зняв папаху, щоб січневе повітря остудило голову.

Повз нього пробіг перший солдат — його обличчя відбивало всі страхи, які тільки можуть напасти на чоловіка. Далі другий, третій. Вони бігли, притримуючи гвинтівки, а дехто й кидав зброю, щоб ніщо не заважало втечі.

— Тільки не так, не так, — шепотів Петро Федорович.

Його рука то опускалася, то піднімалася, неначе він намагався створити перепону, якою можна було б зупинити поразку. Але ні, нічого у нього не виходило. Ще кілька хвилин полковник стояв посеред поля, не в змозі визнати реальністю те, що трапилося. Він ніби хотів повернути час назад, але яка безглузда людина у своїх бажаннях! Яка мізерна, якщо порівняти з плином усесвіту, основа якого — непередбачуваність.

— Час іти, — сказав ад’ютант.

— Я тільки… Я… — Петро Федорович не зміг вимовити жодного путнього слова.

— Годі вже щось змінити. Годі, — Петров узяв полковника за рукав і спробував відтягти.

Болбочан не пручався. На ватяних ногах, ніби лялька, він пішов до поїзда. Ад’ютант квапив його, озирався — чи не наступають червоні. А тих затримала жменька бійців, що вступила в бій. Однак глухуваті постріли недалеко від поля свідчили про те, що оборона впала. Коли вони дісталися до вагона-салону, біля смужки лісу вже з’явилися перші більшовицькі загони. Петро Федорович піднявся сходами. Засюрчав свисток, і сердитий паровоз рушив з місця, випускаючи сердиті клуби диму.

Солдати бігли за поїздом, залазили у вагони-теплушки, чіплялися за поручні. У полі майже не залишилося бійців, крім тіл убитих нещасних, які не встигли дістатися до поїзда. Їх чорні обриси, ніби свіжі могили, що лякають перехожих, виднілися на сніжній білизнí.

Петро Федорович не заходив до вагона, а стояв на сходах і дивився, як хуртовина замітає рейки. Обриси шляху позаду дедалі важче було розгледіти; паровоз розганявся, прямуючи в бік Кременчука та Знам’янки й оголюючи більшовикам шлях на Київ.

Змерзлий, тремтячи від крижаних вітряних потоків менше, ніж від холодної фрази, яка виникла у свідомості, Болбочан іще довго стояв на вагонній приступці поїзда, що набирав швидкість, доки нарешті не промовив ті слова, що звучали в його голові: «Це — катастрофа, катастрофа».

Розділ 13

Темний коридор поглинав найменший шурхіт, жоден легкий звук не міг по ньому розлетітися, проте кожне гучне стукання багаторазово посилювалося в чорному повітрі, розбухало, а потім іще довго висіло натягнутою між стін щільною пеленою. Це було доволі дивне явище, яке мало хто помічав у харківському будинку більшовицького Українського фронту — одному зі старих канцелярських приміщень купецького банку. Як уже було згадано, через усю будівлю простягнувся похмурий, доволі вузький коридор, обабіч якого численні двері відчинялися, немов проходи в інший світ, і звідти вивалювалися червоноармійці в бушлатах з червоною смужкою, військові чини в добре підігнаних френчах, а інколи й цивільні особи, які перелякано озиралися в коридорному колодязі, не знаючи, де вихід. Та здебільшого сутінкова тиша плавала в сірому рідкому повітрі коридору, мов незрима медуза, і її слизькі боки були неприємні кожному, хто входив у тісний простір.

Але одного разу, ближче до середини січня, вхідні двері в приміщення відчинилися і на порозі з’явилася фігура чоловіка. Його довге пишне волосся було ледь підсвічене золотистим денним світлом, що лилося позаду нього, і через це він здавався небесним посланцем; худорлява фігура теж увібрала в себе всі сонячні відблиски, ніби обриси тіла цієї людини полум’яніли вогнем. Тонкі руки тримали аркуш паперу, згорнутий удвічі, й більше нічого із собою у незнайомця не було. Затримавшись на секунду біля входу, чоловік сміливо увійшов, зачинивши за собою двері. На якусь мить імла огорнула його, розмазала в чорноті золотий пил по абрису фігури, і світіння зникло. Цієї миті для чоловіка було достатньо, щоб адаптуватися до приглушеного освітлення, яке проникало легким сяйвом крізь дверні щілини. Зрештою він рушив по коридору, і глухий стук його кроків посилився так, що відзвук був схожий на рівномірний машинний стукіт великого механізму. Бам-бам-бам. Чоловік крокував, як ідуть на параді, рівно ставлячи ногу, ритмічно нарощуючи довжину звуку — щомиті глухе відлуння наростало, немов бажало заповнити собою всю тишу цього темного світу. Нарешті чоловік досяг мети — це були п’яті двері ліворуч. Він штовхнув їх рукою, і яскравий потік світла розірвав покривало імли, і тепер можна було розгледіти його обличчя. Це був сухуватий чоловік, худий, гострі риси здавалися витесаними нервовим майстром, який намагався створити ідеального ангела, а вийшов незграба. Вуса-пірамідки і круглі окуляри неначе довершували цей образ, якийсь аж надміру земний.

— Ну що, товариші червоноармійці, дотиснемо імперіалістичну гідру? — раптом голосно промовив чоловік.

Посеред кімнати біля столу стояли три військовики, схилившись над картою, що накрила собою всю дерев’яну поверхню. Один із них, моложавий, теж в окулярах, усміхнувся і відповів:

— Саме вас, товаришу Антонов-Овсієнко, нам і не вистачало, щоб розгромити цих петлюрівців.

— Небагато ж залишилось?

— Так, Володимире Олександровичу, всього-на-всього провести кордон по Дніпру — і не залишимо Петлюрі нічого.

Антонов-Овсієнко увійшов до кімнати, і все дивне світіння розвіялося, перетворивши його одяг з яскраво-золотавого на сірий.

Це сталося, коли наступ більшовиків посилився і було взято Харків, Полтаву, оточено Катеринослав, а Болбочан рішуче відступав. Тоді настрій у Володимира Олександровича став іще більш піднесений. Надвечір він сидів у харківському готелі «Асторія», поєднаному з тим-таки купецьким банком. Готельні номери займали три останні поверхи шестиповерхівки з високим трапецієподібним дахом і пологою вежею зліва. Напівкруглі еркери різної висоти, косі лінії, міць гранітної обробки, великі маски над дверима, потужні атланти й незвичайні скульптури обліпили фасад будівлі. Січнева пітьма вимазала вікна в непроникну смолу, яка, здавалося, просочувалася крізь скло й липкою масою виливалася на підвіконня, стікала на підлогу, розповзалася по кімнаті. Через це тут панувала напівтемрява, з якою марно боролася лампочка на сорок ватів, що жевріла під стелею. Володимир Олександрович сидів на дивані, випроставши ноги. На колінах лежала папка з паперами, серед них — заповітний аркуш, із яким Антонов-Овсієнко й увійшов до купецького банку. Задоволено хмикнувши, командувач Українського фронту ще раз опустив очі, щоб усоте припасти до стрункого ряду букв, немов літній коханець до уст молодої дівчини, — такі приємні були Володимиру Олександровичу ці фрази, надруковані на жовтому аркуші. Ледь усміхаючись, немов до незримого співрозмовника, він погладжував по шорсткій целюлозній поверхні, й це відчуття приносило йому радість. На другий день після прибуття до Харкова командир більшовицької армії зажадав, щоб власники харківських підприємств запровадили восьмигодинний робочий день, а коли ті відмовилися виплатити робітникам заробітну плату, Антонов-Овсієнко посадив п’ятнадцять власників фабрик і зажадав від них мільйон золотом, погрожуючи відправити їх на роботу на рудники. Декілька осіб, однак, усе-таки відмовилися, тому їх довелося ліквідувати, себто просто вбити. Смерть заводовласників остудила гарячі голови інших поплічників капіталізму, і ті негайно виклали суму готівкою. Чотирьох усе ж вирішили відправити до Сибіру. Цей випадок дійшов до Леніна, який того ж таки дня телеграфував, і аркуш містив саме його слова: «…Особливо схвалюю і вітаю арешт мільйонерів-саботажників у вагоні I і II класу. Раджу відправити їх на півроку на примусові роботи в копальні. Ще раз вітаю вас за рішучість і засуджую тих, хто вагається». Антонов-Овсієнко усміхнувся ще ширше. Так їм і треба, буржуазним посіпакам, мало їх лупцювали, мало!

Якесь гаряче почуття зародилося в грудях, а відтак, — як розбухає вогненна куля з чорними прожилками диму, що поглинає тіло, — обгорнуло його всього. Як він ненавидів цих петлюрівців, як же прагнув кожного придушити, щоб випустити всю злість, весь свій бунт. У сімнадцятирічному віці він порвав з батьками, бо вони були царських поглядів, тому молодий Володя знати їх більше не хотів. Ніщо не повинно було його зупиняти, навіть ці старорежимні родинні відносини. «Кровні зв’язки нічого не варті, якщо немає інших», — казав він собі багато разів. У 1901 році Антонов-Овсієнко вступив до Миколаївського військового інженерного училища, проте відмовився присягати на вірність царю й вітчизні і пояснив це пізніше «органічною відразою до вояччини». Його заарештували й за півтора тижня відрахували.

Володимир Олександрович знову задумався: чому його тягне до зміни ладу, чому заради революції він ладен на будь-що? Не раз він відповідав собі на це запитання, але щоразу інакше.

— Напевно, цей рух зумовлений загальною старістю світу, — говорив він собі.

Його оксамитовий голос звучав у готельному номері так м’яко, ніби вчений петербурзької академії прибув у житейських справах до Харкова, зупинився в найрозкішнішому готелі, тому що літня тітонька віддала Богові душу й заповіла улюбленому племіннику заміський маєток і тютюнову фабрику в харківському передмісті. Та ні, нехай вас не обманює солодкість голосу й оксамит фраз — серце у Володимира Олександровича покрите чорною павутиною злості, потворно розпухле від образ, просочене жовчу віри у власну правоту. Ніхто досі не бачив такої озлобленої людини, яка всупереч будь-якій логіці бажала знаходити ворога і знищувати його.

Дивна річ — люди змінюються на очах, і складається враження, що вони завжди готові вчепитися в горло ворогові, щоб насититися його кров’ю. Не подумайте, головнокомандувач Українського фронту не завжди був кровожерливим. Ще два роки тому Володимир Олександрович попивав ранкову каву в паризькій кав’ярні, зарахований до орди політичних російських емігрантів. Незважаючи на те, що в паризькій газеті «Наше слово» він вів військову колонку, європейська статечність і освіченість заспокоїла його, ніби все нутро заснуло. Його начебто підмінили на той час, немов хтось створив копію Антонова-Овсієнка, і вона благополучно крокувала тихими паризькими вуличками, вдихала пахощі весняних каштанів. Так тривало аж до червня 1917 року, коли Володимир Олександрович повернувся до Петрограда. Революційний запал і запах крові витав у повітрі, й він одурманив усіх, навіть найповажніших. Так, саме Антонов-Овсієнко командував осіннім штурмом Зимового палацу, а взимку 1918 року нацьковував Муравйова якомога жорсткіше обходитися з українськими націоналістами — душити їх газами, розстрілювати на місці. Володимир Олександрович змінився в один день, і вже ніколи більше не поверталася паризька копія-тихоня. Ніколи.

Зненацька у двері номера постукали. Антонов-Овсієнко підвівся, рушив до входу, прислухався.

— Володимире Олександровичу, це я, Лаціс[21].

— Мартине Івановичу, яким вітром? — Володимир Олександрович відчинив двері.

— Вибачте, що в таку пізню годину. Але справа нагальна, — проторохкотів Лаціс.

— Хвилиночку, я вдягнуся, — відповів Володимир Олександрович і зачинив двері.

Вони спустилися вниз на ліфті, який скрипів, немов старий дід. Відтак рушили першим поверхом і дійшли саме до тієї кімнати, з якої і починалася ця розповідь. Цього разу біля дверей стояв червоноармієць, який трохи похитувався — чи то його хилило на сон, чи то від утоми. Утім, побачивши нічних гостей, він виструнчився, як на параді. Парочка увійшла до кімнати. Біля столу також стояло троє людей, а ще навпроти вікна сидів чоловік. Під оком у нього виднівся синець, який перетворився на пляму з фіолетовими переливами. Верхня губа була розбита, опухла й неприродно випнута. Велике садно лівої щоки із синцем скидалося на родову мітку. Весь вигляд незнайомця свідчив про те, що його били, причому не раз. Він опустив голову, бо та буквально розколювалася, немов хтось усадив між мозкових півкуль клин, намагаючись розділити їх. Ноги затекли, а зв’язані руки перетворилися на набиті сіном відростки, вони безпорадно висіли, немов відмерлі. Тоненькі ниточки слини, змішаної з кров’ю, висіли з підборіддя червоною павутиною.

— Що тут? — діловито запитав Володимир Олександрович.

— Шпигун. Український. Петлюрівець, — доповів йому Лаціс.

— Цікаво-цікаво, — сказав червоний командир.

— Навіщо прибув, не зізнається, — продовжив Лаціс.

— Ну, це не так важливо, він же в наших руках. Правильно, товариші? Можливо, він просто помиляється, якщо вибрав капіталістичний уряд Києва, — задумливо промовив Володимир Олександрович.

— Гм… Я… А втім, як скажете. Мої хлопці підготували його до розмови, — з легкою посмішкою відповів Лаціс.

Антонов-Овсієнко зітхнув, розвернувся і поставив стілець навпроти затриманого. Той і далі сидів з опущеною головою. Один зі співробітників ВЧК підвів обличчя українця так, щоб він дивився прямо на червоного командира.

— Спасибі, любий, — подякував Володимир Олександрович чекістові.

Тим часом сам заліз у кишеню й дістав хусточку, а тоді почав підбирати порвані струни крові зі слиною, і біла тканина миттєво побуріла.

— Не займай, — прохрипів полонений.

— Ну чому ж? Вигляд у вас, шановний, дуже кепський, — Володимир Олександрович згорнув хусточку в маленький пухкий квадратик і кинув її в урну.

— Не займай… Нас… Не… — прохрипів українець, проковтнувши останні слова.

— Так-так… Подайте-но йому води, бо бесіди не буде, — наказав Антонов-Овсієнко.

Чекіст вийшов і за хвилину повернувся з алюмінієвим, трохи зім’ятим з лівого боку кухликом, наповненим водою. Він підніс його до рота українця, який трохи скривився від болючого доторку розбитої губи до заліза, але все ж таки почав жадібно ковтати цілющу вологу.

— Ось так краще. Отже, виходить, нам уже й ніч доведеться провести з тобою, — Володимир Олександрович умостився зручніше на стільці.

— Він не бажає відповідати, — продовжив Лаціс.

— А чому? Чи ми не дуже привабливі люди, які не можуть прийняти гостя? — голос Володимира Олександровича звучав розмірено, немов під метроном, і через це здавався ще більш страхітливим.

Бранець мовчав. Знову опустив голову, злегка похитуючись.

— Твої хлопці старалися, Мартине Івановичу? — дивлячись на ув’язненого, спитав Володимир Олександрович.

— Від щирого серця і не раз… — відповів Лаціс, зітхаючи.

— Так-так. Ну що ж. Говори, з чим завітав до нас? — звернувся до бранця Володимир Олександрович.

Той хитнув головою, навіть ворухнувся, але не відповідав. Прийшов час зітхнути Антонову-Овсієнку, який докірливо подивився на Лаціса — мовляв, що ж ти, дорогенький, так погано попрацював, якщо мовчить, наче пень, твій шпигун. Співробітник ВЧК усе зрозумів, кивнув своєму підручному, і той з розмаху так ударив українця, що він гепнувся зі стільця на підлогу. Чекіст підійшов і кілька разів садонув бранця ногою під дих.

— Ну годі, годі виховувати. Подивимося, чи набрався він розуму? — Володимир Олександрович нетерпляче потер руки.

Українця посадили на місце. Він важко дихав, обличчя скривила гримаса болю, кров сочилася з садна на вилиці — половина фізіономії вже перетворилася на червону страшну маску.

— Як звуть? Навіщо прибув? — Антонову-Овсієнку почав уриватися терпець.

Мовчання, знову це чортове мовчання!

— Володимире Олександровичу, можна ми над ним іще попрацюємо, без зайвих очей, так би мовити, — запропонував Лаціс.

— Як минулого разу? Зламаєте хребет, та й край? Ні, цього разу нехай він хоча б зможе говорити, — заперечив більшовицький командир.

У кімнатці запала тиша, тільки українець сопів і важко дихав. Володимир Олександрович задумався, почухав підборіддя.

— Так-так. Проведемо його в кімнату для гостей, — нарешті оголосив він і одразу ж підвівся.

Українця підхопили під руки, потягли до виходу, потім по коридору, вниз по сходах — у підвал. Попереду йшли головний чекіст і Антонов-Овсієнко. Поки не дісталися дверей, оббитих листом заліза зеленого кольору, майже не перемовлялися. Важкий засув натякав на те, що це було одне з купецьких сховищ, яке давно не використовувалося за призначенням. Обидва зупинилися біля входу, а Володимир Олександрович розвернувся, подивився на бранця.

— Це наші найкращі апартаменти. Прошу товаришів показати їх, провести, так би мовити, екскурс, — тим самим чемним голосом сказав командир.

Два співробітники ЧК одразу ж підтягли українця до дверей, відчинили їх, і з підвалу війнуло смородом. Полоненого штовхнули досередини, два чекісти теж увійшли й зачинили за собою двері. Було темно. Кілька секунд — і українець прийшов до тями. Густий, як туман, мерзотний сморід прослизнув до його носа, пропалив перегородки, досяг мозку й розплавив на кисіль свідомість. Йому стало так зле, що все, що відбулося з ним досі, здавалося легким веселим сном. Клубок підступив до горла, шлунок стиснувся до розміру кулака й намагався вилізти назовні.

Бранець виблював і мало не впав. Очі тяжко звикали до темряви, та ось один із наглядачів намацав вимикач, і три лампочки, що вишикувалися в ряд, загорілися по всій довжині підвалу. І тоді перед українцем, як спалахом блискавки, освітилося найжахливіше видовище, яке тільки можна було вигадати: уздовж стін висіли тіла. Багато тіл — десятки. Це були чоловіки або те, що від них залишилося. У деяких були розкриті груди, і здавалося, якщо підійти ближче, то можна було побачити, як б’ється серце, покрите тонкою червоною плівкою. У кількох нещасних відрізані по лікоть руки, рани перетворилися на чорні гнилі струпи. Голови опущені. Ноги перебиті в багатьох місцях. Кістки вивернуті. Але найстрашніше, Господи Боже, що тільки може бути, — усі вони виявилися живими. Іноді хтось вигукував, немов намагався позбутися покаліченого тіла, яке приносить тільки страждання.

— А-а-а, — пролунало збоку.

Українець обернувся і побачив старого. Це був козак. Гайдамака. Його вуса вирвані у двох місцях. Тіло простромлене багнетом, кров запеклася навколо рани. Сиве волосся закривало частину обличчя. Він знову застогнав. А відтак зібрався на силі, примружився і побачив полоненого українця.

— Синочку… Синку… Убий мене… Убий… — почав благати гайдамака.

Він сіпнувся, судома пробігла по його тілу. Українець придивився й побачив на грудях старого вирізаний ножем тризуб. Глибока канавка герба перетворилася на криваву нерівну рану. Це видовище так вразило полоненого, що він рушив, спробував дотягнутися до нещасного, але раптом короткий удар по голові зупинив його. Українець знепритомнів і впав на підлогу.

Прийшов до тями він у тій самій кімнаті, де починався допит. Володимир Олександрович сидів на тому ж місці. Поруч Лаціс і два чекісти.

— Слабким ти виявився, друже мій чарівний. Слабки-и-им, — протягнув Антонов-Овсієнко.

Полонений засопів.

— Ось ти мовчиш, а дні вашої республіки вже полічені. Так, Петлюра послав відбити Полтаву після втечі Болбочана. І що? Два дні січові стрільці протрималися, але їхні фланги відкрив усе той-таки полковник. І все, наша тепер Полтава. Шлях на Київ відкритий. Ось нещодавно ми розбили Чорноморську дивізію петлюрівців під Бахмачем і тепер пройдемося по всьому сходу. Залишилося ще трохи, і ваше головне місто візьмемо, — проспівав Володимир Олександрович.

— Ви… Ви… Покидьки… — нарешті сказав українець.

— Що-що? Покидьки? От тобі й маєш, це стає ще більш кумедним, ніж здається, — сказав більшовик.

Він завовтузився, ніби щось йому заважало сидіти. Відтак невдоволено клацнув язиком.

— Перевірте, щоб він був добре зв’язаний, і всі йдіть геть, — звернувся він до чекістів.

Лаціс слухняно кивнув, здається, виконував такий наказ не вперше. Коли двері зачинилися і в приміщенні залишилося тільки двоє, Володимир Олександрович продовжив:

— Ти думаєш, чому ми перемагаємо? Та тому, бовдуре, що до нас приходять і селяни, і колишні петлюрівці. Хочеш, відкрию тобі секрет, чому? — злісно промовив більшовик.

— Горітимеш у пеклі, — прошепотів полонений.

— Ні-ні, мій любий. Пекло — це те, що може влаштувати лише людина, тому що диявола придумали люди за своєю подобою. Однак я відволікся. Так ось, чому за нами йдуть? Річ ось у чому. Слід говорити лише те, що люди хочуть чути: землю — селянам, заводи — робітникам. Чи не так? Про це говорять Винниченко і Петлюра? Та тільки не вірять їм, бо український уряд думає, що люди хочуть правди, а люди жадають тільки одного — брехні. Більше брехні, більше обману. О, якою ж солодкою є брехня для людей, якою ж бажаною! І ось наш секрет — потрібно брехати із серйозним обличчям, сповненим трагізму. Знаєш, трішечки бути актором. Свобода, рівність. Хе-хе, — простягнув Володимир Олександрович.

— Тоді в що… У що ти віриш? — спитав полонений.

Більшовик трохи підсунувся до нього й лише гидливо глянув, на його побите обличчя.

— Я вірю… Тільки диктатура принесе народним масам щастя. Жодної демократії, жодної свободи вибору. Нісенітниця все це, нісенітниця. «Землю — селянам», — перекривив Володимир Олександрович.

— А як же всі ті, хто йде за вами? — українець підвів змучені очі.

Антонов-Овсієнко презирливо хмикнув, провів пальцем по щоках бранця, розмазуючи по шкірі червону рідину. Відтак підніс руку до носа і здригнувся від різкого запаху.

— Як же мені огидно… Чути ваш запах… Ваш сморід… Як же ви смердите, коли кричите про свою Україну, ніби це і є цінність… Як же мені хочеться позбутися вас… Усіх… Щоб ваш сморід не заповнював землю… Ненавиджу… Ненавиджу… — раптом люто прошепотів більшовик.

Він провів рукою по волоссю полоненого, ще дужче скривився, бо було видно, як будь-який дотик до українця завдає йому глибоких фізичних страждань.

— Тоді навіщо?! — зненацька викрикнув бранець.

Володимир Олександрович зціпив зуби так, що аж губи побіліли й перетворилися на дві бліді смужки. І прошепотів українцеві на вухо:

— Хліб. Нам потрібен хліб. Мільйони пудів хліба. Вугілля. Ресурси. Нам потрібно протриматися, зберегти революцію. Мав рацію, мав рацію Володимир Ілліч, коли називав вас керованою худобою. Що ж… Як відомо, будь-яку худобу пристрілюють, коли вона більше не дає користі, — проскрипів він.

А потім відхилився назад, видихнув, ніби відчув явне полегшення, скинув кайдани, коли виговорився. На обличчі в червоного командира несподівано проступила посмішка, яка зародилася на кінчиках губ дрібним тремтінням, а потім посилювалася, натягувалася, неначе на нитках. Зрештою він посміхнувся широко, оголивши безладний ряд жовтуватих зубів. І вдоволено хмикнув, зловивши погляд українця, в очах якого мерехтіли тривожні вогники дикого страху.

Розділ 14

22 січня Київ був ошатним — Велику Володимирську прикрашали жовто-блакитні прапори, які розвівав сильний вітер. Будинок Київського губернського земства був увесь у плакатах і вітальних написах, на балконах красувалися портрети й погруддя Тараса Шевченка, прикрашені національними стрічками. Софійську площу оздобили полотнами з вишивками, розвішеними між дерев. Художнє панно з гербом височіло праворуч від церкви. На Тріумфальній арці біля входу з Володимирської вулиці до Софійської площі висіли старовинні герби Східної України та Галичини. Солдати стояли далеко — коло Десятинної, готуючись до параду. Начищені шаблі аж виблискували на сонці. День видався теплим. Сонячні відблиски вигравали на вікнах навколишніх будинків, наче живі. Натовп збирався зранку — роззяви вешталися поблизу пам’ятника Богданові Хмельницькому, жебраки виходили з храму й брели в бік Михайлівського; городяни чекали на торжества й чинно стояли скраю. Людей ставало дедалі більше. Мітинг розпочався опівдні. Спочатку марширувала піхота — хвацько віддаючи честь. Потім — артилерія, кулеметні загони. Хлопчаки залазили на дерева, старі підкидали шапки, дівчата з надією вдивлялися в стрункі ряди гайдамаків, сподіваючись зустріти свого судженого. Пролунав дзвін Мазепинської дзвіниці й постріли гармат з Печерська. Із Софійського собору духовенство з хоругвами вийшло на площу навколо збудованого аналоя. Слова молитви підносилися до блакитних небес, які були наче натертими до блиску і здавалися такими близькими й водночас далекими. За мить після молитви хтось із натовпу закричав: «Слава!» — і вигук розлетівся по околиці. Військовий оркестр заграв національний гімн саме тоді, коли з автомобілів, які щойно під’їхали, вийшли директори Директорії, міністри уряду й голова З.У.Н.Р. Євген Петрушевич. Натовп закричав, коли побачив Симона Васильовича, який прямував до трибуни. Атмосфера піднесеності, немов електричний заряд, передавалася кожному, хто стояв тут. Петлюра йшов, намагався дивитися в очі киянам, ніби шукав там підтримки. Іноді він махав рукою і, ледь стримуючи радість, усміхався. Його розпирало високе почуття, схоже з гордістю, однак без властивих їй симптомів, — адже гордість вирує на самоті, а зараз він забував про печалі й радів з усім народом.

Боже, Той, Хто сидить на троні Своєму, — з якими думками Ти дивився в той час на Петлюру? Яким Ти бачив його — зовні чоловіка невисокого, а внутрішньо готового повірити в чудеса більше, ніж апостоли? Чи бачив Ти, Господи, Вседержителю, віру Симона Васильовича у свій народ, коли всі інші мають намір здатися? Якби була воля Твоя, що б Ти, Боже Вічний, сказав у той піднесений момент Симонові Васильовичу, аби підбадьорити його? Якими б словами пестив його слух, підтримав його і дав сили, адже кожне слово Твоє — істина непорушна…

Коли всі стали на свої місця, знову заграв оркестр. Винниченко взяв слово. Він урочисто оголосив, що право трудящих у новій республіці — це основа життя країни. Далі промовці зачитали заяву Президії Української Національної Ради й Державного Секретаріату про волю З.У.Н.Р., якою обидві частини об’єднуються в одну соборну Українську Державу. Фрази пурхали над головами, мов птахи. Які ж незвичні були слова про єдину Україну! Ніби два брати, яких вивезли в різні кінці світу… Такі схожі, а змушені бути рабами безіменними в жорстокого пана — немов ті слуги при чужому дворі. Як же вони жили один без одного?! Як же їх обдурювали і втовкмачували в їхні голови, що захід і схід відокремлені навіки?! І тепер, цього січневого дня, сповненого сонця, холоду й радощів, буря оплесків була подібна до шуму морського прибою. Ніхто не думав, що таке колись станеться. Брати разом — довіку. Мабуть, Софіївка ще жодного разу не бачила такого скупчення людей. Напевно, Київ ще не чув стільки пісень. Очевидно, братерство народу не було таким близьким ще ніколи. Україна — єдина.

На площі лунали слова: «Іменем Української Народної Республіки. Директорія оповіщає народ український про велику подію в історії землі нашої української. Українська національна рада Західної Української Народної Республіки як виразник Волі всіх українців колишньої Австрійської імперії і як найвищий їхній законодавчий чинник святково проголосила злуку Західної Української Народної Республіки з Наддніпрянською Українською Народною Республікою в одноцільну суверенну Народну Республіку. Однині воєдино зливаються століттям обірвані одна від одної частини єдиної Украйни. Здійснились віковічні мрії, якими жили і за які вмирали найкращі сини країни!»

А відтак тричі пролунало: «Слава!» І гучна луна відгукнулася далеко, над Подолом, а потім помчала, як шуліка, над темними, важкими водами Дніпра, скутими кригою, над гострими списами верхівок дерев, над білими полями — далі, на схід, назустріч більшовицьким військам, які йшли захоплювати Київ. І тоді, ніби від невидимого вітру, здригнулися вороги наші, бо гучні окрики чула вся земля. Гей, Україно, сини твої присягають тобі на вірність, адже справжній патріотизм — це любов.

Симон Васильович стояв, дивився, як марширують стрільці, і раптом відчув холод, що поповз по пальцях, скував долоню і далі по ліктю, передпліччю досягнув грудей і самісінького серця. Тіло завібрувало, немов пружина — Петлюра затрясся, ніби в лихоманці. Те, чого так бажав Симон Васильович, сталося. Його душа, наче птах, билася в клітці грудей, прагнучи вирватися назовні. Головний отаман війська українського вдивлявся в обличчя киян, спостерігав, як тріпотить від зимових подувів український прапор, і не міг умовити себе, що це не сон. Він хитнув головою, щоб скинути сумнів, та раптом зрозумів, що його віра, наче струмок, який стікає з гір, зненацька перетворилася на ціле море. Саме тому холод з’явився в грудях, а тіло тремтіло. Здійснилося! Ось вона — перемога! Ось мить слави! Симон Васильович аж схлипнув від щастя, як немовля. Крапельки сліз з’явилися біля його очей і миттю перетворилися на тонкі цівки, які почали так швидко стікати зі щоки, що він не встиг їх змахнути.

Увечері того ж таки дня в приміщенні Київської опери пройшов Трудовий конгрес, на який з’їхалося 350 делегатів з усіх кінців У.Н.Р. і З.У.Н.Р. На сцені стояв великий золотистий тризуб і п’ять оксамитових крісел, прикрашених мідними нитками. Вийшло шість директорів — Винниченко, Петлюра, Макаренко[22], Швець[23], Андрієвський[24], Петрушевич[25]. Зала вибухнула оплесками, овації здіймалися в повітря, ніби зграї птахів. Конгрес ухвалив рішення передати владу Директорії до того моменту, поки не буде обрано парламент. Потім має бути створений Кабінет міністрів і обраний прем’єр. Петлюра зі сцени заспокоював: оборона Києва тверда, наче сталь, і Антанта вже висадилася в Одесі — 50-тисячна армія поспішає на допомогу. Ці слова надихнули всіх, тому над головами витав вітер піднесення і надії. Думали, усі думали, що нічого більше поганого не трапиться, а республіка сильна, як ніколи. Після конгресу — розкішний банкет, який мав переконати киян, що все під контролем.

Цей день закінчився пізно. Петлюра сидів у напівпорожній залі з келихом шампанського, стомлено дивився, як офіціанти розносять таці. Прикрашене жовто-блакитними стрічками, свіжими квітами й оксамитовими полотнищами приміщення виглядало святково, навіть незвично для цього часу. Гості майже всі розійшлися, делегати поспішали додому, директори йшли до готелів, а міністри допивали вино й чинно розходилися з дамами. Втома налягла на Симона Васильовича, ніби стопудовий прес, тому він сидів на стільці й згаслим поглядом ковзав по залі. На душі було спокійно. Він ліниво піднімав келих, глибоко видихав, намагаючись уповільнити перебіг цього тягучого, насиченого вечора.

— Симоне Васильовичу, а чому на самоті? — почувся голос.

Петлюра повернув голову — перед ним стояв Олександр Петрович Греков[26], військовий міністр. Зовнішність у нього була доволі примітна — лиса голова з гострою борідкою і сервантесівськими вусами робили його схожим на іспанського кабальєро. Він усміхнувся і став іще дужче схожим на мешканця півдня.

— На тебе чекаю, друже мій, — усміхнувся у відповідь Симон Васильович.

— Правда? Навіщо? — здивувався Олександр Петрович.

— Жартую. Я втомився. Ось збираюся встати й піти додому, — сказав Петлюра.

— Та це, брате, найлегше, що можна зробити в нашій ситуації, — промовив Греков.

— Ну, не так уже все й погано. Київ збережемо, Олександре Петровичу, — продовжив Симон Васильович.

— Ох, не хочу передвіщати грозу, але поміркуй сам: 12 січня більшовики захопили Чернігів, 13 січня — Глухів. Полтаву можуть знову взяти. А на півдні… Господи, не доведи! Отаман Григор’єв не бажає підкорятися наказу Антанти й відходити від Миколаєва та Одеси. Ось-ось — і він збунтується, — пробурчав Греков.

— Але ж прийдуть французи й допоможуть. Ти малюєш занадто темну картинку, — заперечив Петлюра.

— Не темну, а справжню. Щойно сьогодні надійшли відомості, що Антанта підтримуватиме білих, — проскрипів міністр.

— Як же так? Чому не доповіли? — обурився Петлюра.

— Не було змоги. Наші західні друзі виявилися зовсім не друзями, — Олександр Петрович зітхнув.

— Це ж… Не повинно… Як вони могли, — Симон Васильович намагався зібратися з думками.

— Бачиш, я ж розумію, що населенню знати про це не потрібно, бо ми на волосинці від тотальної поразки, — також похмуро промовив Олександр Петрович.

— Східний фронт під командуванням Коновальця повинен вийти на Чернігів і Полтаву, — спробував посперечатися Петлюра.

— Ні, Симоне Васильовичу. Хмари згущуються. Нам залишилося тільки молити Всевишнього, щоб нас не розгромили повністю, — сказав Греков, а відтак розвернувся і пішов.

Петлюра поставив келих на стіл, ошелешено дивився в могутню спину міністра, хотів було гукнути його, та не став. Як же так? Адже здавалося, що все вже буде добре, що з європейською підтримкою вони впораються. Ні, не можна вірити людським чуткам, бо люди суперечливі за своєю суттю. Кожен може базікати, скільки йому заманеться. Симон Васильович не розумів, що йому тепер робити. У напівтемряві, бо світло вже вимкнули, сидів самотній збентежений чоловік, курив, і ледь помітна червона цятка його цигарки розгоралася, а потім повільно гасла.

За п’ять днів Петлюра їхав в автомобілі, який продирався крізь густі снігові замети. Скло в машині все обмерзло. Симон Васильович подмухав на мереживні захололі візерунки паморозі, потер пальцями, поки не з’явився маленький нерівний кружечок. Весь світ виявився замкненим у ньому — широкі київські вулиці змінилися похилим спуском з пагорбів, потім масивними арками Миколаївського ланцюгового моста; ще далі — на Слобідці, уздовж води ліпилися низенькі дерев’яні будиночки з трохи скошеними дахами, схожими на зсунуті шапки. Поодинокі перехожі з’являлися в цій овальності крижаної кірки на склі, миготіли змарнілі фігури старих, що стояли в полі з кривими палицями; дітей, які весело спускаються з горбатого пагорба й кидаються сніжками; жінок, що тягнуться до протоків Дніпра з великими торбами білизни…

Петлюра їхав у Бровари — саме там зосередилися позиції січових стрільців, які повинні були прийняти на себе удар більшовицьких військ. Ситуація погіршувалася з кожним днем. Катеринослав здався, червоні взяли Коростень, Овруч, загрожували Житомиру, Луцьку. Місія Остапенка, яка повернулася з Одеси, привезла такі погані вісті від Антанти, що Винниченко вирішив їх навіть не обговорювати.

На бік червоних перейшов Черкаський гарнізон, отаман Григор’єв[27] воював за більшовиків, оголивши весь південний фронт. Деморалізація в українському війську сягнула такого масштабу, що лише підрозділи, якими командував Греков, виконували накази, але ці три тисячі українських стрільців нічого не могли вдіяти проти двадцятитисячної 1-ї Української радянської дивізії — так більшовики назвали свою армію. Усі ці думки гнітили. Симон Васильович намагався відволіктися від важких роздумів, дивився на людей за вікном автівки й міцно стискав губи — до кінця поїздки він не вимовив ані слова.

Прибули під Бровари й опинилися на передових позиціях. Оборонна лінія складалася з кількох гармат, п’яти кулеметів і сховів, які були споруджені з саней та возів, обкладених мішками. Ці нехитрі перепони з’явилися тут за три дні до прибуття більшовиків. Одного разу червоні вже намагалися піти в лобову, але нічого в них не виходило — стрільці відбили атаку, пішли в рукопашну. Здивоване відсіччю командування більшовиків вирішило обмежитися артобстрілом. Іноді більшовики обстрілювали і Бровари, і вибухи було чутно за багато верст, навіть у Києві. У місті на семи пагорбах знову оселилася війна.

Симон Васильович вирішив пройти до огороджувальних споруд, аби впевнитися, що вони можуть стримати червоних. Він пішов по снігу, і ноги провалювалися, як у тісті, яке добряче присипали борошном. Поправляючи шапку, притримуючи комір довгого пальта, Петлюра загрузав у заметах, безглуздо змахував руками, намагаючись не впасти. Він ішов сам, залишивши своїх ад’ютантів у машині, тому що хотів опинитися поруч зі своїм військом. Січовики знали, що приїде Головний отаман У.Н.Р., тому курінний видивлявся у вибоїстому польовому горизонті темну постать Петлюри. Коли ж той з’явився вдалині, то поспішив йому назустріч. Але саме в той момент, коли він відійшов від позиції, щоб теж потонути в сніжному морі, бахнула гармата на боці більшовиків. Снаряд полетів у морозну атмосферу, невидимо шліфуючи товщі неба. Бабах! Він вибухнув між Петлюрою і курінним, підкинувши купи снігу й великі шматки мерзлої землі, які за мить обсипалися важким чорним дощем. Бабах! Цього разу снаряд розірвався трохи правіше, підкинувши ще більше грудок. Вони з шумом попадали на крижаний наст, попробивали його наскрізь, утворивши біля вирви ще із сотню маленьких заглиблень.

Симон Васильович не встиг отямитися, як гримнув третій гарматний постріл і поцілив цього разу в укриття українців. У повітря силою вибуху підняло остов воза, рвані мішки, з яких на висоті п’яти аршинів висипався пісок, руку бійця, що продовжувала стискати гвинтівку… Повітря розірвали десятки несамовитих криків, які змішалися із земляною крупою, що сипалася з неба й падала, ніби в уповільненому сні. Петлюра глянув уперед. Перед очима пливли хмари диму. У вухах дзвеніло. М’язи обличчя застигли, перетворилися на трафарет. Симон Васильович хотів рушити, але не зміг. Раптом він зрозумів, що тіло більше не слухається його, неначе воно йому тепер не належить. У запалі перебираючи всі варіанти, він дивився вперед — у самісіньку гущу бою, тому що просто перед ним пролунало ще два вибухи. І тоді, напружуючись щосили, Петлюра підняв ногу, щоб зробити хоча б крок, але так і залишився на місці. Симон Васильович запанікував, подумав, що, мабуть, просто вбив дурниці собі в голову, і коли пролунав п’ятий вибух зі страшенним свистом — його рука мимоволі піднялася, простягнулась, ніби він хотів схопити курінного, який на відстані п’ятнадцяти сажнів біг до нього по насту, щоб схопити, щоб відсунути вбік. Але марно — снаряд поцілив точнісінько туди, де щойно був український курінний, і його тіло розірвало на сотні дрібних частинок, плоть перетворилася на кров і воду. Червоні крапельки підхопив вітер, і вони впали на обличчя Симона Васильовича. Дрібні, гарячі, густі краплі крові окропили щоки, заплямували чоло, впали на все ще витягнуту долоню… Ошелешений, Петлюра так і залишився стояти, наче пам’ятник. Відкрив рота, щоб закричати, але рваний видих виніс із легень лише хрипкий тривожний звук. Симон Васильович раптом перестав чути звуки бою — постріли з гвинтівок, кулеметну чергу, вибухи гранат. Він занурився в себе, і це занурення повністю його паралізувало. Він зрозумів, чому не може зрушити з місця й підійти до солдатів — у грудній клітці, замкнений частоколом ребер, придавлений діафрагмою, причаївся страх, який в одну мить повністю захопив і підкорив його. Петлюра хотів було знову видихнути, але не зміг — він фізично відчув, як звір-страх повзе вгору по трахеї, хапає чіпкими, кігтистими лапками за горло, перекриває доступ до кисню. Раз-раз-раз. Симон Васильович вдихнув, як риба, намагався вхопити ще ковток свіжого повітря, але так і залишився з відкритим ротом.

Зрештою він очманіло рушив, та не втримався, упав у сніг і почав нишпорити руками по замету, бажаючи відчути тверду землю. Але її не було — земля пішла з-під ніг, у голові запаморочилося, руки затремтіли. Тоді він піднявся, як піднімається паралізований, і побіг геть від лінії бою. Симон Васильович біг, і його ноги поглинала снігова драговина, з якої він з гучним сплеском виривав стопи. Умить Петлюра усвідомив, що покинув поле бою, навіть не встигнувши дійти до солдатів; скутий нападом тваринного страху, якого він не зміг позбутися, — і Симонові Васильовичу стало соромно через свій вчинок.

Як це так? Що ж сталося? Чому запанікував?! Петлюра зі стогоном упав у замет і гірко-гірко заплакав.

Розділ 15

Володимир Кирилович заплющив очі, бо раптом зрозумів — темрява заспокоювала його. Уперше він розгадав цілющі властивості імли, коли сьогодні вдень, близько полудня, примружився на засіданні Директорії. Петлюра гримів, що потрібно відстояти Київ, що Греков із Коновальцем зможуть вивести ще чотири тисячі стрільців на лінію бою, але — бідолаха він, скільки можна говорити про надію? Може, простіше пірнути в безодню печалі? Винниченко тоді заплющив очі й дав змогу чорному кольору розпливтися перед ним, наче морю, яке злилося з грозовими небесами єдиною непроникною пеленою. Темрява — ось наш порятунок! Скільки ще можна торочити про перемогу, коли стрілянину вже чути на околицях Києва. Не сьогодні-завтра більшовики увірвуться до Вічного міста, нишпоритимуть провулками, наче дворові пси, і якщо знайдуть кого з республіканців, то доб’ють на місці. Хіба цього варті, Симоне Васильовичу, твої захоплені епітети про українську армію, якої, по суті, вже немає? Чому ж не розповідаєш, як ти тікав з поля бою, злякавшись вибухів? Руйнується все навколо, руйнується. Яка ми влада? Збіговисько голодранців на дорозі історії! Ох, краще темрява, темрява…

Винниченко сидів біля вечірнього вікна. Він знову заплющив очі, наче це була дитяча гра — наївна й проста. Якщо придивитися, то пітьма прекрасна, ніби первородний усесвіт — у ній мерехтять крихітні цяточки, зникають і знову з’являються. Неначе світлячки літньої ночі. Безумовно, краще перебувати в повній темряві, адже, поринувши у вугільні відтінки, можна легко заспокоїтися, бо чекати на краще немає сенсу.

— Ось якби так заплющити очі й померти — і ніколи вже не бачити цього паскудного світу, — пробурмотів Володимир Кирилович.

— Що, любий? Ти щось сказав? — до кімнати увійшла Роза, яка в легкому імлистому світінні, що лилося з вікна, була такою прекрасною і стрункою.

— Нічого, Кохо. Уже нічого, — пробурчав Винниченко, так і не глянувши на неї.

— Може, хочеш чаю?

— Авжеж, — відповів Володимир Кирилович.

Дружина пішла, а він вирішив іще міцніше заплющити очі, аж до різі. Напевно, тільки так можна пізнати глибину темряви — проникнути в її сутність, стати єдиним цілим із нескінченним мороком. Як йому набридло вдавати із себе революційного героя! Як він утомився пірнати в безодню бурі, яка бозна-куди може викинути. Втома — синонім пришестя смерті. Усі ці марні спроби побудувати державність — кому вони потрібні? Хто з нащадків оцінить муки цієї лютневої ночі, повної ворсистого снігу й шепоту вітру? Темрява! Нехай усе проковтне темрява, бо тільки в ній є заспокоєння.

— Ось, прошу. Пий, поки гарячий, — Роза перервала його роздуми.

— Дякую, голубонько моя, — Володимир Кирилович цього разу повернувся до дружини й глянув на неї.

Та стояла з ледь нахиленою головою, і її волосся спадало водоспадом, затуливши ліву частину обличчя. Оксамитова шкіра жінки трохи лисніла від запашної олії, що її Роза зазвичай втирала після виходу на вулицю, на якій панував мерзлий вихор. На якусь хвильку Винниченко задивився на Коху, покриту відблисками жовтуватого, розсіяного світіння ліхтарів.

— Тобі треба лягти спати, пізно вже. Завтра все вирішиться, — сухо промовив Володимир Кирилович, приховавши тепло потягу, що раптом запалало в грудях.

— Чому ж я повинна залишати тебе?

— Ні-ні, ти неправильно зрозуміла, Кохо.

— А що я повинна зрозуміти? Ми ж домовилися не приховувати таємниць.

— Ох, просто темрява… Розумієш, темрява — це і є вічність…

— Поясни, Володю. Геть нічого не можу збагнути.

— Вибач мені. Річ у тому, що сьогодні ми вирішили евакуювати Директорію з Києва до Вінниці.

— Як, і ти мовчав?

— Та це мовчання не від зла, а від безпорадності. Ось ти не поспішай засуджувати мене, Кохо, а зрозумій, що ми зайшли надто далеко.

— Але ж таке вже було, було.

— Правильно кажеш, душе моя. Однак є велика різниця в тому, що було і що є.

— І що ж це, Володю?

Французи, чорти б їх забрали. Після того як німці виїхали з України, єдина наша надія — це чортові жабники.

— Чому?

— Та причина одна — з країн Антанти, які перемогли у війні, лише вони зволили висадити військовий контингент в Одесі. Уже кілька тижнів ми ведемо переговори з ним. І що ти думаєш?

— Напевно, нічого доброго.

— Правильно міркуєш! Французький полковник Фрейденберг[28] наполягає на тому, щоб нас усунули з уряду як більшовиків. Мене назвали «більшовиком»! Геть із глузду з’їхав.

— Як же так? Адже ви просили допомоги.

— Допомоги… До дідька їхню допомогу. Бач, вони бажають повністю підпорядкувати Україну французькому протекторатові, а про нашу незалежність ані слова!

— А як же бути?

— Фрейденберг так і сказав: «Винниченко і Чеховський — фіть».

— Господи, що ж нам робити?

— Я поки що не знаю. Не знаю.

Володимир Кирилович зам’явся, йому знову захотілося розповісти про цілющі властивості темряви, але переляканий погляд Рози Яківни свідчив про те, що зараз вона не здатна зрозуміти складних конструкцій, бо більше переймається станом душевного здоров’я свого чоловіка. Тому Винниченко стиснув губи, ніби намагався не дати вислизнути словам з рота, адже кожне слово подібне до кинджала, який може поранити самісіньке серце. Бідні вони, бідні, закинуті долею в гущавину подій на зламі часів. Якби знали, до чого приведуть їхні романтичні бажання революції, якби знали, що будуть вони покинуті в холодному місті, яке було майже оточене більшовицькою армією, чи пішли б вони тією самою дорогою життя? Хто ставив собі таке питання і зміг знайти відповідь, той наймудріший з мудреців. Так, не знав, не відав Володимир Кирилович, — і що він міг вдіяти тепер, у пору важких випробувань, коли руйнується все їхнє старе існування. Винниченко сидів, дивився на дружину й не міг рушити з місця, тому просто заплющив очі; і пітьма світу цього виявилася рівносильною мороку світу внутрішнього. І тоді все стало на свої місця, бо немає ніде розради й утіхи.

Уранці 2 лютого Володимир Кирилович сідав у лаковий автомобіль. Роза Яківна вже перебувала в салоні, а позаду них був приготований екіпаж, навантажений валізами й сумочками. Сніг падав з бездонних небес кудластим гусячим пухом, миттю налипав на хутро шуби, фарбуючи його в білястий колір. Дах авто також був покритий сніговим шаром, схожим на сільську перину. Винниченко стояв перед відчиненими дверима, затримався на одну мить, щоб озирнутися. Так, він любив це місто, як люблять жінку з легкою сивиною на скронях, адже у її світлих очах так багато досвіду. Київ був дивовижно чудовим, увесь укритим м’яким пледом; його бані злегка визирали позолотою з білої пелени, і гучний перегук дзвонів розлітався по околиці, ніби це і є міське серцебиття. Володимир Кирилович звів голову, підставив її під шелест снігового потоку — пух повільно опускався на шкіру, перетворювався на холодні краплі, які визрівали й під власною вагою скочувалися зі щік. І тоді, пригнічений відчуттям власної безпорадності, Винниченко відчув, як холод, зібраний краплями на обличчі, проник у нього, у його груди. Володимир Кирилович звів голову до хмар і раптом зрозумів, що ніколи більше не побачить цього міста, не пройдеться його вулицями, не зійде на його пагорби. Не почує важкий гул дзвонів, не торкнеться зелені його парків, не відчує душевні сплески дніпровських хвиль. Він розчулився, підняв руку, ніби хотів попрощатися з цим низьким небом, що притискає його до землі. Зненацька Володимир Кирилович відчув тепло в очах — там накопичувалися сльози, стримувані перепонами вій, але згодом крапельки побільшали, а потім пролилися гарячим струменем, розтоплюючи сніг на своєму шляху. Яке ж це було дивне відчуття! Як же можна розчулитися під час прощання з минулим! «Ніколи, ніколи, ніколи нам не побачитися, місто, моє місто», — звучало в ньому набатом. Києве, мій Києве, як же пережити розставання для вічної розлуки? Винниченко дивився в небеса і плакав, як маленький хлопчик.

Вони рушили. Снігу випало багато, здавалося, що це не кінець зими, а тільки початок холодних місяців. Вони поїхали до залізничного вокзалу — там на них чекав поїзд, у якому всі члени Директорії, канцелярія, казна та інше вже було зібрано, упаковано, повантажено у вагони. На пероні стояли ад’ютанти, старшини українського війська. Було так тихо, ніби в один момент вантажники, паровоз, залізничні працівники розучилися говорити і спілкувалися тільки жестами. Тягуче мовчання висіло над пероном. Усі очікували на приїзд перших осіб, які повинні були спішно піднятися сходами й покинути столицю Української Держави.

Автомобіль розігнався, мчав по накатаній, прокладеній саньми й екіпажами дорозі. Роза Яківна подивилася на чоловіка. За всі роки, місяці, дні вона вперше побачила перед собою чужу людину, на обличчі якої було натягнуте полотно печалі, яке сформувало зовсім інші його риси. Губи тремтять, і всі слова застрягли в горлі важкою грудкою. Володимир Кирилович напружено дивився вперед, намагаючись розгледіти крізь обмерзле переднє вікно автомобіля київські сірі обриси.

— Стояти, матері його ковінька! Стояти, кому сказав! — гримнув раптом гучний мужицький голос прямо біля капота машини.

Водій натиснув на гальма, пасажири сіпнулися, й автомобіль зупинився. Навколо нього негайно зібралося чимало людей, які іноді постукували по залізній обшивці, вигукували лайливі слова, намагалися навіть зрушити авто з місця. Винниченко вийшов із заціпеніння, ніби щойно прокинувся і наче не розумів, що відбувається.

— Виходь, сучий сину! Виходь, буржуазний виродку! — знову захрипів мужик.

Роза Яківна злякалася, не знала, що робити, злегка штовхнула чоловіка. А той загальмовано споглядав темні плями в обмерзлих, залитих білою карамеллю віконцях автомобіля.

— Що відбувається, Володю? Хто це? — голосно спитала Коха й знову легенько стукнула чоловіка по руці.

— Га? Хто? Не знаю. Не знаю, — розгублено забурмотів Володимир Кирилович. Водій засовався на місці. Мужики обступили машину, намагалися пробратися всередину. Роза Яківна злякано здригалася при кожному стукоті.

— Запитайте, чого вони хочуть, — благала вона, звертаючись до водія. Той знехотя вийшов з автомобіля. Почулася лайка, хтось заверещав, підключилися жіночі голоси; гучний крик лунав удалині.

— Що відбувається, Володю? — Роза Яківна смикнула чоловіка.

— Не розумію, — почав приходити до тями Володимир Кирилович.

Він хитнув головою, остаточно скидаючи пелену заціпеніння, і вийшов з автомобіля. У ніс ударив різкий запах перегару, мужицьких онуч і невипраного одягу. Вся околиця була заповнена людом, з вигляду — біднотою. Водій лежав на снігу із закривавленою фізіономією, і червоні розводи на крижаній поверхні розпливалися від його голови. Люди кричали, гомін стояв такий, що не можна було нічого розібрати. Володимир Кирилович намагався було щось сказати, та раптом величезний кудлатий бородань ухопив його за барки й підняв так, що його тіло буквально зависло на міцних ручищах.

— Гадино капіталістична, навіщо народ мучиш? — прогарчав здоровань.

Винниченко втратив дар мови, тріпотів, смикав ногами в повітрі, ніби пташеня.

— Настав ваш кінець, іроди, — продовжив бородань.

Його злі жовтуваті очі були схожі на два яєчні жовтки, які вилили на м’ясисту пику. Червоний ніс розпухнув до розмірів картоплини, волосся злиплося в клоччя і звисало пасмами з величезної голови.

— Відпустіть негайно, — проспівав-прохрипів Володимир Кирилович.

— Ти ба, будеш мені тут указувати. Твої дні закінчуються. Бий гада! — здоровань нарешті відпустив Винниченка, і той упав.

Кілька гарячих голів відреагували на заклик бороданя, встигли підскочити до Володимира Кириловича, ударити його ногами. Натовп схвально видихнув, миттєво підскочила Роза Яківна, яка намагалася було кричати, та Винниченко вхопив її за шубу і, дивлячись в обличчя, наказав мовчати.

— Тихіше, Кохо. Не накликай більшої біди, — благав він.

— Як же так? Що вони коять? — застогнала вона.

— Нічого, нічого. Зараз розберуся. Сідай у машину, — попросив Володимир Кирилович.

— Але ти… — хотіла було протестувати Роза Яківна, та чоловік її перебив.

— Не сперечайся. Я все залагоджу, — прошепотів Винниченко.

Натовп нависав над водієм, який намагався підвестися, але його одразу ж знову обклали стусанами. Ці миті дали можливість Розі врятуватися — жінка піднялася, попленталася до машини й, перш ніж мужики встигли отямитися, прошмигнула в автомобіль. Володимир Кирилович уважно спостерігав за своєю дружиною, і коли вона була в безпеці, підвівся і закричав: «Не чіпайте його!»

Натовп верещав, хрипів, сопів. Винниченко в романтичному пориві й наївності кинувся до водія, який намагався ухилятися від ударів, що сипалися на нього градом. Він припав до нещасного, щоб урятувати його від розлючених людей.

— Зупиніться! Кажу вам, зупиніться! — заволав він неприродним, надривним голосом.

— Чи тобі нам указувати, сраний поміщику, — штовхнув його худий мужичок у потертій заячій шапці.

Володимир Кирилович відлетів, упав на водія і придавив його всім тілом. Скочив, спробував підвестися, але отримав ще одного стусана. Тоді він вирішив обернутися, але це в нього вийшло невдало — тієї ж миті його вдарили по спині, зваливши в закривавлений сніг. Винниченко протер щоки, щоб змахнути сніг, і раптом побачив, що його долоня стала яскраво-червоною. Він сіпнувся, подумав, що йому здалося, обтер іншою долонею очі, знову глянув на пальці й затремтів від жаху — таки кров. Володимир Кирилович болісно застогнав. Нудота підступила до горла. Стало так зле, що здавалося, ніби все його нутро придавлене каменем. Він ще раз сіпнувся, так, як сіпаються геть зневірені люди, тому що в останньому ривку сподіваються врятуватися. Але його вдарили ще раз, тепер уже просто в обличчя, і він упав на сніг поруч із водієм, який так і лежав нерухомо. Натовп схвально зойкнув. Бородань тицяв пальцем на добре вдягненого пана і кричав, що ось саме так вершиться класова справедливість. Худий чолов’яга в заячій шапці підняв угору брудний перст із пожовклим від старості нігтем і вигукнув, що годі панам панувати, тепер прийшов їхній час показати силу. Він захоплено закричав, підскочив до лежачих, штовхнув обох, придивився і знову вказав пальцем, покритим шаром бруду, що в’ївся в його грубі, покриті каналами розбухлих вен руки.

— Шубка у нього гарна, напевно, з дорогого хутра. Зшита як на мене, — заверещав він.

Підняв Володимира Кириловича — той покірно стояв, ніби механічна лялька. Чолов’яга зняв із нього шубу і швидко натягнув на себе. Натовп радісно зойкнув. Мужики й баби зареготали, коли побачили худого в панському вбранні.

— Я тепер пан. Поважно ходитиму по Хрещатику, випнувши пузо, — той комічно надувся, показуючи ходу череваня.

Біднота вибухнула вигуками. Мужики показували беззубі роти, повні пузирчастої слини. Баби, напнуті пуховими хустками, реготали на все горло й радісно вигукували. А худань кривлявся все дужче, нібито це єдина забава його важкого й одноманітного життя.

— А ось так я піду до Царського саду й витріщатимуся на високоповажних дам, — продовжував блазнювати він.

Володимир Кирилович стояв посеред біснуватого натовпу, щулився від холоду, перетворившись на маленького чоловічка. Навколо дикі очі, наповнені чорною рідиною зла; викривлені ненавистю обличчя, перекошені в дикому екстазі роти. Йому раптом здалося, що він опинився в пеклі, бачить танець диявола й чує його смердюче дихання. Люди, страшні й здичавілі, рухалися навколо нього, ніби в ритмічному танці тубільців; щось вигукували, волали, репетували. Місто кудись зникло, городяни не з’являлися.

У Винниченка запаморочилося в голові. Він ледве стояв на ногах, похитуючись, наче п’яний. Лайка лилася потоками. Байдужий сніг сипався і накладав на нього білий грим. Усе це геть його приголомшило — ось воно, обличчя соціалізму, посилене агітацією більшовиків, бідністю розуму й дикістю натовпу. Єресь, навколо єресь. От на що перетворилися його ідеали — простий люд готовий тільки грабувати й знущатися!

Володимир Кирилович дивився на скажених, водив перед собою рукою, ніби намагався стерти картинку божевілля, але нічого не виходило — гомін тільки посилювався. Овіяний холодним вітром, заморожений колючими подихами, пронизаний сотнями голок крижаного протягу, він раптом зрозумів, що це кінець усього, що було цінним для нього. Усе, у що він вірив, розсипалося пригорщею білого борошна, яке сипалося на нього з небес. Нічого, нічого не залишається з того, у що можна вірити, бо все людське — це тлін. Ні, немає для нього іншого шляху, як виїхати з України, бо переможений він, остаточно переможений.

Він обернувся, рушив, хотів було щось сказати, та замість слів у нього вирвався лише глибокий нервовий стогін. Володимир Кирилович раптом зрозумів, що задихається. Він потягнувся до коміра сорочки, намагався розстебнути його, та не вийшло. Тому він рвонув щосили, розірвав комір, обвів поглядом натовп — і знепритомнів. Голова Директорії впав, перш ніж зміг би почути, як січові стрільці кинулися на повсталих більшовиків та київських робітників і відігнали їх від машини, біля якої лежало два тіла — непритомного Винниченка і мертвого водія.

Розділ 16

Сухий вітер бився у вікно, жбурляв крупою в скло, аж іноді заходився в нападі, кашляв, наче старий волоцюга. Погода була дуже поганою. Людей на вулиці майже не залишилося, тільки молочник брів зі своєю худою кобилою наперекір повітряному потоку. Що він робить тут, на залізничному вокзалі? Важко ступає в білих хвилях хуртовини й не боїться потрапити в сніжний дев’ятий вал. Напевно, заблукав, збився з дороги. Навколо, окрім нього, ні душі. Але якщо прислухатися, то, здавалося, можна було розібрати у вітряному хрипі слова, складені в речення. Цього лютневого ранку бурмотіння зимового вихору чомусь привернуло увагу Симона Васильовича, бо нерозбірливий шум приносив легке заспокоєння. Для Петлюри в той час шепіт крижаної круговерті був кращим за всі слова, що існують у світі. П’ятий день вони перебували у Вінниці. Київ здали більшовикам. Винниченко виїхав за кордон, передавши владу Симонові Васильовичу, якого й призначали тепер головою Директорії. Міністри розбіглися. Потрібно вийти зі свого розкішного вагона С-55, який раніше належав царському міністру шляхів сполучення, але як змусити себе показатися на людях? Республіка руйнується на очах. Війська деморалізовані, навіть січові стрільці, втомлені від кількаденних боїв, не реагують на накази. Щодень на стіл Петлюри лягали доповідні про те, що військові частини У.Н.Р. збунтувалися або розходяться по домівках. Як бути далі — незрозуміло. Марно, усе марно.

Симон Васильович, утомившись від людської мови, слухав вітер. Це шипіння за вікном не припинялося, немов завірюха намагалася розповісти йому всі істини. Монотонність завжди може розповісти більше, ніж звукові сплески, адже прості істини легше повторювати раз за разом. Петлюра дивився у вікно й молив Бога, щоб ніхто не зайшов до нього, не порушив холодну самотність, не змусив його знову відкривати рота. Зараз людям була конче необхідною підтримка, та що він міг їм дати? Декілька слів про те, що не варто опускати руки, — але як самому повірити в це? Де знайти струнку логіку посеред розрухи? Симон Васильович не знав, як наповнити себе надією.

А може, кинути все під три чорти й рвонути до Варшави, а потім до Відня? Виїхати подалі від гуркоту та вибухів, як це зробив Грушевський? Якщо не можна знайти іншого виходу, чи не краще тікати, так, просто тікати? Петлюра зіщулився, і холодок протягу, що проникав крізь щілини у вікні, тонкою змійкою прослизнув під одяг. Йому раптом і справді захотілося вийти з салону поїзда, пройти до наступного вагона, зайти у своє купе, де спали Ольга й Леся. Подивитися на їхні застиглі обличчя, ніби скам’янілі від зимового холоду; на заплющені очі, наче вони зімкнулися назавжди — і, наче вітер, прошепотіти над ними ласкаві слова. А потім доторкнутися, розбудити, поцілувати в сонне обличчя, покрите плівкою сновидінь; і тоді, у ранковій ніжності, погладити щоки, провести пальцями по шкірі, щоб відчути її оксамит і м’якість. Відтак сказати, що все закінчилося — не буде більше мук війни, переживань утечі — цього разу вони втечуть раз і назавжди; залишать цей богом забутий край; покинуть народ, який бігає від більшовиків до республіки й не знає, що йому обрати. Свобода від тягаря! Ось так можна буде сказати Ользі про їхнє майбутнє. Бодай воно пропало! Україна, уряд, армія — де все це тепер? Зазнавши поразки, не озирайся, бо минуле тебе ж і зжере. Вперед, вперед, тільки вперед.

Симон Васильович примружився, стиснув повіки так сильно, що стало боляче, немов у зіниці встромили гострі голки; йому так хотілося знайти сили і зробити все це — поїхати, і хай усе пропадає! Нарешті він підвівся, так і не розплющивши очі, зробив два кроки, ударився об крісло, втратив рівновагу й мало не впав на підлогу.

— Що ж ти робиш! — загарчав він сам собі, потираючи забите коліно.

Зітхнув, сів у крісло й усвідомив, що не знає, що робити. Знову сидіти під замком чи вийти до народу? Канцелярія намагається працювати, іноді до нього приходять офіцери, отримують розпорядження, віддають честь. Симон Васильович мав тепер абсолютну владу, про яку довго говорив, — та що робити, якщо його повноваження поширюються на дві-три губернії? Навіть не можна порахувати, скільки у нього солдатів в армії, незрозуміло, де зараз проходить фронт із більшовиками. Ось і повстання — одне за одним. У Проскурів довелося направити Запорізьку козацьку бригаду Івана Семесенка[29], який повинен утихомирити єврейську бідноту. Нагодована більшовицькою брехнею, вона вирішила повстати проти У.Н.Р. — нібито українська влада її утискає. Утискає? Євреїв? А що про це скаже міністр єврейських справ Авраам Ревуцький? Чотири з п’яти єврейських партій були проти нашої незалежності! Більшовики намагаються залякати місцеве населення, приписуючи нам буржуазію, адже єврейство — геть-чисто всі соціалісти. Але ми ж, навпаки, теж за права трудящих! Не хочемо нікого гнобити. Та, Господи Боже, як же можна вірити цій постійній брехні червоних?

Спересердя Симон Васильович стукнув по кріслу.

— Симоне, що з тобою? — раптом пролунав голос Ольги, яка увійшла в салон-вагон непомітно, тихо.

— А що? Ні, дорогенька, нічого. Просто нічого, — Петлюра сторопів від такої раптової появи.

— Ти погано почуваєшся? — Ольга насупилася.

— Ні, та ти що. Усе добре, — збрехав Симон Васильович.

— Зрозуміло. Знову ховаєшся? — видихнула Ольга.

Бо вона ж знала, що в тяжкі години її чоловік усіляко приховував те, що діється у нього в душі; замикався в собі, наче річ, покладена в комод. Ніхто не міг розгадати, що він думає, чого боїться. Нібито покривав себе щільною пеленою, переховувався від людських очей і тільки іноді, як зараз, показував свою хвилинну слабкість.

— Не ховаюся, — пробурмотів Симон Васильович.

Йому так не хотілося розповідати зараз про свої думки, але він уже не раз стикався з подібними розмовами — врешті-решт Ольга зуміє випитати те, що він носить у грудях; і він розповість про свої болі, викладе все щиро. Тому він тяжко зітхнув, подивився на неї, ніби шукав прощення, а не засудження.

— Їхати думаю. Кинути цей бісів бардак, завершити це марне терзання, — випалив він, раптом здивувавшись звучанню таких дивних слів.

— Що ж тоді буде? — різко видихнула Ольга.

— Я не знаю. Вже, певно, не гірше, ніж зараз, — проскрипів Симон Васильович. Він піднявся, почав ходити по вагону, наче по площі — заклав руки за спину і крокував.

— Поїдеш слідом за Чеховським? — намагалася випитати про наміри чоловіка Ольга.

— Будь-куди. Чи є сенс продовжувати боротьбу? Заради чого? — запитував Петлюра.

— Заради людей, — заперечувала Ольга.

— Їм нічого не потрібно — ні українство, ні держава. Он дивись: як тільки більшовики пообіцяють їм землю — усе селянство йде слідом за ними, як стадо, — заперечив Симон Васильович.

— Але Україна… Хіба ти… — хотіла було сказати Ольга.

— Так! Україна! Правильно ти говориш, але де вона? Куди її сховали? Чому так мало в неї вірять? — закричав Симон Васильович.

Він зупинився, тупнув ногою, немов хотів пробити залізну підлогу вагона.

— Просто відчай — не краще, — протягнула Ольга.

— Краще, гірше? Що має значення, коли все летить до біса? — прошепотів Петлюра.

— Я вже не знаю, що й сказати.

— Навіщо дарувати людям марну надію? Навіщо? — запитував Симон Васильович.

— Напевно, тому що так потрібно, — спробувала опротестувати Ольга.

— Кому потрібно? Я питаю: кому? Українцям, що обрусіли й чинять опір незалежності, бо з Росією їм спокійніше? Не хочуть утратити свій статус, не вірять у незалежну Україну. Ось вони, наслідки русифікації — повне безвір’я, — журився Петлюра.

— То що ж… — намагалася вставити слово Ольга.

— Та краще залишити все як є. Напевно, — видихнув Симон Васильович.

Він намагався їй іще щось сказати, але подих перехопило, у горлі утворився спазм, який перекрив, як валун, потік слів. Ольга дивилася на нього. Хотіла було сказати, що вони мерзнуть у вагонах, тому що лютневий холод проникає крізь тонкі стінки, виступає білою мерзлотою на синіх шпалерах; крижана пляма щодня збільшується, проповзаючи з нижнього кутка до стелі. Леся захворіла, заходиться кашлем, її трясе, як ляльку. Продуктів не вистачає, запаси закінчувалися. Потрібно покликати лікаря, та де його знайдеш у таку завірюху? Кому сказати, що вони — покинуті, покинуті? Як описати це почуття — знедолення. Непотрібні нікому, так, непотрібні. Як притамувати чорну тінь відчаю, що залітає в душу диким вороном, каркає у своїй шаленій люті, бажає поласувати горем? «Боже, Боже, навіщо ти покинув мене?»

Тому Ольга змовчала, притамувала в собі фрази про біль, не дала слабкості вирватися назовні. Підвелася й пішла до свого купе, стиснувши губи, ніби стулки мушлі, зберігаючи весь намул сумнівів усередині. Леся прокинулася, сонно подивилася на матір. Спочатку вона не зрозуміла, що відбувається, тому здригнулася, засопіла.

— Що трапилося? — запитала Леся.

— Нічого, нічого, — поспішила заспокоїти її Ольга.

— Де тато? — дівчинка озирнулася.

— Він зайнятий, — відповіла Ольга й погладила дівчинку по голівці.

— Скільки нам іще тут бути? — запитала дівчинка.

— Не знаю. Справді, я вже в житті майже нічого не знаю, — сумно промовила Ольга.

— Мені так лячно, — прошепотіла дівчинка.

— Чому? — занепокоїлася жінка.

— Такий страшний сон… Я боюся, мамо, — сказала Леся.

— Що таке? Що тобі наснилося? — запитала Ольга.

— Я не знаю… Щось холодне… Я бігла лісом… Нікого, поруч нікого… Мені так лячно… Крики за спиною… Мені хотілося гукнути: «Татку! Мамусю!» Та нічого не вийшло — рот заліпило. Я не змогла його розтулити. Намагалася, але не могла. Мені так хотілося кричати, мамочко! Так хотілося, але рот не розтулявся. А потім… Я бігла… Бігла… І тоді почула крик… Гучний, гучний… Мені хотілося впасти на землю і заплакати… Так страшно… Але я не могла зупинитися — бігла, бігла крізь кущі. І тоді… Мамочко, і тоді… Тоді я підняла очі… і бачу… Бачу… Як ти… Ти… Висиш повішеною на мотузці, на гілці дерева… Поруч висить тато, і ноги ваші гойдаються на вітрі… Тебе з татом повісили… Просто в лісі… — заволала дівчинка й голосно заплакала.

Ольга ошелешено подивилася на донечку, пригорнула до себе й сама затремтіла, ніби її било струмом. Який жах! Які сни в дитини! А якщо це на біду, якщо сон віщий? І тут серце жінки не витримало — вона уявила, як висить на гілці, як волосся закриває її синюшне обличчя. Вітер бавиться лахміттям її одягу, шурхотить листям. Поруч висить Симон Васильович. Він побитий, його обличчя вкрите припухлими ранами з бурою засохлою плівкою крові.

Зелений френч розірваний біля серця — там видно шматочок грудей, які втратили свій природний колір і здаються штучними, гіпсовими. Кривий розріз простягнувся під ребром, проник аж до самої кістки, яка страхітливо біліє крізь темно-червоні щілини розшматованої плоті. Тонка цівка густого гною сочиться з розпухлого краю виразки. Ноги безвольно висять, злегка погойдуючись від поривів вітру. Від уявленого Ользі стало зле, вона похитнулася, та, щоб не впасти, встигла схопитися за столик. Їй занудило, у голові запаморочилося. Дівчинка розкрила рота, щоб закричати, але жінка глухо пробурмотала, що все добре. Ступила два кроки й сіла на ліжко. Думки переплуталися. Чому ця картина виявилася такою реальною? Чому все, що уявила, ожило в ній? Чому вона відчувала сморід тіла, яке розкладається? Як пояснити, що дівчинці наснився саме цей сон, а не інший? Якщо страх — це прояв нашого несвідомого, то це означає, що всі в родині, навіть дівчинка, очікують мученицької загибелі? Як тепер бути? Що робити? Ці прості й водночас складні питання не давали їй спокою. Вона підвелася, хотіла піти до чоловіка, але в голові їй знову запаморочилося, жінка похитнулася і впала на підлогу непритомна.

Кілька днів Ольга носила в собі тривогу, намагалася сказати Симонові Васильовичу про те страшне передчуття, яке спливало у неї в грудях щоразу, коли у вагон заходив ад’ютант і доповідав про стан справ на фронті. Червоні залишилися в Києві й не переслідували українців. Війська відійшли до Кам’янця-Подільського та Вінниці. Уся республіка — це кілька губерній, оточених зусібіч ворогами. Іноді навіть на цьому клаптику території періодично спалахували антиукраїнські повстання й бунти. Отамани зраджували У.Н.Р., переходили на бік ворога. Усе було безрадісним, і молоде обличчя надії зсихалося, вона перетворювалася на бабцю, покриту сіткою зморщок і пігментних плям.

Якось уранці вона прокинулася і не знайшла чоловіка в ліжку. Він за звичкою вийшов у салон-вагон покурити й випити чаю. Ольга довго лежала й дивилася на стелю, вимощену дерев’яними панелями з майстерно вибитими квітами, які плелися по верху, ніби шукали вихід до сонця. Леся ще спала на кушетці в кінці великого купе. Тихо одягнувшись, Ольга вийшла в широкий зал, перейшла до іншого вагона. Потім іще до одного вагона, — туди, де засідає вранці чоловік з військовими чинами. Зупинившись перед дверима, жінка стиснула кулаки. Жахлива картина не виходила з голови. Щоразу перед нею зринали жахливі образи: вони гойдаються на вітрі, повішені посеред весняного лісу. З цього добра не буде. А якщо й справді це трапиться, прийде несподівано, як злодій уночі, коли ніхто нічого не зможе вдіяти? Тоді Леся залишиться сиротою і блукатиме по світу неприкаяною! Ніхто, ніхто їй не допоможе, не врятує, бо всі вже будуть мертвими. Треба попередити Симона, сказати, що це не просто видіння, це —попередження згори. Так-так — тоді, можливо, порятунок не буде таким примарним.

Ольга довго зважувалася, нервово розминала пальці, насуплювала брови. Стояла, забувши про час, змерзла, уся тремтіла. А потім набралася сміливості, переконавши себе, що ця розмова неминуче повинна відбутися, бо тільки так можна вибратися з цих семи кіл сумнівів. Вона відчинила двері, увірвалася, наче ураган, у кімнату. Симон Васильович стояв біля вікна. Хуртовина не вщухала, і в суцільній круговерті, у білих снігових клубах, скрипучих снігових потоках повільно брів втомлений молочник зі своєю худою кобилою. Різко розвернувшись, Петлюра подивився на дружину, яка раптом з’явилася в переході. І та, ніби вовчиця, що захищає вовченят, стрімголов кинулася до нього й випалила відразу, в єдиному пориві, усе, що носила в душі. Вона говорила й говорила — розповіла про сон, про свій неспокій, про жахливі видіння майбутнього. Ольга описувала всі подробиці, вимальовуючи картину смерті, надривно волала, що це — неспроста. Сльози капали на її сукню, руки тремтіли, голос зривався. З кожною хвилиною обличчя Симона Васильовича змінювалося — на нього напливала тінь, очі наповнювалися емульсією страху, рот відкривався, щоб сказати щось, але замість слів вилітав тільки глухий звіриний стогін.

Він теж боявся, як боїться будь-яка людина за своє життя, тому що цей інстинкт сильніший за всяку логіку. І, страхаючись, упустивши в душу змію сумнівів, яка одразу ж звила там гніздо, Симон Васильович мовив тільки: «Господи, що ж робити?» Стояв перед дружиною, як бовдур, не в змозі рушити з місця.

Але потім, коли здавалося, що минула ціла вічність, Петлюра ожив, подивився на Ольгу. Його погляд блукав по її обличчю, по ранніх зморшках; бігав по складках губ, наче по яру; стікав по щоках, ніби з гірки. І тоді, в одну мить, їхні очі зустрілися, зійшлися на одній лінії, перетнулися в одній геометрії — і Ольга побачила те, що коїться з ним, і зрозуміла, як він боїться втратити її, як хвилюється за дочку. О, її слова, усі ці розповіді, сни про жахливу смерть дуже його змінили. Понад усе людина дорожить сім’єю, бо в ній є подоба Божого триєдиного образу. «Скільки ж у Симоні цього болю! Скільки турботи про них, скільки мовчазної тривоги! Як, як я могла в ці суворі дні не помітити в ньому цього величезного океану ніжності? Ольго, Ольго, чому ти так довго мовчала й терзала себе?»

Симон Васильович дивився на неї, прикував до себе поглядом і раптом хитнув головою. Цього руху було досить, щоб дружина зрозуміла: він згоден їхати, кинути цю довгу війну й щоденну тривогу, тому що любить їх. Ольга затріпотіла, жіноче нутро затремтіло, сльози не встигали висихати. Петлюра взяв її за руку, і вони пішли до свого купе з твердим наміром більше ніколи не повертатися до цього самотнього й холодного вікна. Ольга шкірою долоні відчувала свого чоловіка — його міцне рукостискання. Вона не могла повірити, що все закінчилося, і її страх від рішучості Симона Васильовича зненацька зник. Ось, ось вона, мить істини — вони тепер урятовані! Вирвані, ніби з полону вогню, відокремлені від страшної долі. Жінка мимоволі всміхнулася, кінчики її губ легко піднялися вгору. Ольга миттю заспокоїлася, адже її чоловік ніколи не змінює свого рішення.

Але щойно вони ступили на поріг і Симон Васильович відчинив двері, щоб опинитися в переході наступного вагона, як у салон увірвався ад’ютант і крикнув їм у спину:

— Біда! У Проскурові єврейський погром. Сотню людей вбито!

Петлюра завмер, так само як і Ольга. Вона все ще тримала його долоню, усе ще відчувала, як та миттєво стала гарячою, укрилася потом. Їй хотілося закричати, що потрібно йти, бігти, поспішати. Інакше смерть наздожене їх, спотворить тіла, спаскудить душі. Нічого, нічого не повинно їх зупинити! Що є ще більш вагомим, ніж власне життя?

Симон Васильович зблід. Він застиг і не знав, іти йому вперед чи назад.

Розділ 17

Крапля за краплею. Дзвінкі сплески, наче хід годинника. Крап-крап. З низької, у чорних плямах цвілі стелі гігантськими амебами розпливлася по поверхні й крапала вода. Вона збиралася в кривих тріщинках розбухлої від постійної вогкості побілки, накопичувалася, набирала важкості, падала вниз і перетворювалася на великі калюжі. Ті розтікалися по глиняній підлозі, утворюючи маленькі моря й океани. Вогкість була такою, що здавалося, ніби повітря стало видимим — сірим і м’яким. Досить було простягнути руку, щоб схопити в долоню шмат повітря, вирвати його зі щільної завіси і стиснути пальцями так, щоб з нього закапала вода. Тому двоє подорожніх, які рухалися в підвалі величезної будівлі, обходячи калюжі, щоразу ковзалися на липкій глині, безглуздо розмахували руками, ніби звали когось на допомогу чи бажали спертися на густу вогкість, але не могли, тому падали в глиняний слиз.

— Чорт забери, довго ще? — сказав один з них, із пишним волоссям і гострими вусами.

— Десь було тут, ось чую, — прогугнявив другий.

— Уже півгодини бредемо, ще один смолоскип спалили! — занервував волосатий.

— Їй-богу… Тьху, помилка вийшла. Чесне пролетарське слово, — знову прохрипів другий.

Тут перший знову сіпнувся, зачепив павутиння, яке миттю намоталося на пальці вовняним клубком.

— От гадина! Довго ще?! — прошипів волосатий.

— Не знаю. Мені сказали, що саме в цьому місці Петлюра сховав казну, мовляв, ще кілька днів її охороняли тут солдати. От тільки де? — запитав другий і якось по-дитячому зітхнув.

— Скарб! Нема, хай йому грець. Нема, — обурився волосатий.

— Володимире Олександровичу, дітьми клянусь, повинно бути тут, — заскиглив другий.

Освітлюючи темні кути, він пройшовся зі смолоскипом по підвалу, і помаранчеве полум’я кидалося загнаним звіром, перестрибувало зі стіни на стіну, вириваючи розлогі чагарники сіро-зеленого моху з імли. Та раптом він доторкнувся до павутини, яка миттю спалахнула, осяяла червоним, наче революційний стяг, світлом приміщення — калюжі, старий прогнилий стілець, залізні балки, звалені на дрова…

За півгодини Володимир Олександрович Антонов-Овсієнко вибрався з підвалу. Яскраве денне світло вдарило йому в очі, він примружився, немов цілився з гвинтівки. Уже вкотре він потрапляв у халепу — ніяких скарбів Петлюри не міг знайти. Більшовики були в Києві три тижні, й час від часу ходили чутки, буцімто в одному зі старих будинків на Куренівці чи на Фундуклеївській зберігається скарбниця У.Н.Р. Вісті про те, що десь є п’ять скринь, набитих золотом, розбурхували уяву, тому сам командир Червоної армії терміново збирався в дорогу, особисто обстежував кожну будівлю, щоб виявити заповітний скарб. Чому так відбувалося? Антонов-Овсієнко не знав. Спочатку він казав своїм червоноармійцям, що варто лише знайти петлюрівські гроші, як можна буде відправити телеграму до Москви товаришу Леніну, що, мовляв, виявлено капіталістичні заощадження, тому тепер радянська республіка забезпечена золотом. Цю промову він щоразу виголошував з натхненням, піднімаючи вгору ліву долоню, немов на ній і лежали незліченні скарби, які він приносив своєму верховному божеству. Але сьогодні, коли він нишпорив по підвалу, топтав бруд і вдихав столітній пил, що літав у затхлому повітрі, Володимир Олександрович раптом уявив, що відсуває стілець, а за ним — маленькі дверцята, які легко піддаються, відчиняються — і він витягує тремтячими руками злитки золота. У світлі смолоскипа жовтуваті брусочки здаються частинами сонця, яке раптом розклалося на правильні, прямокутні форми. Тоді він погладить золотий злиток, відчує його крижане тіло, його важкість, яка приємно відтягує руку, і відразу зрозуміє, що не хочеться відпускати цей шматок металу. Як же приємно тримати ось так ціле багатство в долоні, відчувати себе ніби заново народженим! Тоді вже перестаєш помічати застояний сморід і слиз, що хлюпає під ногами, тому що серце наповнюється теплом. Напевно, ось воно — щастя! Можливо, будь-яка боротьба повинна мати мету, яку можна помацати, а не просто ідею. А якщо доля натякає йому, що золоті злитки — це завжди вплив і влада над людьми, то невже саме цього він прагнув? Володимир Олександрович тоді здивувався своїм думкам, ніби в нього вселилася інша людина й забрала всі слова про більшовицьку рівність; цей маленький чоловік скорчився б і тремтів зі шматком золота в руках, притискав би його до себе, ніби боявся, що його відберуть. Антонов-Овсієнко хитнув головою, щоб відволіктися від цих думок, які так його збентежили. Але коли вибралися з підвалу, Володимир Олександрович раптом відчув, як у грудях защеміло, наче в душу встромили гостру голку. Тоді він подумав, що занедужав, бо зізнаватися собі в тому, що його засмучення викликане іншою причиною, ніяк не хотілося.

— Шукати. Скрізь. Дістати з-під землі, — наказав Антонов-Овсієнко, а сам рушив до чорного екіпажу, який повинен був його доставити на вулицю Інститутську в колишній маєток Скоропадського.

Цілий день червоний командир провів у турботах. Довелося розстріляти трьох петлюрівців, яких допомогли виявити благочестиві городяни; потрібно було організувати набір в армію, скликати збори робітників, вирішити ще сто термінових справ. Увечері він сидів у кабінеті, який колись займав Винниченко. На столі стояла пляшка вина, на тарілці — смачний сир, який знайшовся в запасах колишнього голови Директорії. Володимир Олександрович курив, струшував попіл на підлогу, втомлено дивився на стіну, де висіла весела картина з життя дореволюційного Києва. Дами прогулювалися з кавалерами, їхні білосніжні парасольки надував пустотливий вітер; удалині, серед дерев Царського саду, виднілася начищена до блиску блакить Дніпра. Червоний командир хмикнув. Ця ідилія чомусь не роздратувала Володимира Олександровича, як це бувало зазвичай. Вигляд щасливих людей не змусив відкрити рота в злобі й проклинати старий прогнилий режим. Антонов-Овсієнко, непереможний командир Червоної армії, сидів у кріслі, а потім, наче справжній ковбой, підняв ноги, поклав їх на стіл, розслабився і закурив ще одну сигарету. Не встиг сірник догоріти, як до кабінету увійшла дівчина. Вона була напівгола й боса, йшла обережно по холодному паркету, притискаючи руками накинутий військовий френч, зім’ятий біля великих оголених грудей. Обличчя дівчини було напрочуд чистим, як у дитинстві, а великі зелені очі мов відображали пишні зелені луки, в яких зачаїлися дивовижні птахи. Вона пройшла до командира, сіла біля нього на стілець і елегантно схрестила ніжки.

— Почастуєш даму вином? — проспівала вона оксамитовим голосом.

Володимир Олександрович уважно подивився на неї, ніби вперше бачив. Його очі ковзали по оголеному тілу, він на мить зупинився на інтимному місці, а тоді погляд піднявся вище, до красивого пупка, далі торкнувся червлених сосків, поповз, як змія, до шиї й зупинився на пухких гарненьких губках.

— Чом би й ні! — сказав Володимир Олександрович.

Він потягнувся до пляшки, налив вина, подав дівчині фужер. Вона лагідно всміхнулася і пригубила напій.

— Володю, давно хотіла тебе запитати. Можна? — сказала оголена й зніяковіло поправила зачіску.

Цей жест мимоволі викликав посмішку у Володимира Олександровича.

— Тобі, мій ангеле, можна все. Навіть те, що іншим зась, — пробурмотів Антонов-Овсієнко.

— Це добре. То я ось про що. Так, ми вже п’ятий день тут, однак ти не дозволяєш мені навіть за межі будинку виходити, тому й вирішила запитати: я — твоя полонянка? — раптом серйозно сказала вона.

— Усі ми чиїсь бранці, — невизначено відповів червоний командир, долив собі вина й залпом випив.

Краса дівчини тішила його око, та її питання приносили йому лише занепокоєння. Іноді він шкодував, що підібрав її в будинку розпусти на Великій Володимирській, тому що вона йому сподобалася. У той день вона здавалася йому такою пригніченою — на миловидному обличчі біля чарівних губ було видно ранні кутики печалі. Сам того не усвідомлюючи, він привів її до себе, планував особисто допитати про петлюрівських офіцерів, які ходили до повій, але так нічого й не домігся; та в якийсь момент вона йому так сподобалася, що він залишив її в себе. Кілька ночей поспіль припадав до неї всім тілом, вони зливалися воєдино, спліталися плоттю — такі різні, ніби дві людини з паралельних світів. Так тривало доволі довго — удень він шукав скарби Петлюри, а вночі зростався з петлюрівською підстилкою.

Усе це так захопило Володимира Олександровича, що він навіть не спитав, як звати дівчину. Та й що може змінитися в житті, якщо вона скаже, що її ім’я Солодка Коко або Красуня Ізабель? Не дуже допитливий жіночий розум міг відтворити сотню імен, які пестили слух клієнтів, адже ті знали, що ці імена — лише вигадка. Ах, як легко жити ілюзією — у міражі щастя і пристрасті, у світі обману і хтивості! Нехай, нехай будуть дурнуваті прізвиська — ніщо не повинно заважати примарі достатку на ліжку уявної любові в будинку розпусти. Цих правил і дотримувався червоний командир — він не питав, ні як її звуть, ні звідки вона, ні як опинилася на слизькій стежині. У цьому незнанні таїлося невимовне блаженство.

— То можна мені буде завтра вийти? — обережно запитала дівчина. Володимир Олександрович невдоволено зітхнув.

— Та що ж таке, хіба ж я нелюд?! Тільки боюся, мила, що тобі буде тут безпечніше. Мої солдатики так розійшлися, стільки буржуїв перестріляли, — сказав він і прибрав ноги зі столу.

Дівчина неспокійно подивилася на нього, але нічого не сказала, тому що боялася викликати гнів.

— Ну гаразд, милий, залишуся з тобою, — раптом веселим голосом сказала вона.

У зелених очах знову защебетали птиці й бавилися бешкетними промінчиками.

— Може, ти чогось хочеш? — дівчина розсунула ноги, виставивши своє єство на огляд.

— Ні, ні, не сьогодні, — стурбовано відповів Антонов-Овсієнко.

Він знову налив собі вина й одним ковтком спорожнив келих.

— Що тебе хвилює? — спитала вона.

Володимир Олександрович хмикнув, немов хтось поставив йому запитання, в чому суть буття. Це питання мучило його, приносило смуток у серце. Він волів, щоб ворожка або й, чого у світі не буває, сам Господь Бог зазирнув у душу й розповів йому, хто він насправді. Та, на жаль, ні у ворожок, ні в Бога він давно не вірив, а якщо й вірив колись у що-небудь, то хіба у волю людини, здатну совати гори. Без сумніву, людина є володарем світу, тому що нікого розумнішого на Землі немає.

— Не турбуйся, ти дуже багато про що хвилюєшся, — пробуркотів червоний командир.

Дівчина лукаво посміхнулася, підійшла до чоловіка й елегантно сіла йому на коліна.

— Дурненький, мені лише потрібно, щоб ти був задоволений, — сказала вона й обплела руками його шию.

Тонкий аромат залоскотав у ніздрях Володимира Олександровича, і в його голові одразу промайнула думка: чудових повій добирали собі петлюрівці. Вроджений скептицизм заважав йому розслабитися, адже в кожній людині він бачив потенційного ворога. Але зараз дівчина уважно дивилася йому в очі, обережно проводила долонею по пишній зачісці більшовицького командира.

— У цій голові багато хвилювань, — ніжно прошепотіла вона.

— Не більше, ніж у цій багатослів’я, — підіграв дівчині Володимир Олександрович і торкнувся її лоба.

Вона бавилася його пасмами, гладила по щоках, заграючи, м’яко торкалася пальчиком губ, ніби хотіла повторити всі лінії обличчя, перемалювати їх, змінити. Жінка чуттєво відкрила рот, ніби ці дотики приносили їй інше, душевне задоволення. Антонов-Овсієнко уважно дивився на тонку маску екстазу на її милому личку. Але з кожною секундою накладка з пап’є-маше розпадалася на частини, і тоді жіночий лик раптом втрачав ознаки штучності, нібито вона й справді була близькою до екстазу.

У голові Володимира Олександровича більше не залишилося думок — ні про революцію, ні про червоних, ні про білих, ні про петлюрівців. Усе, що його обтяжувало, раптом розтануло, як маска у дівчини легкої поведінки, яка щиро повірила в ту гру, яку вона вибрала. Командир уп’явся в губи своєї гості, почав пристрасно цілувати її, нишпорячи руками по сороміцьких місцях. Цей поцілунок раптом з’єднав їх, наче дивовижних сіамських близнюків.

Пізно вночі Варя прокинулася. Поруч мирно посопував Антонов-Овсієнко. Дівчина розплющила очі й повільно, намагаючись не розбудити, відсунула чоловічу руку зі свого плеча. Устала з ліжка, накинула халатик і пішла, як уже звикла, босоніж. Вона рухалася в повній темряві, намагаючись не видати себе. Її ніжки миготіли в молочних місячних відблисках. Варя хотіла пробратися до дверей, тому що думки про втечу не давали їй спокою. Скільки часу їй призначено тут сидіти? Скільки ще терпіти ці знущання?

Минуло три роки відтоді, як вона потрапила в будинок розпусти, тому що мати померла, а вітчим пив і бив постояльців. Хіба ж їй на вулицю йти з простягнутою рукою? Варя довго наважувалася, та, напевно, така її доля — йти шляхом страждання. Спочатку, коли бачила перед собою добре одягненого пана, у піджаку й накрохмаленій сорочці, напахченого французькими парфумами, — вона лякалася. Але потім страх змінився звичкою, жалість до себе — хитрістю, а муки душевні вона навчилася вміло ховати за милою усмішкою. Ось тобі й маєш, Варю, — сказала б їй матуся, — але вона вже не називала себе так. Ні, лише Жозель і Зізі, ніби минуле було стерто чиєюсь рішучою рукою, і тепер вона — жінка, яка дарує чоловікам насолоду; вона — тінь самої себе, річ, якою користуються, тому що є тваринна потреба в зляганні. І вона не називала свого імені нікому, і нинішньому червоному командирові теж, тому що вона — предмет.

Якийсь час дівчина соромилася цього, мучилася, та згодом відкинула сумніви, позаяк людина задля того, щоб вижити, здатна піти на найжахливіші вчинки, бо виживання — понад совість. І зараз, спросоння, вона брела в бік дверей, наївно думаючи, що вони незамкнені. Уже декілька ночей поспіль вона прокидалася і йшла до виходу, тому що страх насичував її тіло своєю чорною тінню; і вона не мала пояснення, чому хоче втекти. Коли Варя підійшла до великих двостулкових дверей, намацала ручку й смикнула на себе, то, звісно, нічого не сталося. Володимир Олександрович передбачливо замикав двері й ховав ключ, щоб полонянка його не знайшла. Розгнівана дівчина спересердя стукнула долонею по дерев’яній поверхні, й тут пролунав голос:

— Ти куди?

Жінка сторопіла, розвернулася і побачила в сутінках силует більшовика. Він стояв у проході, позаду фіранок, що прикривали вхід до коридору, тому його постать можна було розгледіти лише частково. З несподіванки жінка здригнулася.

— Мені треба було перевірити, — пробелькотіла вона.

— Що перевірити? — суворо запитала фігура з темряви.

— Це просто… Бажання серця…

— Нічого не розумію.

— Ой, я втомилася і піду спати, — сказала вона й рушила просто на той силует, щоб пройти далі до спальні.

Володимир Олександрович побачив, що дівчина йде до нього, і раптом, невідомо з якої причини, гіркий жаль проник у його душу. Він підняв руку й затримав її. Варя не пручалася, бо знала — вона у його владі. Лише інстинктивно затріпотіла в його міцних руках, адже не могла більше контролювати емоції. Дівчина заплакала, сльози котилися з її очей, потекли по щоках і беззвучно падали в темряву. Вона не ворушилася, скута безпорадністю, паралізована своєю нездатністю що-небудь зробити в цій ситуації, скам’яніла від слабкості. І тоді, спостерігаючи за муками дівчини, Володимир Олександрович раптово відчув тепло у своїх руках, яке повільно текло по судинах і врешті дісталося холодного, розсудливого серця. Спочатку він не зрозумів, що відбувається: повія своїм плачем зворушила його, немов її стогін щось для нього означав. Людина є тим, що вона пізнала про себе саму. І тоді червоний командир зрозумів, що має почуття до цього тендітного створіння, яке віддавалося раніше всім охочим, але тепер належить йому. Це розуміння так вразило Антонова-Овсієнка, ніби в нього вдарила блискавка. Він простягнув руки і пригорнув дівчину — ніжно, ніжно! В його обіймах зненацька відчулась уся притамована ласка, що накопичилася в чоловічій свідомості. Ніби він пригортав коштовну посудину, яку за жодних обставин не можна розбити. Володимир Олександрович здивувався сам собі — звідки в ньому такий солодкий потік, з яких джерел б’ють ці оксамитові води? Він не міг собі відповісти на це запитання, бо несподівано зрозумів, що дівчина дорога йому. І лише обійняв її міцніше.

— Не йди, — глухо прошепотів він.

— Не піду.

Ці слова зненацька змусили червоного командира тремтіти, наче осінній листок — в унісон зі своєю полонянкою. Тієї миті кривавий і жорстокий більшовицький лідер, який не щадив своїх ворогів, розтанув. Він збагнув, що не хоче, розумієте ви чи ні, не хоче відпускати дівчину, тому що її присутність заспокоювала його. Це усвідомлення шокувало Володимира Олександровича, і він злякався, що може таке відчувати. А як же світова революція? Як же пошуки золота Петлюри? Як же У.Н.Р., яку потрібно добити? Несподівано все з цього списку опинилося десь далеко. Йому хотілося любити, чорт забирай! Просто когось любити! Володимир Олександрович, так само як і дівчина, заціпенів, перетворився на нічного бовдура, який притискає до себе справжній скарб. Якщо вибирати головне призначення в житті людини — нехай це буде любов. Червоний командир розслабився і почав цілувати дівчину, немов хотів доторкнутися до кожної клітинки її тіла.

До ранку дівчина спала спокійно. Прокинулася вона пізно, коли сонце вже бавилося променистими плямами на стіні. Сотні порошинок тремтіли в повітрі, укриті золотою фарбою сонячних променів. За своїм звичаєм, дівчина накинула халатик і пішла в кабінет перевірити, чи пішов Антонов-Овсієнко на службу. Потім приходили служниця і кухарка, яка готувала сніданок. Тому дівчина, як завжди, зазирнула в кімнату й уже хотіла було йти до вбиральні, але фігура за столом зупинила її. Там сидів, опустивши голову, Володимир Олександрович. Його права рука лежала на великому білому аркуші. Телеграма! Дівчина ступила крок, підлога протяжно скрипнула старою дошкою, і чоловік здригнувся, підвів голову. Його вигляд здивував Варю — від нічного щасливця не залишилося і сліду. Володимир Олександрович злякано дивився на дівчину, наче побачив примару. Його очі покрилися плівкою жаху, незграбні лінії обличчя спотворилися.

— Нам потрібно терміново їхати, — прошепотів він.

— Що? Куди? — злякано запитала дівчина.

Вона ступила декілька кроків у бік столу й раптом помітила, що більшовик одягнений, як на парад, і в повному озброєнні.

— Що сталося?

Володимир Олександрович устав, підійшов до жінки, узяв її за руку.

— Розумієш, обставини змінилися, — сказав він.

— Які обставини? Про що ти говориш? — розхвилювалася дівчина.

— Я не можу розповісти, не можу, — прошепотів червоний командир.

Він раптом знову відчув її запах — цей тонкий звабливий аромат, який огортав його, наче дика квітка. Йому хотілося притиснути до себе полонянку, сказати, що вперше в житті зрозумів, що може кохати. Овва, кохати — як же це незвично і приємно! Чому, чому він не відчував цього раніше? Так, він безумовно кохає її — дивну дівчину з будинку розпусти.

— То чому ми повинні їхати? — запитала знову дівчина.

— Ти не зрозумієш… Це наказ… Ленін… — простягнув більшовик.

— Який Ленін? Що він? Мені страшно, Володю, — зненацька по-дитячому прошепотіла дівчина.

— Я… Навіть не знаю… Не знаю… — Володимир Олександрович зрозумів, що заплутався.

Почуття обов’язку, велика ідея звільнення всього людства від рабства — усе те, заради чого він готовий убивати і трощити черепи ворогів, — знову ожило в ньому. Скільки вже вкладено сил заради соціалістичного блага? Скільки зарито на полі бою солдатів, скільки їх лежить непохованими серед високих українських пагорбів? Усі його слабкості — золото й жінки — ніколи не вадили цій боротьбі, тому що тільки цим він і жив уже багато-багато років. Червона ідея — чи є щось більш цінне у світі? Свободу потрібно завоювати, потрібно йти по кістках тих, хто противиться. Робочий клас потребує його боротьби. То що ж робити? Куди тікати?

— Куди тікати? — раптом повторила його думки молода жінка, яка стояла перед ним.

Яка ж вона, незважаючи на переляк, гарна! Зелені очі привабливо блищать від мимовільних сліз, легкий рум’янець занепокоєння на щоках надає обличчю свіжості; долонька стискає іншу долоньку, немов два чоловічки туляться один до одного. Яка ж вона прекрасна! Яка ж солодка! Володимир Олександрович на кілька кроків відійшов від неї, ніби хотів помилуватися здалеку, — та несподівано, як буває лише в найстрашнішому сні, завив, схопив голову руками, упав на підлогу. Дівчина злякалася, відсторонилася, але більше нічого зробити не встигла. Червоний командир іще раз завив, ніби його смертельно поранили, і дістав револьвер. Вона побачила зброю і враз усе зрозуміла. Ось і настав цей час! Це могло трапитися будь-якої миті, але якась сила оберігала її.

— Мене звуть Варя, — встигла сказати дівчина в ту мить, коли пролунав постріл, і впала на підлогу, наче зламана лялька.

Червоний командир тримав револьвер тремтячими руками, не міг ані дихати, ані говорити. Відкинув зброю і знову завив, бо зрозумів — він раб Великої Ідеї Рівності. До кінця життя він до диявольського фанатизму служитиме цій ідеї, навіть якщо вона — абсолютне зло. Його звіряче виття розліталося кабінетом. Дівчина лежала в неприродній позі, і кров лилася густим струменем з її голови; дрібні яскраво-червоні крапельки кривою смугою розлетілися по речах у кімнаті — упали на підлогу, одяг на стільці, стіл, а одна крапелька навіть долетіла до того білого аркуша, який зранку лежав перед Володимиром Олександровичем. Крапля впала точнісінько в тому місці, де зазвичай ставлять останній знак пунктуації в тексті, який хочуть перервати назавжди.

«Товаришу головнокомандувачу українського фронту Антонову-Овсієнку крапка Усунути буржуазний розгул у більшовицькій армії кома вигнати дівок легкої поведінки крапка Припинити пошуки скарбниці українців крапка Усіх провокаторів розстріляти крапка Докласти всіх зусиль до піймання Петлюри та його банди під вашу особисту відповідальність». Маленька кривава крапка.

Розділ 18

На початку березня погода видалася напрочуд теплою. Сонце гріло так, нібито зараз не початок весни, а літні спекотні місяці. Птахи відчували ранню відлигу й пурхали в блакитних небесах, розшитих мереживними хмарами. Сніг підтанув, оголюючи на пагорбах нерівні плями торішньої ледь зеленої трави. Природа оживала після глибокого зимового сну, скидала із себе пута сумних і темних днів, чекаючи на світле й затишне майбутнє.

Однак цим настроєм Симон Васильович, який стояв неподалік від поїзда, не пройнявся. Солдати, щоб розім’яти ноги, повистрибували з вагонів; машиніст лаявся на локомотив з паровим двигуном, що раптом зупинився посеред поля. Паровоз зламався, випускав білуваті струмені, ніби посилав сигнали лиха. Чудова погода й символи біди — чи є щось більш несумісне? Симон Васильович зітхнув. 9 березня, вони тікають від червоних у Проскурів. Вінницю довелося здати більшовикам, частина представників лівих партій УСДПР і УПСР вирушила до Кам’янця-Подільського, а решта членів Директорії пішли за Петлюрою.

На фронті повна катастрофа. Червоні наступали, українські частини, повністю деморалізовані, тікали з поля бою. Доходило до смішного — якось дезертири намагалися напасти на вагони Директорії, щоб захопити їх і втекти від війни. Поляки наступали на Західній Волині, через що У.Н.Р. змушена була тримати на західному фронті п’ять-шість тисяч бійців. Французькі війська, що стояли в Одесі, висували вимоги про зняття з посади голови Директорії Петлюри, перехід усіх фінансів республіки під контроль Франції, возз’єднання з Денікіним і повне розчинення української республіки в новій «Великій Росії». Ці вимоги привіз генерал Греков, який проводив переговори з французьким командувачем д’Ансельмом.

Важкі думки заполонили голову Симона Васильовича. Він бродив по пагорбу, відійшов від поїзда, м’яв чоботом тьмяну траву й розмірковував, що йому робити. Усі втекли, поїхали до Європи. Уся У.Н.Р. — це тільки одна губернія, яка не в змозі навіть себе захистити. Після краху лівого уряду Петлюра був змушений призначити правий кабінет на чолі з Остапенком. Але той не справлявся — настрої в армії були революційні, ліві. Що й казати — навіть січові стрільці заявили, що готові підтримувати «радянську владу» на місцях, якщо настане довгоочікуваний порядок. Усе пішло шкереберть. Усе.

Симон Васильович хотів закричати. Господи, недарма ж Ти дав цю можливість — заволати в стражданні, ніби поранений вовк. Що ж буде з Ольгою і Лесею? А якщо їх знайдуть червоні, що з ними зроблять? Кажуть, що Антонов-Овсієнко з живих людей шкіру знімав і коханку свою застрелив, бо Ленін наказав відмовитися від буржуйських пережитків. Також ходять чутки, що червоний командир дав клятву зарубати шаблею Петлюру, а сім’ю його, дружину й дочку, заколоти багнетами, та не відразу дати померти, а розтягувати муки, щоб смерть була бажаним звільненням. «Нехай благають про пощаду, та не змилуюся!» — кажуть, волав, ніби божевільний, Антонов-Овсієнко.

Від таких важких дум серце Симона Васильовича закалатало. Він уявив, як вістря багнета простромлює тіло Ольги, як корчиться вона від болю, а Леся несамовито кричить, та допомогти їм немає змоги, тому що його понівечене тіло лежить на дорозі, а ворони клюють його плоть. Петлюру занудило, він зупинився, нахиливсь, аби віддихатися. Покинути все й вижити чи битися до кінця? Хто ще у світі ставив собі таке питання? Узявши в долоню трохи талого снігу, він обтер обличчя, щоб прохолодою повернути себе до тями. Нутро тремтіло, ніби його серце було оголене в потоках вітру. Відчай наповнив душу. Нема виходу, нема. Та й смерть — це черговий глухий кут.

Симон Васильович поплентався на ватяних ногах, не усвідомлюючи, куди йде. Ноги самі вивели на ледь видиму стежку, і за декілька хвилин він опинився біля невеликої хати-мазанки, що стояла неподалік від колії.

— Чого ти бредеш невідомо куди? — раптом почувся чийсь хрипкий голос.

Петлюра підвів голову й побачив діда в теплому потертому кожусі, який сперся на огорожу; його довга борода, здавалося, діставала колін; ніс-картоплина, товсті покручені пальці з жовтими, як яєчний порошок, нігтями. Дід виявився дуже колоритним, навіть трохи бридким — його рот скривився в такій усмішці, що здавалося, ніби обличчя вражене паралічем. Вигляд незнайомця налякав Симона Васильовича, неначе він побачив перед собою самого чорта. Але за мить Симон Васильович зустрівся поглядом з дідом і аж відсахнувся — у діда, який спочатку видався йому дуже дивним, навіть огидним з вигляду, були чисті, блакитні, ніби зимове море, очі. Цей різкий перепад — від потворності до краси — так заворожив Петлюру, що він на кілька секунд завмер.

— Чого витріщився, соколе? — запитав дід.

— Я… Та так… Нічого… — невлад відповів Симон Васильович.

— Зрозуміло. Ще один дезертир. Пожерти у мене нема, корови нема, махорка закінчилася. Тож бреди далі, бо зараз вила дістану, — пригрозив старий.

— Ні, я не дезертир, — промовив Симон Васильович.

— А хто? — здивувався дід.

— Я — ніхто, — раптом відповів Петлюра й зніяковів.

— Зрозуміло, п’яниця. Любиш у чарку заглядати? — усміхнувся старий, показавши чотири зуби в різних кутках рота.

— Теж ні, — пробурмотів голова Директорії.

— То хто ж ти?.. А втім, яка різниця, — байдуже відповів старий.

— Точно, — відповів Петлюра.

Дід зазирнув у кишеню, дістав люльку, набив її і закурив. Він смачно затягувався і випускав дим, як паровоз. Петлюра стояв і не знав, що робити — іти далі, повертатися до поїзда чи стояти тут, як бовдур. Так тривало кілька хвилин, поки старий докурив, а потім постукав люлькою по дерев’яному паркану, вибиваючи залишки попелу. Водночас він хмикав, кректав і видавав геть незрозумілі звуки.

— То ти, чоловіче, мандрівник?

— Чому ж?

— Ну, не знаєш, куди й навіщо йдеш.

— А так… Мабуть, так… Мандрівник.

— І мучишся, напевно?

— Е-е-е… Так, діду, твоя правда.

— Ну, якщо так, то ходімо. Я тобі дещо покажу.

Дід розвернувся і, не озираючись, покульгав у хату. Симон Васильович залишився на самоті, не знаючи, що йому робити. Ось старий зайшов до хати, двері глухо зачинилися. Нікого більше у дворі не було. Петлюра стояв і розгублено дивився. Нарешті, ніби сам не свій, пішов стежиною за дідом, опинився на порозі, відчинив двері й увійшов у сіни. Імла огорнула його. Симон Васильович рушив далі, знайшов навпомацки двері у світлицю, відчинив їх і відсахнувся — просто перед ним стояв чортів дід і усміхався.

— Прийшов-таки. Усі приходять, — загадково сказав він.

— Так. А хто — всі? — по-дурному запитав Петлюра.

На це питання дід не відповів, а тільки махнув рукою, мовляв, ходімо за мною. Вони оминули піч, біля якої стояла дитяча колиска, збита з товстих кругляків — із високими бортами, щоб, борони Боже, дитина не скотилася і не впала на землю. Але що здивувало Симона Васильовича, то це розміри самої колиски — вона просто гігантська, немов там лежав богатир з давніх часів. Дід першим опинився біля колиски, простягнув руку й підняв покривало. Під ним лежав хлопець років вісімнадцяти. Волосся в нього було золотистим, ніби з ікони. Обличчя трохи витягнуте, ніс прямий — і ті ж блакитні, ніби два кристали, очі. І всю цю красу, всю неземну велич образу якимось просто приголомшливим чином доповнювала одна жахлива деталь — хлопець був без рук і ніг. Це відкриття мало не звалило додолу Петлюру. Він похитнувся, але вчасно схопився за борти колиски. Хлопець у ліжечку мирно спав. Він усе ще здавався дитиною, та юнацький пушок на вусах свідчив про те, що це таки парубок. Це було дивовижне видовище, яке викликало одночасно захоплення й нудоту.

— Прокидайся, сину, — прогугнявив старий.

Юнак майже миттєво розплющив очі, повернув голову й побачив незнайомця в хаті.

— Ти знову, тату? — раптом доволі грубим голосом спитав хлопець.

— Не знову, а наново, — відповів старий.

— Я ж тобі казав, просив, тату! — заголосив каліка.

— Ну, востаннє, — попросив старий.

— Ой, ну що ж ти… — знов буркнув дивний хлопець.

— Не стримався, каюсь. Нумо, синку, останній раз, і все, — наполягав дід.

— Гаразд, нехай так і буде, — погодився хлопець.

Дід задоволено хмикнув, а потім чомусь глибоко видихнув і кивнув.

— Питай, — раптом сказав хлопець, звертаючись до Петлюри.

— Що питати? — здивовано прошепотів Симон Васильович.

— Те, що тебе гризе, — продовжив юнак.

— А… Я… А втім… Я не знаю, як далі жити, — випалив Петлюра й сам здивувався тому, що сказав.

— У чому причина твоїх мук? — запитав хлопець.

Симон Васильович знову здивовано подивився на каліку, який говорив такими світськими фразами, проте, вирішивши, що, напевно, місцевий учитель зглянувся над нещасним і приходив проводити з ним заняття, трохи заспокоївся.

— Вороги обступили мене й любу мені Україну, — відповів Петлюра.

— Так, і що ж?

— Виходу немає, немов замурований я у своєму розпачі.

— А звідки береться відчай?

— Звідки? Не знаю, можливо, з роздвоєного серця.

— «Всяке царство, що розділилося саме в собі, спустіє».

— Але як уникнути цього протиріччя?

— Подивися на мене. Що ти бачиш, незнайомцю?

— Бачу каліку, що лежить від народження у своїй колисці.

— Правильно, але чому каліка не може ходити?

— Звісно, чому. Бо ніг у нього немає.

— А чому немає ніг?

— Гріх, напевно, був у роду.

— Тоді чому, якщо в роду гріх, страждає невинний?

— Закон спокути вимагає жертви.

— Правильно ти міркуєш, незнайомцю. А що найголовніше в жертві?

— Невинність, мабуть.

— Ні, своя воля і бажання. Не Авраам приніс у жертву Ісаака, а сам Ісаак приніс у жертву себе, погодившись померти від ножа в батьковій руці.

— Тоді як це зробити?

— Я — каліка тілом, а не душею. Вона здорова, тому що дух завжди зцілює тіло.

— Але ти приречений вічно лежати на одному місці!

— Здоров’я не в того, хто може ходити, а в того, хто знає, навіщо він живе.

— То що ж мені робити?

— Нехай твій дух тяжіє над плоттю, і тоді знатимеш, що для тебе є цінним.

— Але… але… але…

Симон Васильович затнувся, бо йому більше не було чого сказати. Та й хлопець, який уважно дивився на нього своїми яскраво-блакитними очима, раптом усміхнувся. Його усмішка виявилася такою щирою, ніби йому щойно повідомили радісну звістку.

— Пам’ятай одне: «Жодна людина, яка поклала руку на плуг та озирається назад, не придатна для Божого Царства»[30].

— Я… Так… Добре.

Петлюра стояв перед нещасним виродком, тіло якого було понівечене, і ніколи він не дізнається, як це — ходити босоніж по зеленій, свіжій траві або плисти в річці, поринаючи в холодні безодні. Ніколи — скільки ж страшного в цьому слові, яке звучить гірше за вічний вирок . Ошелешений, збитий з пантелику дивними словами каліки, які виражали щастя, а не страждання, Симон Васильович не міг поворухнутися. Він на секунду ніби став таким же нерухомим. Цей стан був незвичним для голови Директорії, він раптом відчув на собі всі тяготи, яких зазнає страждалець. Нарешті Петлюра поворухнувся. Він ніби не розумів, де перебуває — зробив два кроки й опинився біля колиски. Хлопець так і дивився на нього чистими очима.

— А можна…? — раптом запитав Симон Васильович.

— Що? — відповів юнак.

— Я не знаю… Мені… Напевно, мені потрібні докази, — пробелькотів Петлюра, зморщивши лоба.

— Моєї безпорадності? — перепитав хлопець.

— Ну… Що слова… Не просто слова, — розгублено мовив Симон Васильович.

Хлопець схвально хмикнув і подивився на батька. Той скорчив незадоволене обличчя, але підкорився — підійшов і почав розв’язувати пелену, в яку був закутаний його син. Знадобилося всього кілька хвилин, щоб розмотати ганчірки на грудях, і тоді перед Петлюрою постала дивовижна картина: там, де в людини повинні бути руки, виявилися рожеві обрубки з кількома маленькими подобами пальців на кінці. Хлопець уважно стежив за виразом очей українського командира, немов хотів розгледіти там тіні співчуття й жалю. Але замість цього Симон Васильович зробив крок і простягнув руку. Коли пальці Петлюри торкнулися злегка червонуватої плоті хлопця, коли він відчув легке тепло його шкіри — Симона Васильовича ніби пройняло струмом. Він затремтів, наче блискавка пробила його з голови до ніг. Отже, усе правда! Хлопець, мученик від народження, не втратив жагу до життя і тепер мовить про те, що дух перемагає плоть!

Симон Васильович відступив. Його обличчя набуло рис смирення і спокою. Він дивився на хлопця, немов перед ним був Ісус Христос. «Прийдіть до Мене, усі струджені та обтяжені, і Я відсвіжу вас»[31]. Лик хлопця раптом засяяв в очах Петлюри, ніби й справді перед ним лежить не покалічений підліток, а месія. У голові все перевернулося, ніби він сам опинився в шкурі цього нещасного тілом, але щасливого душею. І тоді, сповнений світла, сяючий, немов лик святого, хлопець усміхнувся і легенько хитнув головою, неначе благословляв того, хто прийшов, у добру путь. І не лишилося більше сумнівів, адже вони, наче сухий вітер, висушують людину, а зараз груди Петлюри були наповнені водними просторами, ніби сам океан вмістився в його плоті.

Симон Васильович востаннє глянув на хлопця, кивнув у відповідь і вийшов з хати. Свіже повітря огорнуло його пеленою, сонце занурило в потоки тепла — день здавався прозорим і ніжним. І так захотілося жити! Продовжити існування свого тіла; помічати плин думок у голові; бути в колі сім’ї. Як же людина влаштована примітивно й водночас складно: потрібні їй лише дрібниці — двоє-троє близьких людей, яких хочеться бачити й торкатися; їжа, щоб підтримувати життєвий вогник; надія, що дає сенс існуванню. Як мало й багато нам потрібно! Петлюра вдихнув свіже повітря, хитнув головою, ніби скидав з неї пута страху, і пішов до поїзда.

Було помітно, що той уже готовий до відправлення — солдати метушилися, шукали голову Директорії. А він ішов повільною, упевненою ходою — так, як ішов тоді, коли вирвався з воріт Лук’янівської в’язниці, перед самим повстанням проти гетьмана. Тоді здавалося, що світ тріщить під ногами в монархічного ладу Скоропадського, і варто тільки зачепити його пальцем — усе розвалиться. Та потім, пізнавши сто падінь, Петлюра сам перетворився на мотлох. Саме так він себе відчував уранці цього дня. Але тепер він знову підбадьорився, ніби мрець у могилі ожив, і Лазар вийшов. Крок, крок — що тепер може зламати його? Крок, крок — тільки смерть може зупинити його. Крок, крок — бережіться вороги!

Симон Васильович мов пурхав над землею, піднятий силою свого воскреслого духа. Але коли він поставив ногу на сходинку вагона, у дверях з’явився його ад’ютант, який тремтячими руками тримав аркуш паперу. Блідий, наче побілена стіна, він простягнув його Петлюрі. Там були кілька рядків машинописного друку:

«У Кам’янець-Подільському повстання лівих партій! Трудовий комітет закликає приєднатися до російських братів-більшовиків, а Петлюру розстріляти. Терміново потрібно діяти!»

Розділ 19

Поблизу річки Ірпінь на невеликому пагорбі зеленіла трава. Вона мала такий насичений колір, що здавалося, ніби хтось дбайливою рукою пофарбував траву густою фарбою, яка знищила всі залишки зимової сірості. Густа трав’яна чуприна покрила узгір’я і спуск до води; і навіть маленька стежинка так заросла, що її ледве можна було помітити. Така буйна флора була невластивою середині березня 1919 року.

Неподалік від річки стояли українські бійці, розвантажували віз із ящиками, заносили провіант під навіс, натягнутий у тіні дерев. Січові стрільці після двадцяти днів відпочинку зробили несподіваний для червоних кидок — 18 березня Петлюра пішов на Київ. Основні сили більшовиків стояли в Жмеринці, далеко від столиці, тому наступ був успішним. Республіканці захопили Коростень, Новоград-Волинський, Житомир — пройшли з боями майже 200 миль. І ось тепер вони опинилися недалеко від Великого міста, а в більшовиків не було резерву, щоб відбитися від українців.

Симон Васильович вийшов з намету, щоб подивитися, що відбувається в таборі. Після повстання лівих партій, — яке, однак, швидко вдалося придушити, — становище погіршилося. Весь запал у соратників Петлюри зник так швидко, як і бажання боротися. Навесні багато хто виїжджав з У.Н.Р. за кордон — Шаповал, Винниченко, Грушевський. Виголошувати полум’яні революційні промови легше, ніж цю революцію захистити. Зрадили, виявили малодушність, утекли — віддали Україну на поталу червоним. Хто зміг подолати свою слабкість і стати над своїм страхом? Хто не піддався жовчі розчарування і страху за своє життя? Чи багато таких?

Симон Васильович пройшовся між рядами возів, подивився, у якому стані машини, поговорив з начштабу Мельником, який зміг зібрати 12 тисяч багнетів для походу на Київ. Важкі думки обсіли голову Петлюри — він хвилювався за Ольгу й Лесю. Уже третій день не було від них звісток — як вони там? У теплі чи ні? Чи здорові й ситі? Чи живі? Петлюру терзали докори сумління — замість того, щоб вивезти сім’ю до Європи, у безпечне місце, він залишився в Україні. Це двояке почуття роздирало його, і він не міг визначитися, що для нього важливіше: незалежність країни чи поклик інстинкту батька вберегти своїх рідних?

Щоб якось відволіктися, Симон Васильович вийшов на пагорб, з якого було чудово видно річку й передмістя Києва. Він сів на камінь, дістав аркуш паперу, олівець і почав писати:

«Необхідно в цей час — переходовий — утримати політично-державну рівновагу і не робити нерозважливих кроків, які мали би дуже зле вплинути на нашу державність. Отже, зважаючи на внутрішню і закордонну ситуацію, проводити політику так, щоб зберегти перш за все наше майно, на яке знайдеться чимало охочих. В зв’язку з цим точно треба придержуватись такої лінії: Верховний Уряд У.Н.Р. залишається той же, як і раніш, на чолі зі мною. Одночасно я приймаю заходи до реконструкції уряду, до якого увійшли би представники цілої нації, а не лише ті течії, що досі заступлені були в уряді. Правительство має бути зорганізовано по діловому принципу — отже люди, що увійдуть до нього, мають зробити це незалежно од своєї партійної приналежності…

Всяку допомогу в цій справі треба робити з боку Державної влади. Коли повстання під гаслом У.Н.Р. в Україні буде ширитись — там буде організований тимчасовий комісаріат. Який, працюючи в одному напрямку з нами, підготовить ґрунт для об’єднання розколоченого моря різноманітних народних течій і настроїв. Багато ще прийдеться нам перетерпіти, але не будемо духа і віри гасити. Більше надії і певності в наше діло — і перемога над усіма труднощами буде на нашому боці. Бажаю і Вам в Ваших нелегких обставинах схоронити потрібну витривалість та енергію для добра нашої дорогої України.

З правдивою повагою до Вас

Петлюра». [32]

Він іще раз прочитав текст, подивився на свій почерк, немов хотів визначити, що ховається між словами. Ніхто не повинен знати, як важко даються йому ці слова, адже кожен його крок, кожна дія миттю може погубити або воскресити Україну. Він фізично відчув, який важкий тягар лежить на його плечах. Стало сумно й одночасно легко, адже вибір у нього невеликий. Симон Васильович подивився на небо. Сонечко почало пригрівати, птахи граційно ширяли над самісінькою землею, вишукуючи повітряні потоки. Весняне тепло перетворило курган на подобу замку, що височіє над усім світом; і той, хто опинився на його височині, міг побачити майбутнє. Стало нестерпно тихо, ніби простір, який був заморожений узимку, ледве-ледве відходив від холодної нерухомості, іноді завмираючи і скляніючи. І тоді Петлюра задеревів, скам’янів, перетворився на ідола, який стояв тут тисячу років; і вітер — його єдиний супутник, і дощ — єдиний гість. Симон Васильович раптом відчув спокій, який ніколи не відчував. Життя — це світло.

Він так розслабився, що випустив олівець із пальців, той зісковзнув і впав у траву. Петлюра нахилився, і саме в той момент над ним просвистіла куля. Це сталося так несподівано, що він тільки й зміг підкоритися інстинктам і припасти до землі. Майже відразу ж пролунав другий постріл, але вже не міг заподіяти шкоду. Що трапилося? Хто в нього стріляв? Як таке могло статися зараз, цього тихого дня? Він вслухався, намагався розпізнати в гнітючій тиші кроки, які наближалися. Але, на жаль, чув лише дзижчання комах, що роїлися біля самої землі. І тоді Симон Васильович злякався не на жарт. Він роззявив рота, щоб закричати й таким чином подолати своє безсилля. Та саме тоді, коли в легенях зібралося достатньо повітря для гучного окрику, коли голосові зв’язки напружилися, затремтіли в передчутті дикого крику, — у ту секунду якраз біля берега річки пролунав вибух. Оглушливий, потужний вибух снаряда, який щойно прилетів і підняв стовп води разом із прибережними очеретами. І потім на позиції українців миттєво обрушився град снарядів, які розривали людей, вози, коней на шматки. Від такого раптового нападу Симон Васильович сторопів не менше, ніж від замаху на себе. Вибухи змішалися з гарячковою стріляниною. Дим, грудки землі — усе це змішалося в суцільну завісу, яка й накрила пагорб із Петлюрою. Розгледіти, що відбувається, було годі. Напевно, це його і врятувало. Убивця намагався ще стріляти, але вцілити йому було важко.

Зав’язався бій. Червоні обступили табір українців з двох боків. Стало зрозуміло, що Антонов-Овсієнко зумів знайти резерви й кинути їх проти петлюрівців. Нестямні крики поранених було чутно то тут, то там. Часом лунав неймовірно пронизливий крик — такий високий, який лише здатне видати людське горло. Здавалося, що злі духи виповзали із землі. Сам диявол прийшов зі своїми слугами, які переповнили люттю більшовиків — і ті виявили бажання «встановити мир» за допомогою насильства. Крик — і відразу мовчання. Життя видає звук, а смерть любить безмовність. Бійці не встигали повернутися на позиції, бо ворог наздоганяв їх артилерійським вогнем. Це було суцільним божевіллям — запах крові став більш виразним, ніж запах весни.

Симон Васильович лежав у димчастій, зшитій із рваних покривал пелені, накривши голову руками. Йому здавалося, що коли він зараз не рухатиметься, то все минеться, закінчиться. Це було оманливе, майже дитяче відчуття! Боже, віра часом зіткана з ниток наївності. «Можливо, якщо довго перебувати на одному місці, то ніхто мене не знайде? Нерухомість і є вічність, чи не так, Господи?» Петлюра намагався перетворитися на кам’яний надгробок, тому що тільки так можна було вберегтися.

Раптом Симон Васильович почув обережні кроки, — це було неймовірно в божевільному шумі. Але замість того, щоб тікати, повзти геть, він причаївся. Урвавши подих, притамувавши в собі потребу отримувати кисень, Симон Васильович чекав. Крок, ще крок. Хтось наближався до нього, не звертаючи уваги на вибухи й гармидер навколо. Раз, два. Скільки ще потрібно пройти, щоб йому опинитися перед Петлюрою? Три, чотири. І тоді, коли Симон Васильович приготувався сказати «п’ять», чекаючи своєї долі, невидима сила несподівано підняла його, мов пушинку, і кинула просто на незнайомця. Як це сталося — ніхто не може пояснити, адже багато з того, що відбувається в житті, важко розтлумачити словами логіки. Від такого раптового кидка сторопів як голова Директорії, так і вбивця. Вони покотилися з пагорба. Незнайомець упав і вдарився головою об бурий валун. Приземлення Симона Васильовича виявилося більш вдалим, він нічого не пошкодив собі.

Кілька секунд — і Петлюра схопився, роззирнувся. Червоноармієць лежав на камінні. Його тіло сіпалося в конвульсіях. Це було страшне видовище: навколо крики, вибухи, стрілянина — і повільний, болісний процес вмирання. Симон Васильович підійшов до пораненого й подивився на його обличчя — який же він був молодий! Ніби славне, чисте дитя: його шкіра біліла, очі широко розплющені, а їхній колір був у тон зеленій траві. Якою буває прекрасною людина — і якими жахливими обставини, що оточують її. Симон Васильович нахилив голову — нещасний щось бурмотів, іноді захлинався кашлем, а потім втупився в небеса.

— Чому, я питаю, чому? — не витримав Петлюра.

Але той бурмотів щось нерозбірливе.

— Що я тобі зробив? — повторив Петлюра.

Знову булькання, майже незрозуміле, але розібрати кілька фраз Симонові Васильовичу все-таки вдалося. Він нахилився і прислухався до слів, що вилітали з вуст убивці.

— Червоний пролетар… Об’єднуйся… Капіталістів геть… Антонов-Овсієнко… Наказав… Ти повинен… Повинен… Скинути кайдани рабства, тільки убивши панів… Смерть їм… Смерть… Революція — це звільнення від національної ідеї… Петлюрівці… Не було українців… Смерть їм… Смерть…

Петлюра відсахнувся. За пагорбом усе ще тривав бій. Стрілянина розривала повітря, спалахували кулеметні черги й знову згасали. Слід ушиватися звідси, доки не прибули більшовики, інакше не минути лиха. І коли він ступив три кроки, позаду почувся стогін. Хлопець раптом отямився й зміг вичавити із себе: «Допоможіть!» Його глухуватий голос був сповнений страждання, гіркоти, туги. Якою ж жалюгідною видається людина, серце якої сповнене безнадії. Направду, краще померти, ніж втратити надію.

Симон Васильович зупинився. Йому спав на думку каліка, що лежав у колисці: такий же красивий з лиця, однак чистий духом. І тоді він знову почув благання: «Допоможіть!» Це було не просто слово — це було бажання відстрочити вирок. Петлюра зупинився. Він не бажав обертатися, бо знав, що тоді не зможе піти. Тому голова Директорії знову завмер, як тоді, на пагорбі, ніби хотів стати таким само нерухомим, як камінь.

— Допоможіть! — знову почувся хрипкий крик.

Симон Васильович намагався не звертати уваги — якого біса, адже ця людина три хвилини тому хотіла вбити його, тож навіщо її рятувати? Так, добро завжди твориться за допомогою нелогічних вчинків, але навіщо йому це робити, якщо ось-ось прийдуть червоні і всіх уб’ють? Петлюра не рухався. Він завмер, навіть намагався іноді не дихати, нібито саме життя не впізнало в ньому живого і йому не довелося б ухвалювати важке рішення.

— Допоможіть! — надривно, ніби ріжуть плоть.

Гуркіт війни чувся фоном. Іржання коней і свист паровоза. Землетрус від чергового вибуху. Петлюра стиснув губи. Ні, якщо тільки він піддасться на цю слабкість — усе пропаде. Йому потрібно бути сильним. Треба просто піти й залишити цього молодого більшовика вмирати, тому що основний принцип життя — це відплата. І якщо той бажав убити його, то нехай сам і здохне. Симон Васильович заледве ступив крок. «Бодай ти пропав, невже я повинен проявляти співчуття, коли всі проявляють жорстокість?» Він зробив іще один крок — цього разу впевненіше. Адже якщо поміркувати, то лише непримиренністю до ворогів можна досягти переможного кінця. Ось подивіться на більшовиків — вони ладні шкуру здирати з живих, тільки б заснувати своє безглузде царство рівноправ’я. Напевно, тільки так і можливо в ці страшні години бути непроникною стіною, байдужою до всього людського.

— Так, тільки так і треба, — раптом, щоб себе підбадьорити, промовив Петлюра.

Він уже далеченько відійшов, залишивши позаду вмираючого більшовика, як залишають у глибині пам’яті події, яких хочуть позбутися. «Бути жорстоким — значить бути переможцем». Тільки в цьому єдина правда буття. Симон Васильович підбадьорився. Ось вона — мить торжества! Таким потрібно бути й надалі — вичавити із себе все зайве і йти до тріумфу. Петлюра сміливо крокував, спрямувавши погляд уперед. Його очі, сповнені льоду гордості, дивилися на пагорб, який він намагався обійти. Вибухи і стрілянина майже припинилися, а це означало, що атаку відбито. І тепер, коли Симон Васильович перебував під Києвом, залишився всього один крок, — і він знову опиниться на Софійській площі, дасть наказ знайти кожного, хто допомагав тоталітарному режиму, а потім приставити до стінки, адже милість — тільки в Бога. Якщо можна тільки так перемогти — нехай це станеться! Він зробить усе, щоб придушити будь-яке інакодумство, бо в темні часи не можна бути двоєдушним.

Петлюра йшов, натхненний своїми думками, адже він уже відчував наближення переможного кривавого дня. Але тут, як буває, коли не чекаєш на біду, Симон Васильович раптом послизнувся, безглуздо замахав руками і впав у калюжу. Це сталося так несподівано, що він не встиг зреагувати, тільки підставив долоні, зануривши їх у холодну каламутну воду; тисяча бризок ударила йому в обличчя. Падіння умить протверезило Симона Васильовича. Він лежав по вуха у воді, але не бажав підніматися, тому що зненацька подумав, що у вмиранні є своя принадність, особливе почуття пізнання буття — коли людина перебуває на тонкій грані існування, то це існування відчувається набагато гостріше.

І тоді, коли йому забракло кисню, Петлюра, щоб не наковтатися мерзенної рідини, затримав подих і лежав, заплющивши очі, терпів. Йому раптом стало дуже затишно в цій крижаній, наповненій крихітними шматочками замерзлої землі рідині. Не було бажання ні вставати, ні бігти, але в холодному розчині збаламученої сніжно-крижаної маси він зрозумів, що справа, яка рухає людиною, і є основою буття; вічність духу — понад вічністю тіла. І якщо він зараз почне жорстоко карати своїх ворогів, то кривавий спадок незмінно позначиться на майбутньому. Невже він уподібниться звіру? Як там казав каліка: «Не Авраам приніс у жертву Ісаака, а сам Ісаак приніс у жертву себе, погодившись померти від ножа в батьковій руці». То, може, краще піти іншим шляхом: зберегти людяність, яка і є світлом душі людської? Яким же дурним і пихатим він був іще хвилину тому! Петлюра хотів було хитнути головою, та зрозумів, що він усе ще лежить у воді. Тоді, зібравши всі свої сили, напруживши всі м’язи, ніби вони зривали стопудовий граніт, піднявся й побрів на допомогу вмираючому червоноармійцеві. Але сильний вітер встиг схопити деякі крапельки, ніби хотів пограти з ними, і підкидав їх у повітря, як діти кидають паперові літачки, сподіваючись, що вони пурхнуть у небеса; і водяні кульки падали на спину Симона Васильовича, залишаючи на його шинелі дюжину сірих промоклих цяточок, схожих на решето глибоких кульових ран.

Від автора

Мені, народженому в Радянському Союзі, тривалий час ім’я Симона Петлюри ні про що не говорило. Радянська історія відводила йому роль лиходія. З такою байдужістю я прожив довгі роки, напевно, як і багато мешканців України, які до Симона Васильовича не мають особливого інтересу. Байдужість і злість до Петлюри — ось головне досягнення радянської, а потім уже й російської пропаганди. Якось я задумався, чому таким чорним кольором забарвлений його силует, чому слово «петлюрівець» має негативний відтінок, чому радянсько-російська влада так його ненавидить? Навіть Володимир Путін висловився про Петлюру негативно, назвавши його «людиною нацистських поглядів, антисемітом, який винищував євреїв під час війни». І тоді я почав читати про нього, вивчати архіви, досліджувати спогади. Яким було моє здивування, коли в один момент я зрозумів: державність України не відбулася б без Петлюри!

Судіть самі: березневий похід на Київ виявився невдалим, більшовики підтягнули резерви, війська У.Н.Р. змушені були відступити. Петлюра сподівався на розпад Червоної армії, особливо коли до українців перейшла російська Тульська бригада. Тому було знову створено лівий уряд, куди увійшли партії УСДРП і УПСР, проте він не поспішав виконувати вимоги про підконтрольність Директорії Раді міністрів. На ту пору саме Симон Васильович залишався найвпливовішим, найпопулярнішим політиком, вождем України. Тим часом зі складу Директорії вийшли майже всі учасники, залишилися тільки Макаренко і Петрушевич у Галичині.

Петлюра риторично запитував у лівих: «Що робити з Україною? Ситуація складна, ми тупцюємо на місці й нічого не робимо». Проблема в тому, що в У.Н.Р. не було надійного тилу, а фронт без тилу не міг існувати. У ці весняні дні стало зрозуміло — в армії катастрофа. Практично не було поставок озброєння, боєприпасів, амуніції, медикаментів. Усі сусіди не так хотіли торгувати з Українською республікою, як бажали захопити бодай частину її території. Україна опинилася в щільному оточенні ворогів.

9 травня було оголошено новий склад лівого кабінету Бориса Мартоса. Ключові посади обійняли соціал-демократи. За два дні відбулася військова нарада, на якій кожен пропонував своє — хто рекомендував удертися до Галичини й там залишитися, хто вимагав примиритися з Польщею, а ліві знову заговорили про Трудові ради. У той же час праві в стані українців залишилися незадоволеними. 12 травня Петлюра звернувся з декларацією до народу, закликав спиратися на власні сили й публічно відмовився від співпраці з Антантою, яка так нічим і не допомогла українцям — французькі війська залишили Одесу.

Уся республіка в середині 1919 року — це Поділля й Волинь, найбільш відсталі повіти, де про будь-яку промисловість не було й гадки. Доходило до того, що Петлюра звертався до Червоного хреста з проханням про медикаменти для мешканців та армії, але так нічого й не отримав.

Внутрішня історія Директорії також сповнена трагізму: конкуренція, протиріччя, навіть постійні заколоти — усе це руйнувало республіку в той час, коли необхідна була віра, щоб не покидати боротьбу. Так, наприкінці травня 1919 року заколот учинив отаман Оскілко. Начальник контррозвідки У.Н.Р. Микола Чеботарів вчасно розкрив змову й доповів Петлюрі. Але в ніч на 29 травня отаман Оскілко зважився на відчайдушний крок — він заарештував прем’єр-міністра Мартоса та його міністрів і проголосив себе «Головнокомандуючим усіма збройними силами Наддніпрянської України». У своєму зверненні отаман обіцяв установити порядок, пояснюючи причини поразки на фронті «зрадою лівих соціалістів». Оскілко уявляв себе в ролі рятівника і прагнув усунути Петлюру від керівництва. Бунтар відправив у ставку Головного отамана на станцію Здолбунів сотню своїх поплічників, які повинні були заарештувати Петлюру. Але ті наказ не виконали — вистачило тільки невеликого загону з особистої охорони Симона Васильовича, щоб відбитися від оскілківців. Сам бунтівник у паніці втік через польську лінію фронту.

А ці події тривалий час були незрозумілими багатьом українським патріотам, які читали про них уже через багато десятиліть. Ідеться про те, що 9 червня в Проскурові була розкрита нова змова на чолі з полковником Болбочаном. Ще після першої змови й арешту (полковник здавав позиції червоним майже без бою) Болбочана вислали до Галичини. Цього разу нитки вели до уряду З.У.Н.Р. Серед змовників були лідери карликових партій, які не брали участі в розподілі влади — «самостійники», народні республіканці, хлібороби-демократи та інші. Також «засвітилися» колишній гетьманець В’ячеслав Липинський, колишній директор Опанас Андрієвський та екс-міністр Кость Мацієвич. Вони переконали Болбочана, що Петлюра безпорадний і війська одразу ж виступлять проти нього. Як тільки Запорізький корпус прибув у розташування військ Петлюри, був розроблений план перевороту. Організатори змови зустрілися з прем’єром Мартосом і ультимативно запропонували Петлюрі відмовитися від поста Головного отамана, передавши командування Болбочану. Ще одна делегація від козаків і семи командирів Запорізького корпусу звернулася до Петлюри з вимогою відновити Болбочана на посаді командира корпусу. Але Петлюра категорично відмовився. Як наслідок, деякі командири полків Запорізького корпусу вирішили проігнорувати наказ Петлюри й обрали своїм командиром Болбочана, переконавши державного інспектора корпусу погодитися на це призначення. Болбочан прийняв командування корпусом, провів огляд і заарештував законного командувача Сальського. Планувався й арешт Петлюри. У ніч на 10 червня Симон Васильович оголосив Болбочана поза законом і наказав заарештувати. Невеликий загін полку імені Дорошенка швидко це зробив. Наступного дня на станції Чорний острів відбувся суд, який засудив Болбочана до розстрілу. Голова петлюрівської охранки Чеботарів особисто застрелив бунтівника-полковника. Решта учасників змови зникла. Одне слово, цей вердикт виявився наслідком низки змов і заколотів. Можна лише припустити, що якби Оскілко не підняв бунт, то вирок Болбочану не був би таким суворим. Однак і сам полковник піддався на умовляння бунтівників, які прагнули тільки одного — скинути Петлюру.

Усі ці події — лише невелика частина того, що коїлося в ті роки. Українська республіка потерпала як від внутрішніх ворогів, так і від зовнішніх. Про єдність не було й мови. Навіть на порозі катастрофи, коли від держави залишилися крихти, демократичний уряд і політичне оточення примудрялися сваритись. Така вона, українська демократія! Більшовики наступали, і станом на 25 травня Директорія контролювала всього кілька десятків кілометрів залізниці біля станції Броди. Наприкінці травня 1919 року зв’язок головнокомандувача У.Н.Р. з республіканськими частинами увірвався.

Дезорганізоване військо під ударами червоних розділилося на п’ять частин і намагалося пробитися з оточення. Це кінець, який здавався неминучим. У період тотальної кризи і практично знищення демократичної України з’явився новий герой — Василь Тютюнник, один із небагатьох військових, який вірив у справу української республіки. За ніч він розробив план прориву військ, переконавши Петлюру, що це можливо. План був такий: вийти з конфлікту з польською армією і зосередитися на боротьбі з червоними. Міністри та інші чиновники — усі вийшли з гвинтівками на фронт.

Успіх наступу 2-6 червня був приголомшливим — оточення прорвали в кількох місцях. Тисячі солдатів на чолі з полковником Олександром Удовиченком перейшли Збруч, розбили ворога, захопили Кам’янець-Подільський і увійшли глибоко в тил червоним. Це були дні самовідданості й сильного духу! Замість змов і заколоту українці рятували рештки державності.

У цей час у «червоній Україні» почалися селянські повстання. Навіть зрадник отаман Григор’єв збунтувався проти червоних, погрожуючи взяти Київ, Харків, Катеринослав. Українці вели бої з перемінним успіхом, і Петлюра на чолі об’єднаних українських збройних сил знову зайшов до Києва 30 серпня 1919 року, проте вже наступного дня під тиском білих військ Денікіна був змушений покинути місто.

Це був іще один удар по Петлюрі. Будь-який інший воєначальник уже давно б здався, як утекли всі українські революціонери, його колишні товариші. Складно уявити, який моральний тягар звалився на цю людину. Яку ж глибину віри треба мати, щоб не здатися?! Восени ситуація погіршилася — тиф і недостатня забезпеченість армії спричинили внутрішні суперечки. 4 листопада в Жмеринці відбулася нарада за участю представників урядів Директорії У.Н.Р. і Диктатури З.У.Н.Р. Зрештою командування Української Галицької армії, Мирон Тарнавський, Альфред Шаманек і Альфонс Ерле, не спитавши згоди або поради у Євгена Петрушевича, самовільно підписало сепаратний Зятківській договір із командуванням білих. Це сталося саме тоді, коли, як і передбачав Петлюра, Біла армія ось-ось мала бути остаточно ліквідована армією більшовиків. Ситуація погіршувалася через те, що відразу після підписання цього договору війська генерала Антона Денікіна, користуючись нагодою, почали наступ на позиції військ У.Н.Р., змусивши їх відступити, адже ділянки фронту, контрольовані галичанами, залишилися без прикриття. 9 листопада в Кам’янці-Подільському Петлюра скликав спільне засідання Директорії та уряду для обговорення питання про зраду частини галичан. 15 листопада тріумвірат розпався — Швець і Макаренко виїхали за кордон, Директорію одноосібно очолив Петлюра. Петрушевич видав наказ заарештувати Тарнавського. Але договір з білогвардійцями після перегляду умов в Одесі 17 листопада був офіційно підписаний — УГА відтепер підкорялася Білій армії. 4 грудня 1919 року делегація З.У.Н.Р. на чолі зі Степаном Вітвицьким оголосила про розрив Акту Злуки в односторонньому порядку. Петлюрі нічого не залишалось, як 6 грудня виїхати у Варшаву для організації воєнно-політичного союзу з Польщею проти більшовицької Росії.

Ще одна значуща віха в історії тих років — Зимові походи. 5 грудня Головний отаман віддав наказ про Перший зимовий похід. Тоді в тил більшовиків і денікінців було перекинуто близько 5000 солдатів. До складу південної колони отамана Михайла Омеляновича-Павленка увійшла Запорізька дивізія, 3-й кінний полк і штаб армії, до складу північної колони отамана Юрія Тютюнника — Київська й Волинська дивізії. Колони рухалися різними маршрутами, деморалізувавши Червону армію.

За оцінками військових істориків, Перший зимовий похід став героїчною сторінкою військового мистецтва, під час якого українська армія вперше вдало застосувала партизанські методи боротьби з численними ворогами. Досягнута головна мета — збережена армія У.Н.Р. Стратегічне значення Зимового походу можна коротко звести до таких пунктів:

— Армія, якій загрожувало повне знищення, не тільки була збережена, а й виконала завдання командування; дух війська, пригноблений невдачами осені 1919 року, знову піднявся.

— Зимовий похід прискорив ліквідацію Добровольчої армії Денікіна.

— Завдяки Зимовому походу в українській державності не було перерви між роками 1919-м і 1920-м. Елементи державності — влада, населення, територія — усі ці 5 місяців були підпорядковані Українській Народній Республіці. У різний час у різних місцях — але всі на території України.

— Зимовий похід дав змогу українській делегації у Варшаві вимогливіше ставитися до польського партнерства.

— Зимовий похід спричинився до значного підйому національної свідомості серед широких мас українського населення.

— Цей підйом національної свідомості був таким потужним, що більшовикам довелося змінити тактику. У 1919 році вони йшли в Україну як «інтернаціоналісти» — знищували портрети Шевченка, українську мову вважали ознакою контрреволюції. Натомість у 1920 році нарком військових справ видав свій відомий декрет, у якому наказував зовсім інакше ставитися до українського населення. Власне, з цього часу починається НЕП, який вів до українізації. Більшовики побачили, що потрібні інші методи боротьби, ніж заборона і знищення. Ослаблення тиску на українців у результаті спричинилося до спонтанного розвитку української культури, що відомий як українське відродження 20-х років, відтак — Розстріляне відродження.

— Зимовий похід започаткував традиції української збройної боротьби в тилу ворога, які за чверть століття воскресали в справах і чинах Української повстанської армії.

21 квітня 1920 року Симон Петлюра від імені У.Н.Р. уклав договір з Польщею про спільні дії проти радянських військ. Його уряд зобов’язувався, в обмін на визнання, надавати допомогу полякам у боротьбі з більшовиками. Умови договору виявилися вкрай важкими — У.Н.Р. погодилася на встановлення кордону між Польщею та Україною по річці Збруч, таким чином визнавши входження Галичини й Волині до складу Польщі. Союз із Петлюрою давав можливість полякам значно поліпшити свої стратегічні позиції, розгорнути наступ в Україні. 7 травня поляки зайняли Київ, потім — плацдарми на лівому березі Дніпра. Однак у результаті Київської операції Червоної армії в другій половині травня польські війська були змушені почати відступ до Дністра. Відтак у ході Новоград-Волинської і Рівненської операцій (червень — липень) червоні завдали поразки польським військам та петлюрівським загонам і вийшли на підступи до Любліна та Львова, але не змогли підпорядкувати Львів і в серпні були змушені відступити. 18 жовтня, після укладення перемир’я Росії з Польщею, бойові дії на південно-західному напрямку припинилися.

Уряд У.Н.Р. після угоди поляків із червоними був змушений покинути Україну. Однак Петлюра не здався. Восени 1921 року планувалося вторгнення на територію УРСР для «всенародного повстання проти більшовиків». Для цього у Львові був створений повстанський штаб, який очолив генерал Тютюнник. Уряди Польщі та Франції запевнили Петлюру і Тютюнника, що в разі першого успіху вони готові спрямувати в Україну свої регулярні війська. Утім, співробітникам ВЧК вдалося дізнатися про це. У результаті в листопаді 1921 року червоні під командуванням Віталія Примакова і Григорія Котовського в Житомирській області завдали нищівної поразки учасникам визвольного рейду.

Радянський уряд висловив Польщі рішучий протест, посилаючись на положення Ризького мирного договору. У зв’язку з цим керівництво Польщі відмовило Петлюрі в підтримці його діяльності проти УРСР. У 1923 році Кремль зажадав від польських властей видати Петлюру, тому він переїхав до Угорщини, потім до Австрії, Швейцарії і в жовтні 1924 року — до Франції. Сім’я Петлюри жила в спартанських умовах, тулилася в невеликій кімнатці готелю. Відомі листи Симона Васильовича до дочки Лесі, коли вона з мамою перебувала в Польщі, а він мусив виїхати. У цих листах він питає про теплі речі та про інші побутові дрібниці. Згодом родина возз’єдналася.

Напередодні своєї смерті Петлюра знову почав вести переговори з поляками, адже до влади у Варшаві повернувся його давній знайомий Юзеф Пілсудський. Мета переговорів була зрозумілою — новий наступ українських військ із території Польщі на УРСР.

Однак 25 травня 1926 року в Парижі Самуїл Шварцбард, уродженець міста Ізмаїла, убив Петлюру. Згідно з деякими джерелами, убивця був анархістом, особисто знайомим із Нестором Махном, з яким напередодні він навіть спробував поділитися своїми планами. Шварцбард заявив, що вбивство було тільки актом помсти за єврейські погроми 1918—1920 рр. в Україні. Згідно зі свідченнями, він підійшов до Петлюри й запитав, як його звуть, а потім вистрілив у нього кілька разів.

Суд перетворився зі звинувачення вбивці на звинувачення жертви. Більшовикам важливо було не тільки вбити Петлюру, а й максимально заплямувати його ім’я, приписавши йому єврейські погроми. Важливим було скомпрометувати лідера боротьби за незалежність України. Так, це були темні часи, коли правила бал «отаманщина», а погроми чинили не лише анархісти, а й ті ж більшовики та білі. У 1919 році Петлюра видав щонайменше п’ять указів, якими заборонялися єврейські погроми. Ба більше: У.Н.Р. виплачувала допомогу в розмірі 35 млн гривень постраждалим у погромах. У.Н.Р. — єдина країна, де було міністерство єврейських справ і велася підготовка до створення єврейської автономії. І яка ж історична несправедливість: Петлюру, який намагався залагодити проблему, не був ініціатором або співучасником погромів, у них і звинуватили.

Останні дані з французьких архівів свідчать про те, що більшовики боялися повернення Петлюри в Україну і вбили його. Це — документи з архіву моргу лікарні Шаріте (L’hôpital de la Charité de Paris) у Парижі та поліцейська кримінальна справа за фактом убивства Шварцбардом Петлюри. Ці документи зберігаються у французькій державній установі — Архіві префектури поліції (Archives de la Préfecture de police), розташованому неподалік від Парижа в містечку Ле-Пре-Сен-Жерве (округ Бобіньї департаменту Сена-Сен-Дені). Подаю один із рапортів, опублікованих у журналі «Архіви України», в якому йдеться про те, що Шварцбард у день убивства відправив листа своїй дружині, в якому пояснював, чому так чинить. Але річ у тому, що саме в цей момент, коли Шварцбард буцімто відправляв листа, і сталося вбивство Петлюри. Згідно з історичними хроніками, Шварцбард не намагався втекти, а залишився на місці злочину. Отже, лист за нього відправляв хтось інший, найпевніше більшовицький агент.

Рапорт про обставини і час відправки С. Шварцбардом

телеграми дружині у день вбивства ним С. Петлюри

17 червня 1927 р., Париж

Додається на прохання пана Пера

у справі Шварбарда

Керівник поштового відділення № 113 на площі Отель де Віль, опитаний у зв’язку з дорученням, яке додається7, сказав, що час подачі телеграми пневматичною поштою8, надісланої Шварбардом до дружини з точністю до п’яти хвилин засвідчує відтиск печатки на двох наклеєних марках — 14 год. 35 хв.

Він пояснив, що ця печатка була поставлена з допомогою компостера, де часові позначки змінюються що п’ять хвилин.

В комісаріаті поліції району Одеон, куди одразу після скоєного, повели звинуваченого Шварцбарда, інспектор, який сам обшукав звинуваченого, помітив, що при ньому не було телеграми, про яку йде мова. Цю телеграму знайшли тільки в час обшуку, яку зроблено за місцем проживання [Шварцбарда] за адресою: 82, бульвар Деменмонтар в Парижі.

Оскільки злочин, в якому звинувачують пана Шварцбарда, був скоєний приблизно 14-ої години між 10—15 хвилинами, здається неможливим, щоб телеграма, яку надіслав вбивця своїй дружині, була відправлена близько 14 год. 35 хв. із поштового відділення № 113 на площі Отель де Віль.

Це не має пояснення, тут варто запитати, чи не є це просто помилкою поштаря.

Поштар того відділення, якого спеціально допитали, сказав, що йому здається таке неможливим, оскільки службовець, який отримує пневматичні телеграми, має змінювати [на компостері] цифри що п’ять хвилин. Якщо допустити, що зазначений службовець помилився, коли він міняв цифри, і що він поставив цифру 14 замість 13, то це дасть змогу вирішити проблему. Неможливо визначити, як було насправді і жодного іншого пояснення не вдалося найти»33.

Отже, як стає зрозумілим, не тільки сам процес був сумнівним — Петлюру ніяк не можна було звинуватити в організації та сприянні єврейських погромів, — але навіть саме вбивство сталося, напевно, за участю більшовицької агентури. Кремль завжди хотів довести, що вільної і незалежної України не може існувати. Адже Петлюра показав, як можна боротися за Україну — всупереч усім обставинам, його приклад потім підхопили всі інші герої.

На початку XX століття українці й не мріяли про незалежність, сам Петлюра на світанку своєї політичної кар’єри вів мову лише про автономію України. Але навіть це неабияк дратувало Росію — вона боялася українського національного відродження. Доти прихильників української ідеї називали «мазепенцями», та вже починаючи з 1918 року — «петлюрівцями». Відтак — «бандерівцями». Чомусь ідею незалежності російська влада намагалася асоціювати з однією людиною, хоча в Україні, як відомо, «два козаки — три гетьмани», й ніколи культ особи не приживався і не приживеться.

Літературно-художнє видання

БУТЧЕНКО Максим

Петлюра. Боротьба

Роман

Керівник проекту В. А. Тютюнник

Відповідальний за випуск О. В. Приходченко

Редактор І. М. Андрусяк

Художній редактор А. О. Попова

Технічний редактор В. Г. Євлахов

Коректор О. В. Ушкалова

Підписано до друку 10.05.2018. Формат 84х108/32. Друк офсетний.

Гарнітура «Literaturnaya». Ум. друк. арк. 11,76. Наклад 4500 пр. Зам. № .

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

Св. № ДК65 від 26.05.2000

61140, Харків-140, просп. Гагаріна, 20а

E-mail: cop@bookclub.ua

Віддруковано згідно з наданим оригінал-макетом

у друкарні «Фактор-Друк»

61030, м. Харків, вул. Саратовська, 51. Тел.: + 3 8 057 717 53 57

1918 рік. Павло Вітко, офіцер армії УНР, мав тільки дві любові у своєму житті: до України й до дружини Ганни. Та тепер дружина далеко, а мрія про незалежність України ще далі. Неймовірними зусиллями Павлові та його бойовому товаришеві вдається вирватися з оточення більшовиків. А тим часом «червоні» встановлюють свої порядки в Києві. Усіх незгодних кидають за ґрати. Ганні також загрожує небезпека. Але давній ворог Павла, командир загону Муравйова Віктор Примаков рятує її від безчестя. Він закоханий у Ганну до нестями… На полі бою невблаганна доля зіштовхне запеклих ворогів — Павла і Віктора. Хто вийде живим зі смертельного герцю? Чи доля дасть Ганні шанс знову побачити Павла?

Це було насправді. Федот Шевченко не з покладистих і зручних для нової влади людей, на відміну від Петра, старшого брата, який підлизується до радянських колективістів. Підлість Петра ще й у тому, що він давно хоче відвоювати собі Сашу — дружину Федота. Разом з односельцями молодший брат агресивно й уперто не приймає колективізацію, але повстання селян жорстоко придушують узимку 1930 року. Сім’ю силою розкуркулюють, підступно випитавши в дитини, де батьки ховають харчі, і вивозять у Карелію разом із Петром-підлабузником. Остання смертельна сутичка братів неминуча.

Примечания

1

Тогочасне написання. (Прим. ред.)

2

Володимир Винниченко (1880—1951) — український політичний і державний діяч, прозаїк, драматург і художник. Автор багатьох декларацій і законодавчих актів У.Н.Р. Саме він 10 червня 1917 р. на 2-му Всеукраїнському військовому з’їзді оголосив I Універсал Центральної Ради. (Тут і далі прим. авт., якщо не зазначено інше.)

3

Андрій Григорович В’язлов (1862—1919) — за часів Гетьманату начальник в’язничного управління, член Сенату Української держави, міністр юстиції (жовтень — листопад 1918). Особисто клопотався перед гетьманом про звільнення Петлюри.

4

Сергій Гербель (1856—1936) — проросійський поміщик, державний діяч Російської імперії, член Державної Думи, голова Ради міністрів Української Держави в листопаді — грудні 1918 р.

5

Олександр Вікторович Осецький (1873—1936) — український військовий діяч, генерал армії У.Н.Р. З 12 лютого 1918 р. — начальник Українського Генерального штабу. З 15 листопада 1918 р. — Наказний отаман У.Н.Р. та за сумісництвом начальник Генерального штабу військ Директорії.

6

Микола Шаповал (1882—1932) — український політичний і громадський діяч, член Центральної Ради, публіцист, соціолог, поет, за фахом лісник.

7

Євген Коновалець (1892—1938) — визначний діяч українського націоналістичного руху, учасник Першої світової війни. Фенрих (прапорщик) збройних сил Австро-Угорщини, згодом полковник армії У.Н.Р., організатор і керівник Української військової організації, очільник Проводу українських націоналістів (з 1927 р.).

8

Олександр Васильович Петлюра (1888—1951) — брат Симона Петлюри, полковник Армії У.Н.Р. Був наймолодшим із дванадцяти дітей Василя та Ольги Петлюр.

9

Сталева каска.

10

Українська Держава.

11

Михайло Сергійович Грушевський (1866—1934) — визначний український історик, громадський та політичний діяч. Голова Центральної Ради Української Народної Республіки (1917—1918).

12

Федір Черник (1894—1918) — сотник Січових стрільців. Учасник багатьох боїв Першої світової війни. Відзначився у боях на горі Лисоні. Активний учасник придушення більшовицького заколоту в січні 1918 р. в Києві. Йому належить вислів «Шлях на Львів лежить через Київ».

13

Леся Симонівна Петлюра (1911—1941) — українська поетеса, єдина дочка Симона Петлюри. Її творчий доробок — вірші, статті, епістолярій, малюнки — засвідчує неабияку обдарованість. Хворіла на сухоти, через що передчасно померла.

14

Ольга Опанасівна Петлюра (1885—1959) — дружина Симона Петлюри, педагог, активістка політичної еміграції У.Н.Р. у Парижі. У січні 1918 р. Київ захопили більшовики, керівництво У.Н.Р. покинуло столицю. Ольга із семирічною дочкою залишилася в Києві. Упродовж півтора року вони жили під чужим прізвищем, ночуючи у друзів і рятуючись від переслідувань.

15

Павло Петрович Скоропадський (1873—1945) — український державний, політичний і громадський діяч, військовик. Один з лідерів та ідеологів монархічного гетьманського руху. 29 квітня 1918 р. внаслідок державного перевороту взяв владу в Україні.

16

Петро Федорович Болбочан (1883—1919) — офіцер російської армії, відтак військовий діяч Української Народної Республіки, полковник армії У.Н.Р. Будучи за партійною належністю правим націоналістом (належав до партії соціалістів-самостійників), служив і режиму гетьмана Скоропадського, і режиму соціалістичної Директорії, перебуваючи в опозиції до обох.

17

Володимир Мусійович Чехівський (1876—1937) — український політичний і громадський діяч, прем’єр-міністр У.Н.Р. Під час правління гетьмана Павла Скоропадського продовжував працювати в міністерстві віросповідань (як директор департаменту загальних справ), був членом Національного союзу, що перебував в опозиції до Скоропадського.

18

Український полковник Павло Гаврилович Вітко — герой роману Максима Бутченка «1918. Місто надій». (Прим. ред.)

19

Розалія Яківна Винниченко (Ліфшиць) (1886—1959) — дружина Володимира Винниченка. Народилася в заможній єврейській родині. Прийняла пропозицію чоловіка, щоб їхня родина була українською, вивчила українську мову, називала себе українкою.

20

Володимир Олександрович Антонов-Овсієнко (1883—1938) — російський революціонер, військовий діяч і дипломат. Один з керівників жовтневого повстання в Петрограді. Брав участь у розробці плану воєнних дій проти У.Н.Р.

21

Мартин Іванович (Янович) Лаціс, справжнє ім’я — Ян Фрідріхович Судрабс (1888—1938) — радянський партійний і державний діяч, співробітник органів ВЧК-ОДПУ. З травня 1918 р. — голова військового трибуналу 5-ї армії, член революційної військової ради Східного фронту.

22

Андрій Гаврилович Макаренко (1885—1963) — український політичний діяч. Від початку революції 1917 р. — організатор українських залізничників і голова їхньої спілки. У період Української Держави — директор департаменту в міністерстві залізниць. Співорганізатор повстання проти гетьмана і член Директорії У.Н.Р.

23

Федір Петрович Швець (1882—1940) — український геолог, громадський і політичний діяч. У 1918 —1919 рр. — член Директорії У.Н.Р. Від 1920 р. — в еміграції в Празі, професор УВУ та Українського педагогічного інституту імені Михайла Драгоманова.

24

Опанас (Панас) Михайлович Андрієвський (1878—1955) — український державний і політичний діяч, юрист. Брав участь в українському національному русі. З грудня 1917 р. — член Української партії соціалістів-самостійників. Підтримував позицію Симона Петлюри, спрямовану на безкомпромісну боротьбу проти більшовиків і пошук шляхів укладення союзного договору з Антантою.

25

Євген Омелянович Петрушевич (1863—1940) — український громадсько-політичний діяч, правник, доктор цивільного та церковного права, Президент і Уповноважений Диктатор (верховний військово-політичний зверхник під час війни) Західноукраїнської Народної Республіки (З.У.Н.Р).

26

Олександр Петрович Греків (Греков) (1875—1959) — український військовий діяч, генерал-хорунжий Армії У.Н.Р. Наприкінці 1918 — на початку 1919 рр. — міністр військових справ У.Н.Р., перший Наказний отаман армії У.Н.Р.

27

Никифір Олександрович Григор’єв (1884—1919) — український та радянський військовий і громадсько-політичний діяч. У листопаді 1918 р. став до лав війська Директорії. Однак у лютому 1919 р. очолив 1-шу бригаду Задніпровської радянської дивізії. Уже 7 травня 1919 р. в Єлисаветграді (нині Кропивницький) підняв антибільшовицьке повстання.

28

Анрі Фрейденберг, також Фредамбер (1876—1975) — французький генерал. Народився в Одесі. Учасник Першої світової війни. На початку 1919 р. у чині полковника — начальник штабу генерала Філіпа д’Ансельма, командувача союзних військ (французьких, грецьких і білих).

29

Іван Семесенко (1894—1920) — повстанський отаман, командир Запорізької козацької бригади. Після придушення повстання у Проскурові розпочалися погроми проти євреїв, мешканців міста. Навесні 1920 р. за вироком польового суду його розстріляли.

30

Лк, 9: 62.

31

Мт, 11: 28.

32

Цит. за: https://archives.gov.ua/Publicat/AU/AU_1_2017/1.pdf

33

Цит. за: https://archives.gov.ua/Publicat/AU/AU_1_2017/2.pdf

Content

Бутченко Максим Анатолиевич Петлюра. Боротьба

Розділ 1

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Розділ 18

Розділ 19

Від автора

Примечания