Иън К. Есълмонт

Завръщането на Пурпурната гвардия

Малазанската империя #2

Този роман е посветен на първата банда от Трийхърн руум

и на втората — от При Рик в Уинипег.

За всички онези следобеди и вечери,

когато усъвършенствахме занаята.

Изказвам специална благодарност на Питър Кроутър, който направи тази творба възможна; на Джон Джаролд, който искрено повярва, и на Саймън Тейлър, чиито насърчения и гостоприемство означаваха и продължават да означават за мен повече, отколкото той подозира.

Благодаря също така на Бил Хънтър и на Крис за това, че прочетоха ранни версии на книгата.

Гери, Конър, Рос и Калъм: вие й придадохте смисъл.

Действащи лица

В УНТА

Имперско върховно командване

Ласийн: императрица

Върховен юмрук Ананд: командир на Четвърта малазанска армия (Кюон Тали)

Хавва Гулен: нов Имперски върховен маг

Корболо Дом: Върховен юмрук и Меч на Империята

Опосум: Господар на Нокътя (имперските убийци)

Малик Рел: съветник и представител в Събранието

Пристанищна стража в Унта

Ателен Тенекеджията: взводен сержант

Ригит Сръчната: взводен ефрейтор

Наит: сапьор от взвода

Хеук: кадрови маг

Сладура: войник

Ситния: войник от полубаргастки произход

Други в Унта

Койл: водач на Нокътя

Госпожа Батевари: ясновидка/врачка от Даруджистан

Ориан: маг от Седемте града, телохранител на Малик Рел

Тая Радок: танцьорка/убийца от Даруджистан

В ЛИ ХЕНГ[1]

Малазанска армия

Хармин Елс Д’Шил: гарнизонен капитан

Гуджран: гарнизонен капитан

Банат: гарнизонен сержант

Жълтия: гарнизонен лечител

Взвод на Сторо Маташ

Сторо Маташ: капитан на сапьорска рота, ветеран от Трета армия

Треперко: старши сапьор

Фурията: сапьор

Слънчевия: сапьор

Копринения: ефрейтор във взвода и кадрови маг

Джалор: новобранец от Седемте града

Рел: новобранец от Дженабакъз

Цивилни в Ли Хенг

Магистрат Ерлан: член на управителния съвет на магистратите

Джамаер: прислужник на Ерлан

Магистрат Пленгилен: член на управителния съвет на магистратите

Лис: градски маг

Ал: градски маг (с братя Тал и Лар)

В КОУН

Невал Од’ Ор: пълномощник в Коун

Гротен: телохранител на Невал

В РАВНИНИТЕ СЕТИ

Ток-старши: сетски военен вожд и малазански старогвардеец

Дивака: сетски защитник, известен още като Глигана или Миризливката

Имотан: шаман от военната задруга на Чакала

Хипал: шаман от военната задруга на Пора

Капитан Мос: малазански кавалерийски капитан

Трошикрак Червения: атаман (вожд) на Събранието на Равнинния лъв

Ортал: атаман (вожд) на Събранието на Черния пор

НА УИКСКАТА ГРАНИЦА

Малазанска армия

Рилиш Джал Кет: лейтенант от Четвърта малазанска армия

Струната: ротен сержант

Талия: малазански ветеран

Уикци

Бистрата вода: уикски шаман

Нищожния: уикски магьосник и ветеран от битките за Седемте града

Пъклената: уикска вещица и ветеран от битките за Седемте града

Гривата: млад уикски воин

Удеп: уикски хетман (вожд)

В Пъкъла

Хо (Хоталар): маг от Ли Хенг

Ятенгар ’ул Амал: свещеник от Седемте града (Фаладан)

Сесин: телохранител на Ятенгар

Печалния: нов затворник

Почерпката: нов затворник

Девалет: морска вещица от Корел[2] и нов затворник

Су: уикска вещица

В ПРОВИНЦИЯ КЮОН ТАЛИ

Гелел Рик Тайлийн: херцогиня, последният оцелял член на рода Тайлийн

Амарон: малазански старогвардеец, бивш командир на Ястребовите нокти

Чос: малазански старогвардеец, бивш Върховен юмрук

Маркиз Джардин: командир на Граничния патрул

Превост Разала: кавалерийски капитан

Молк: агент на Амарон

ПУРПУРНАТА ГВАРДИЯ

Оцелели Обетници[3]

К’азз Аворски: командир, носител на различни звания

Първа рота

Скинър: капитан

Мара: маг на ротата

Гуин: маг на ротата

Венчелистчето: маг на ротата

Калт: лейтенант

Фарезе

Хист

Шиджел

Малкия Черньо

Втора рота

Бляскавата: капитан

Качулката[4]: Върховен маг и Господар на убийците, Забулените

Изгърбения: обсадник от Гвардията

Опушения: маг от ротата

Шелар: „Шел“, маг от ротата

Блуз: маг от ротата и майстор на меча

Пръстите[5]: маг от ротата

Опал: маг от ротата

Иша: убиец от ротата, Забулена

Кейтил: убиец от ротата, Забулена

Рапицата

Черпнята

Мъждивия

Тръстиката

Амат

Септ

Лазар

Полугосподинчото

Мършавия

Инес

Тургал

Трета рота

Таркан: капитан и убиец от ротата, Забулен

Лор-син: маг от ротата

Киселеца: маг от ротата

Бокала: маг от ротата

Балкин: маг от ротата

Тънкия: убиец от ротата, Забулен

Черния

Пекаря

Джанет

Сивия

Котвата

Късметлията

Четвърта рота

Кал-Брин: капитан и маг от ротата

Железния лост

Джуп Алат

От постъпилите при Първото въвеждане (набор)

Сержант Траншея

Корло

Вос

Амвросий

Пала

Второ въвеждане

Лургман Парсел, Лъжльото

Джарис

Поклонника

Огилви

Бакар

Толт

Кроткия

Харман

Грере

Гедин

Семката

Трето въвеждане

Преследвача

Пустошта

Кокошката

Кайл

ОТ ТАЛИЙСКАТА ЛИГА

Урко Черупката: командир на Фалараските сили, старогвардеец, наричан още Трошача

В’тел: командир на Златните моранти

Чос: командир на Талийските сили, старогвардеец

Ток-старши: сетски военен вожд, старогвардеец

Амарон: началник на разузнаването, старогвардеец

Улен Кадеве: капитан трети ранг и началник-щаб на Урко, старогвардеец

Бала Джеселт: кадрови маг, старогвардеец

Еселен Тонли: капитан от Фаларската кавалерия

Орлат Кептен: капитан от Талийските сили, старогвардеец

ДРУГИ

Лиоссеркал: Асцендент, наричан Син на светлината, известен още като Оссерк и Осрик

Аномандарис: Асцендент, наричан Син на Тъмата

Джест Голанджар: джакурукски маг

Шен: магьосник

Тайсхрен: имперски Върховен маг

Д’Еббин: малазански командир на Четвърта армия, Юмрук

Славния зъб: сержант на малазанска бойна единица

Заместника: малазански сержант

Цъфналия: офицер от Златните Моранти

Турмалин: пехотен сержант от Златните Моранти

Картарон Черупката: капитан на кораба Рагстопър, за когото се носи мълва, че е старогвардеец

Денут: Древен, сред Първородните на Майката Земя

Драконъс[6]: Древен бог

Ереко: древен скитник

Сивогрив: бивш малазански Юмрук, сега извън закона

Лим Тал: бивш телохранител на унтански благородник

Пътника: скитник от смесен далхонски и кюонски произход

Дрипльо, Парцаланко: скитник от Имперския Лабиринт

Тази, първата от войните, бушувала на приливи и отливи безмерно дълго. Светлината все нападала, ала се разсейвала, а Тъмата все отстъпвала, но и отвръщала на ударите. И така съперниците били вплетени във вечно разширяващата се спирала на съзидание и разрушение. Безброй воини от двата Дома се надигали, изпепелявали лицето на света с могъществото си, а после един подир друг загивали и имената им били забравяни.

И тогава, говорят някои, за десетхиляден път се завъртяла вихрената битка на двете воинства, и посред маранята в края на двубоя дошъл един — и на двата Дома непознат, та взел да хули съперниците.

— Кой си ти, че говориш тъй? — поискал да узнае този, когото по-късно щели да нарекат Драконъс.

— Някой, който е бродил над Пустотата достатъчно дълго, за да знае, че това никога не ще свърши.

— Предопределено е — отвърнал защитникът на Светлината Лиоссеркал. — Винаги единият ще се надига, а другият ще рухва.

Новоявилият се с презрение разделил враговете.

— Споразумейте се тогава, че така ще бъде, и да се свършва!

Двата Дома се нахвърлили върху странника и го разкъсали на безчет парчета.

Тъй се родила Сянката и се свършило първото голямо разделение.

Из старо предание

Най-древен сборник, Плащ

Пролог

Древната епоха

Неуточнено време

Изригването беше ранило света, Денут, рожба на Земята, пръв проникна през завесата от стелещи се пепелища и тъй се натъкна на кратера. Па̀ра се виеше над сивата вода, бликнала из средата на езеро, широко цели левги. Към смълчания бряг се спущаше гол назъбен склон. Всичко бе неподвижно, покрито със сняг от пепел. Ала нещо шавна, улови вниманието му и той си проправи път до водата, та намери там създание, прилично на него по форма, с две ръце и два крака, но накълцано и насечено от страховити рани. Кръв като черна кора покриваше създанието и помътняваше водите наоколо му.

Денут лекичко го обърна и се сепна от изумление.

— Лиоссеркал! Самият първороден на Отеца! Кой те нападна?

Дива усмивка разкри тъпи кучешки зъби.

— Никой. По-добре попитай аз кого съм нападнал. Няма ли други?

— Аз поне не видях.

Усмивката се изкриви в зверска гримаса.

— Значи всички са погълнати. Отнесени от взрива.

— Взрив?

Денут присви очи и изгледа чуждоземната стихия. Да, чуждоземна — кой би могъл да проумее какво мисли някой, роден с първото изригване на Светлината?

— Какво точно се е случило тук?

Потръпвайки от болка, Лиоссеркал се отърси от Денут. Седна прегърбен и здраво се обгърна с ръце, сякаш се опитваше да удържи тялото си цяло. Гъста тъмна кръв наново бликна от по-дълбоките му рани.

— Един експеримент. Един опит. Едно нападение. Наречи го както искаш.

— Нападение? Срещу какво? Тук нямаше нищо освен… — гласът на Денут замря в задавената от пепел вода. — Майко, опази ни! Азат!

Той се огледа, осъзна колко е огромен кратерът и опита да прецени големината на злочестината. Това причини болка на всички ни!

— Глупако! Пред нищо ли няма да се спреш в диренето си?

Бледата глава на другия се надигна. Кехлибарените му очи горяха.

— Правя каквото сам избера.

Денут се отдръпна. Наистина. И ето ти затруднение. Нещо трябва да се направи с тези древни стихии преди техните вражди и безпределни стремления пак да разрушат целия порядък. Решението на Драконъс всява ужас, ала тъкмо сега мога почти да разбера такава… крайност. Най-сетне, мигар вечното пленничество не е за предпочитане пред подобна разрушителна мощ?

Лиоссеркал сковано се помъчи да стане и просъска от болка заради множеството рани, а Денут усети непреодолимо изкушение. Никога не беше чувал да се е случвало това създание да е толкоз уязвимо, толкоз слабо. Соултейкъни, елейнти — какво значеха тези определения за стихията, която може би бе преминала през Светлината, преди тя да е познала Тъмата? А сега, види се, бе ранен почти смъртно. Да действа ли Денут? Ще се представи ли някога някому отново тази сгода?

Лиоссеркал сякаш следеше нишката на мислите на Рожбата на Земята, усмихна се и кучешките му зъби щръкнаха.

— Не се изкушавай, Денут. Драконъс е глупак. Грешно съди. Суровостта не е отговорът.

— Тогава какво е?

Лиоссеркал изкриви лице от болка и внимателно попипа с пръсти една дълбока рана високо на страната си.

— Проучвах други възможности.

— Проучвай някъде другаде.

Проблясък на нажежена до бяло ярост. Потушен.

— Разбирам намека, Сине на Земята. Той идва, нали така?

— Да. И носи своя отговор.

— Най-добре да тръгвам.

— Наистина.

Лиоссеркал вдигна ръце и очертанията на тялото му се размиха и удвоиха, ала после простена насред преобразяването, изрева от болка и се сгромоляса на брега. Драконът от злато и сребро се гърчеше върху острите скали пред Денут и той припряно отстъпи. Цели канари рухнаха в езерото при размаха на изпосечените криле. Най-накрая огромното туловище се издигна и се отдалечи, криволичейки тромаво. Дългата му опашка със съсък проряза горещите води в кратера.

Денут остана на място, не помръдна. Вълничките, набраздили прозрачната вода, тихо плискаха. Снегът от пепел се сипеше по матовия черен базалт на раменете и ръцете му. Сетне върху разбитата скала изскърцаха стъпки и Денут долови край себе си пронизващ студен мрак — като празнотата, която, казваха, пребивава между звездите. Денут се поклони, ала остана с извърнато лице.

— Съпруже на Тъмата и Владетелю на Нощта. Драконъс. Привет.

— Не съм съпруг вече — чу се сух, дрезгав глас. — Пък и властта ми е отхвърлена отдавна. Но все пак ти благодаря.

Денут упорито отказваше да се обърне и да погледне древното могъщо създание и също толкова плашещата тъмнина, носена от него. Колцина бяха изчезнали в тази Пустота и какви ли страховити очертания щеше да добие в последния си напън? Подобни крайни мерки още го отвращаваха.

— Така — промълви Драконъс. — Самото Копеле на Светлината. И отслабено. Същността му ще бъде ценна придобивка.

Това, което Денут смяташе за своя душа, потрепери.

— Той не е за теб.

Студен поглед. Денут се застави да не се извръща.

След някое време:

— Това предсказание ли е — от Нея?

— Това е моята скромна способност. Подозирам, че някой ден той може да открие онова, което търси.

— И то е?

— Онова, което всички търсим. Единение с Вселената.

Мина се време. Денут усещаше внимателния размисъл у създанието до себе си. Когато бронираните му ръце се скръстиха, Денут чу скърцането и дращенето на груби неметални люспи. Протяжна умислена въздишка.

— Все едно. Ще преследвам. В края на краищата предлагам свой вид единение… Не е ли така?

Твое извращение на единението. Ала Денут не каза нищо; знаеше, че върви по тънък лед с тази стихия, която може да го погълне, ако поиска. Само нежеланието да се противи на създателката си, Майката на всичко, родено от Земята, удържаше ръката на древния.

— Може би Аномандарис… — подхвана Денут.

— Не ми говори за този самозванец — изръмжа Драконъс. — Скоро и него ще подчиня.

А аз се надявам да не съм някъде наблизо, когато дойде часът това да стане…

Създанието се разшава и отпусна ръце.

— Добре тогава, Чедо на Земята. Оставям те с твоите, хм, размишления. Този свят е будещо тревоги проявление на битието. Всичко се мени и се движи. Ала аз намирам в него някаква странна привлекателност. Може и да поостана.

При мисълта за тази възможност каменните ръце на Денут се напрегнаха със стържене.

Двамата не казаха нищо повече и най-сетне вцепеняващата душата студена нощ се сви, завихри се и Денут отново се озова сам на мрачния бряг. Дойде му на ум, че покоят ще е недостъпен за всекиго, докато подобни създания крачат по лицето на земята и преследват вековните си междуособици, вражди и несломими стремежи. Навярно, когато и последното от тях се оттегли в несекващ сън — както бе станало с толкова много създания, — или пък бъде погубено или погребано, навярно едва тогава, в това твърде далечно бъдеще, съгласието ще дойде при онези, които още бродят по света.

Или пък няма. Денут бе изпълнен със съмнения. Ако научи нещо от гледането на тези борби, то бе, че новите поколения приемат с робско смирение предразсъдъците и целите на старите. Печално предсказание за бъдещето. Седна на брега и скръсти крака — скална грамада, която не се отличаваше от разпилените отломки наоколо. Безконечната борба на всеки срещу всеки го изнуряваше. Защо трябва да враждуват така? Дали наистина това не е само дребнавост и детинска обидчивост, както допуска Килмандарос? Щеше да разсъди какво е нужно, та да се сложи край на това вечно повтарящо се насилие. И щеше да се посъветва с Майката. Представяше си, че откриването на отговора ще отнеме време. Стига да има отговор.

Първа книга

Краят на Диаспората

Първа глава

Мъдрите казват, че ще пожънеш такива клетви, каквито полагаш. Установил съм, че това е вярно.

Принц К’азз Аворски

Основател на Пурпурната гвардия

Плачещите равнини, Баелски субконтинент

1165 година от Съня на Бърн

11 година от управлението на императрица Ласийн

99 година след полагането на Обета на Пурпурната гвардия

На ръба на керемидения покрив малка палатка се издуваше и люшкаше под напора на мощния вятър. Беше само мушамено наметало, опнато на пръчка, и едва предпазваше от силния дъжд. Отдолу седеше момък и присвиваше очи в сгъстяващия се мрак на бурята и залеза. Току поглеждаше руините на околните сгради, съсипани при обсадата, и взреше ли се достатъчно настойчиво, можеше да различи високо горе надвисналите очертания на Хребета.

Какъв е, питаше се момъкът, смисълът да поставяш стража, когато нищичко не се вижда?

Хребетът се извисяваше самотно на стотици стъпки над равнините. В тукашната легенда се разправяше, че е издигнат от древна стихия, когато светът бил млад — може би от вълшебника Шен, който сега живееше на него. За това Кайл не знаеше нищо. Знаеше само, че Гвардията обсажда скалата вече от година и никак не се е доближила до превземането й. На всичкото отгоре знаеше, че от крепостта си на върха Шен може да се сражава с всички магове в ротата и да ги накара да се блещят и да въздишат. Беше достатъчно силен, за да го направи. А стане ли нещо такова, казваше му Изгърбения, значи е време ние, простите копиеносци, да си напъхаме носовете в тая работа.

Изгърбения беше сапьор, при това доволно стар, та да знае. Тъкмо сега беше долу в избата и размахваше кирка. И не беше сам — с него работеха останалите от Девето острие и още неколцина войници, които сержант Траншея успя да изкрънка. Всичките бъхтеха каменния под с разни чукове и кирки.

Вятърът запрати дъжд в лицето на Кайл и той потрепери. Според него бяха постъпили много глупаво, като не бяха казали на никого. Не искаме някой да ни отмъкне блясъка на славата, беше рекъл Изгърбения, ухилен като малоумник. Е, всички се ухилиха като малоумници, когато Преследвача изложи плана пред Траншея. Уповаваха се на познанията му, тъй като беше роден от тази страна на Дълбините на търсача, точно както и Кайл. Бяха взели Преследвача преди няколко години по време на придвижването на Гвардията през тази област. Знаеше местните наречия и познаваше преданията. Кайл знаеше, че точно това се очаква от един разузнавач.

Гвардията бе купила него от един набраджански робски керван, за да ги упътва през степите. Но не познаваше южните езици. Неговият народ повече нападаше набраджанците, отколкото да говори с тях.

Кайл придърпа предния край на наметалото по-плътно около себе си. Искаше му се да разбира по-добре и родния език на Гвардията — талийски. Когато Изгърбения, Траншея и Преследвача седнаха и долепиха глави, той се промъкна достатъчно близо до тях, за да подслуша шепота им. Но наречието им бе трудно за разбиране. Трябваше много пъти да премисля думите, преди да започне да ги схваща. Изглежда Преследвача бе успял да съчетае различни сказания: за древния Асцендент, който бил издигнал Хребета и дал началото на Златен век, и за сегашното „Владичество на Нощта“ с неговата погибел. Оттогава той и останалите прекарваха повечето си време под земята, разрушавайки стените и каменния под, като Изгърбения несъмнено мърмореше за проклетия си блясък на славата. Кайл промълви кратка молитва към Отеца Вятър, духа водач на неговото племе. Той съобрази, че ако работата стане, щяха да получат повече блясък, отколкото желаеха.

Отделно бяха всичките „старогвардейски“ съперничества и междуособици. Той изобщо не ги разбираше, въпреки че бе гвардеец почти от една година. Според гвардейското предание неговото, Девето острие, бе едно от най-прочутите, създадено преди век и командвано от чутовния Скинър. Изгърбения отдаваше огромно значение на подобни разкази. Направо подскачаше от крак на крак в желанието си да се докаже пред магьосническия корпус на Гвардията и пред потайните Забулени.

Сега дъждът се усили, примесен с град. Облаците в тъмното небе се търкаляха и мътеха, но нещо привлече погледа на Кайл — движение. Неясни форми пронизваха покривалото от облаци. Крилати изчадия, призовани от Шен на Хребета. Около тях проблясваха ярки теменужени светкавици, но те кръжаха в мързелива спирала. Кайл проточи врат и проследи спускането им. Крилете им бяха обтегнати, а очите им святкаха. Той се помоли на Вятъра крилатите създания да отминат.

Изведнъж тялото на едно от съществата се разпори от врата до чатала, сякаш някакво невидимо острие го бе изкормило. То се разтвори в облак от мастилен дим и другарите му изпищяха стреснато. Те едновременно наклониха криле и се обърнаха към нападателя. Кайл промълви още една молитва, но тази бе на благодарност. Явно Качулката беше на смяна тази нощ — единствено върховният маг на ротата можеше да осъществи подобно силно нападение.

Въпреки битката над главата му, Кайл се прозя и се протегна. Подгизналите му дрехи се бяха залепили за кожата му и го караха да зъзне от студ. Преди около година подобно нещо би го накарало да си плюе на петите от ужас. Сякаш най-страшните легенди на народа му бяха оживели: демони в нощта, мъже с уменията на шамани, но обърнали се към злото, магьосници. Преди около година се криеше под счупени покриви. Сега, след толкова месеци магьоснически дуели, ужасът от тези сблъсъци бе изчезнал напълно. Фойерверките продължиха половин час. Фойерверките бяха другото нещо, невиждано от Кайл преди да го вземат в Гвардията. Сега гледаше как зелени и розови ореоли трепкат над една сграда в търговския район, сякаш това бе за негово забавление. Изчадията се спуснаха към постройката, надавайки пронизителни, почти предизвикателни крясъци. Едно по едно те изчезнаха — унищожени, прокудени или разумно потърсили спасение в тъмното небе. След тях не остана нищо друго освен съскащият дъжд и постоянният тътен на гръмотевиците, който бе като приспивна песен за Кайл.

Разбудиха го стъпки откъм кулата в ъгъла на покрива. Преследвача се бе изкачил по стълбите. Островърхият му шлем, обвит с копринен шнур, го правеше да изглежда висок, дори изискан. Тази нощ не носеше плащ — вместо това бе облякъл гвардейската си пурпурна туника върху подсилената с капси ризница от варена кожа и обичайните кожени мокасини до коляното. Мъжът примижа, след което подуши дъжда. Устата под русия му мустак се изви в мързелива полуусмивка. Усмивките на Преследвача винаги тревожеха Кайл — може би защото устата му изглеждаше непривикнала към тях, а бистрите му лешникови очи никога не се усмихваха.

— Добре — обяви той, стоейки на завет на стълбището. — Готови сме. Всички са долу.

Кайл остави пелерината да се свлече от главата му и се закатери по счупените керемиди и черните дупки на покрива. Преследвача вече бе тръгнал надолу по витото стълбище, тъй че Кайл го последва. Бяха изминали половината път, преди да осъзнае, че когато се бе усмихнал, Преследвача гледаше към Хребета.

Зимникът не бе нещо повече от пещера със сводест таван. Въоръжени мъже в доспехи стояха рамо до рамо. Наброяваха около тридесет. Кайл разпозна по-малко от половината. От някои се издигаше пара, смесена със задушливия дим от факлите и фенерите. Мъглата насълзи очите на Кайл. Той ги потърка с опакото на ръката си и се изкашля.

В плътно долепените блокове на пода бе пробита дупка и през нея Кайл видя спускащи се надолу стъпала. Ледена капка дъжд се стече от косата по врата му и той потръпна. Всички сякаш чакаха нещо. Той размърда мокрите си крака и се изкашля в шепа. Наблизо един широкоплещест мъж разговаряше тихо със сержант Траншея. Сега той се обърна към Кайл, който рязко си пое дъх — беше разпознал сплескания нос, дебелите устни и дълбоко поставените сиво-сини очи. Лейтенант Сивогрив. Той не принадлежеше към същинския каймак на Гвардията, но бе най-близо до него. Махна към дупката с облечена в метална ръкавица ръка и надолу пръв потегли слабичък човек с рошава, къдрава черна коса, облечен в груби кафяви дрехи. Кайл си спомни, че името му бе Опушения. Маг, стар Обетник — един от двадесетината оцелели мъже и жени в ротата, положили Клетвата за вечна вярност пред основателя на наемническата дружина, К’азз Аворски.

Хората заслизаха. Първи пристъпи Сивогрив, а след него сержант Траншея, Изгърбения, Кроткия, Харман, Грере, Поклонника, Белезникавия, Амвросий и другите, които Кайл не познаваше. Тъкмо се канеше да се нареди на опашката, когато Преследвача докосна ръката му.

— Двамата с теб ще бъдем ариергард.

— Чудесно.

Разбира се, мислеше си Кайл, че като разузнавачи на Девето острие трябваше да са в тила, особено предвид предстоящото. Твърде дълго бяха гледали фойерверките и бяха видели как магьосническият корпус се защитава с мъка. Кайл с удоволствие щеше да остави този сблъсък на подсиления преден отряд.

Стълбището свърши в дълъг коридор, наводнен със стъпка застояла вода. По каменните стени се стичаха ручейчета. Плъхове пискаха и се паникьосваха във водата, а мъжете проклинаха и ги ритаха. Доколкото можеше да види в полумрака, коридорът сякаш ги водеше право към Хребета. Той си представи, че редицата тъмни силуети всъщност е сборище на призраци — привидения, бавно запътили се към среща със съдбата.

Замисли се за нощните набези от своето детство. Братя, сестри и приятели се сдружаваха за набези срещу младите воини от съседния клан. Крадяха предимно дреболии за доказателство, че са големи, а и — сега можеше да го признае — почти нямаше друго за правене. Набраджанците винаги бяха посягали на земите на неговия народ. Селищата им не бяха нищо повече от струпвания на стопанства, но се разрастваха. Последният му набег свърши, когато той, братята и сестрите му се натъкнаха на нещо, за което нямаха дума: гарнизон.

Изведнъж колоната се закова на място и Кайл се блъсна в набития плешив мъж пред себе си. Той се обърна и се усмихна мимоходом. Зъбите му бяха неравни, но блестяха в мрака.

— Казвам се Огилви.

Гласът му бе толкова дрезгав, че почти не се чуваше.

— От Тридесет и второ.

— Кайл. Девето.

Огилви кимна, погледна към Преследвача и отново кимна.

— Този път ще го пипнем. Старият Сивогрив ще подлуди Качулката.

Качулката. Освен че бе най-страховитият маг на ротата, Обетникът беше заместник на Бляскавата и водач на Забулените — закоравели убийци, каквито само преди година Кайл не можеше да си представи. Беше виждал двамата началници само от разстояние и се надяваше тъй и да си остане.

Преследвача се намръщи недоверчиво.

— Дано тоя Сивогрив е толкоз добър, колкото разправят всички.

Огилви се захили и в очите му просветна шеговито пламъче.

— И корелците, и малазанците предлагат награда за главата му. И за едните, и за другите е изменник. Наричат го Господаря на камъните. Чувам, че го оценили на бъчва черни перли.

— Защо? — попита Кайл.

Огилви сви месестите си рамене.

— Предал е и едните, и другите, нали така? Надявам се някой ден да разбера как точно е успял — той намигна на Кайл. — Вие двамата сте местни, а?

Кайл кимна. Преследвача — не. Дори не помръдна.

Огилви потърка с ръка белезите, с които бе украсено плешивото му теме.

— Е, аз съм в Гвардията от десет години. Подписах в Дженабакъз.

Кайл бе слушал много за този поход. Последният голям поход на ротата, приключил преди години, когато малазанската офанзива запецнала. Всички ветерани мърмореха, че Малазанската империя не е това, което е била някога. И въпреки че ветераните си мълчаха за своето минало и за миналото на Гвардията, Кайл усещаше, че те често се бяха сражавали срещу малазанците.

— Тази мисия е много странна — продължи Огилви. — Просто се крием по дупките, нали? Докато магическият корпус практикува изкарване на дим през задника. Това изобщо не е в стила на Гвардията. — Той ги изгледа многозначително. — Освен това се скъсват да набират нови попълнения.

Колоната отново тръгна и Огилви зашляпа шумно след тях.

— За какво беше това? — запита Кайл Преследвача, докато вървяха.

— Не знам. Този Огилви е в Гвардията от десет години и дори и той не знае. Напоследък доста се ослушвам. Тази рота сякаш е разделена на две — старите срещу новите.

Високият жилест разузнавач грабна ръката на Кайл и я стисна толкова силно, сякаш го бе захапала хрътка. Спряха и тишината като че отекна в ушите на Кайл.

— Но ще ти кажа едно — рече той и се наведе към него, а сенките погълнаха лицето му. — В Пурпурната гвардия има хора, които бродят по земята от много дълго време. Натрупали са могъщество и знания. И не вярвам, че възнамеряват да ги изпуснат. Това е стара история. Надявах се, че съм я оставил зад гърба си.

Той пусна ръката на Кайл, тръгна и го остави сам в мрака и тишината на тунела. Кайл стоеше и се питаше как да разбира всичко това, а междувременно плъховете се окуражиха и заопитваха да се изкатерят по краката му.

Завари Преследвача пред една усукана желязна врата, която някога трябва да е преграждала коридора. Той се бе навел и я разглеждаше, като засланяше с шепа пламъка на малка свещ.

— Какво е това? — прошепна Кайл.

— Строшена е. Но по-важно е кога. Скорошно е. Желязото е още топло от ударите. Чу ли нещо?

— Стори ми се, че да… По-рано.

— Да, и на мен.

Той погледна напред към слабия златен блясък на фенера в тила на бавно изчезващата колона. Стисна една малка кожена кесия, окачена на врата му, и я потърка. Кайл бе забелязал този навик и преди.

— Чувал съм да говорят за този Сивогрив. Казват, че е много повече от това, което изглежда…

Кайл разгледа изкривената и усукана врата. Прътите бяха дебели колкото половината му китка. Нима севернякът намекваше, че Сивогрив някак си я бе изкъртил? Той изсумтя. Нелепо!

Очите на Преследвача, лешникови в пламъка на свещта, се обърнаха към него.

— Не съди прибързано. Сражавал съм се с много създания и съм виждал неща, които все още ми се струват невъзможни.

Кайл искаше да го попита за тези сражения, но мъжът изглеждаше разтревожен. Два пъти погледна Кайл с притеснени очи, сякаш съжаляваше, задето е разкрил мислите си.

На светлината на свещта на Преследвача Кайл можеше да различи как няколко стъпала се издигат от другата страна на вратата. Те блещукаха матово — черен базалт, скалата на Хребета. Стъпалата бяха изтъркани и имаха вдлъбнатини в средата. Той се изправи. Ръката му сякаш сама намери дръжката на кривата сабя. Преследвача изгаси свещта и миг по-късно Кайл успя да различи блясъка на фенера в далечината.

Настигнаха Огилви, който вдигна ръка и подсвирна удивено. Проходът извеждаше в кръгла зала, издълбана в същата скала, от която бяха направени стъпалата. Още черен базалт — устоите на Хребета. Размерът на залата обезпокои Кайл, докато не разбра, че в стените й е изсечено извито стълбище. Факли горяха в началото на стълбите, които се издигаха като спирала плътно покрай стената на залата. Присви очи и видя как колоната се катери бавно, в редичка по двама, начело с Опушения и Сивогрив. Той застана в средата и погледна право нагоре. Високо над него, над хората, право надолу се сипеше тъмносиня светлина, примесена със ситен дъждец. Влагата целуна извърнатото му нагоре лице. Светкавица освети голям колкото монета диск на самия връх на издълбаната отвътре в скалата колона. Замаян и пребледнял, Кайл се облегна на мократа студена стена. Някъде далече вятърът виеше като завързано куче, понякога прекъсван от оглушителна гръмотевица.

Без да продума Преследвача започна да изкачва стъпалата, поставил ръка на дръжката на дългия си меч. Кожените му мокасини не издаваха звук върху вдлъбнатите каменни стъпала. Огилви шляпна Кайл по гърба.

— Хайде, момче. Една разходчица преди нощта да е свършила, а? — рече той и се изхили.

След двадесетото пълно завъртане на стълбището Кайл забеляза виещи се символи, грубо издълбани в стената на височината на рамото му. Бяха част от непрекъснат фриз, който следваше стълбите нагоре. Откъси от него се виждаха там, където мъхът и паяжините бяха свалени. Сякаш разказваше някаква история, но Кайл въобще не го бяха учили да разчита знаци. Разпозна само един: извитата спирала на Вятъра. Тотемът на неговия народ.

След известно време краката му изтръпнаха и се задъха. Какво ли щеше да ги очаква там? И по-важно, какво смятаха да правят Опушения и Сивогрив по въпроса? Точно пред него Огилви сумтеше и шумно издишаше през сплескания си нос. Ветеранът вървеше с равна крачка, въпреки стигащата до коленете му цяла плетена ризница, която прошумоляваше и свистеше при всяка стъпка. Доспехите на Кайл — сбиротък парчетии, отделени от Гвардията — жулеха врата му и правеха рани на раменете му. Съставени бяха от твърде голяма ризница, изработена от ивици лакиран рог и кост върху плъстена долна риза; ръкави от мека кожа с пришити метални пръстени — много от тях липсваха; подсилена с кабари кожена поличка върху кожените гамаши; бронирани ръкавици и прост железен шлем с предпазител за носа — бе толкова голям, че почти се опираше на раменете му. Кайл го нагласи по-удобно, като нави някакъв парцал отдолу. Цялата тежест правеше изкачването мъчение. Въпреки това, онази сутрин преди около година, когато Изгърбения изсипа всичко в скута му, Кайл се бе почувствал като най-богатия човек в Баел. Дори военният вожд на племето им не можеше да се похвали с подобни съкровища. Сега се чувстваше като шута на ротата.

Съсредоточи се върху ходенето, опитвайки се да пренебрегне пламтящата болка в бедрата, протритите рамене и пламналите дробове. Бяха го считали за един от най-добрите бегачи сред братята и братовчедите му — можеше да тича от изгрев до залез. Нямаше начин да остави този стар ветеран да го направи за смях.

Чуха вик отгоре и Кайл спря. Далечни удари, последвани от притеснени провиквания. Остриета напуснаха ножниците си със съскане. Кайл се подаде, за да погледне нагоре в празното пространство, но не можеше да види какво става. Обърна се да попита Огилви, но ветеранът го възпря с вдигане на ръка. Очите му блестяха в тъмнината и бе вдигнал острието си. Нямаше го приказливеца с шегобийско изражение — на негово място се бе появил студен самоуверен убиец, усмихнатата му уста бе присвита в зверско озъбване. Преобразяването бе смразяващо.

Колоната потегли отново. Стоманата стържеше неравномерно по камъка. След три пълни обиколки Кайл се озова до плитка ниша, издълбана в стената. В основата й лежаха натрошените останки от труп в доспехи, мъртъв от векове. Изсъхналата плът изглеждаше като тъмнокафява кожа. Кайл зяпаше, докато Огилви не го бутна напред.

— Какво беше това, в името на Вятъра? — попита той приглушено.

Огилви се канеше да свие рамене, но се отказа и вместо това се изхрачи над ръба на стълбището.

— Пазител. Привидение. Чувал съм за тях.

Кайл с изненада установи, че бе извадил сабята си от ножницата. Не си спомняше кога го бе направил.

— Било ли е… мъртво?

Огилви го изгледа дълго и преценяващо.

— Вече е. Така че мирувай и си дръж очите отворени. Скоро ще имаме неприятности.

— Откъде знаеш?

— Като риба в мрежа сме — той кимна надолу. — Задействахме сигнализацията, нали така? Той ще дойде. Или би трябвало да дойде. Стой между мен и стената, а?

Това се хареса на Кайл и тъкмо да попита защо, отгоре избухна ярка светлина и го заслепи, последвана от тътен, който разтресе стълбището. Огилви хвана металните пръстени на ръкава му и го издърпа навътре, по-далеч от външния ръб на стълбите. Засмука ги силен вятър и нещо огромно се спусна надолу в празната сърцевина. Писък разцепи тишината след гърма. Зрението на Кайл се върна навреме, за да види как някакъв гвардеец пада надолу в мрака — главата и вратът му бяха кървава каша. До него Огилви се разбесня.

— Очиства ни един по един! Къде е Сивия?

Кайл погледна нагоре в кухата сърцевина. Сега се виждаше по-добре, защото бяха почти на върха, откъдето лунната светлина и светкавиците се спускаха надолу заедно с дъждовните капчици. Тъмна фигура кръжеше над тях. Магьосникът Шен. Гвардейци размахваха факли и мечове срещу него. Той висеше във въздуха — изправен, обвит в плащ от вечно менящи се сенки. Ръцете му бяха огромни белезникави ноктести лапи. Шен посегна към друг войник, но ръката му бе отблъсната. Той изръмжа и я раздвижи. Проблесна небесносиня светкавица. Гвардеецът се преви, сякаш го бяха намушкали в корема. Наклони се напред и полетя в бездната, неподвижен като статуя. Профуча толкова близо, че ботушите му едва не удариха Кайл по извърнатата нагоре глава.

Гвардейците изреваха от ярост. Хвърлени оръжия и стрели от арбалети отскочиха от слабата стърчаща фигура. Шен се засмя. Очите му се обърнаха към следващия в редицата. Кайл се надвеси над бездната и също изрева от безсилна ярост и страх.

— Гуглата да те завлече, нечовешко изчадие такова! — кресна Огилви и размаха юмрук.

Над тях Опушения се наклони към Шен с разтворени ръце и длани, обърнати нагоре. Гвардейците по стълбата се извърнаха и вдигнаха ръце пред лицата си.

— Внимавай! — извика Огилви и издърпа Кайл назад за ризницата.

Пламъци избухнаха в кухата тръба на спираловидното стълбище. Рукнаха към Кайл като течен метал. Той се нагълта с горещ въздух и закри лицето си. Почувства се като в пещ. Пламъците просвириха покрай ушите му и попариха опакото на ръцете му. След това изведнъж изчезнаха като внезапен порив на вятъра, ушите му изпукаха и той жадно загълта въздух. През пушека и смрадта на изгорена коса и опърлена кожа Кайл чу как Огилви изграчи:

— Бивните на Тогг, Опушен. Не се престаравай.

Погледнаха нагоре и затърсиха из дима за някаква следа от магьосника. Разпенени и завихрени, облаците се смалиха и изчезнаха, сякаш засмукани от някакво въздушно течение. Показа се незасегнатият, носещ се над празнотата Шен. Магьосникът обърна кехлибарените си очи към Опушения и протегна бледна ноктеста ръка. Кайл копнееше да е там горе, за да помогне на Опушения — единственият маг на отряда им. Вече му бе ясно, че превъзходството на противника им е твърде голямо.

Ръката посочи Опушения. Магьосникът сви белите си пръсти в подканващ жест. Хората наблизо замахнаха, но напразно. Тогава изникна тежката фигура на Сивогрив, който изплува от сенките и заби широкото си острие право напред. Двуръчният меч промуши Шен, който ахна изумено. Устата на магьосника зейна широко, той нададе оглушителен писък и хвана острието с две ръце. Изхлузи се от него. Преди Сивогрив да успее да замахне отново, Шен се изстреля право нагоре в небето.

Току до Кайл Огилви се почеса по брадичката и погледна замислено към върха.

— Е, не беше толкова зле, нали? — рече той и намигна.

Кайл гледаше безмълвно. Поклати глава от ужас и облекчение. След това се сепна и си припомни — Преследвача! Оглеждаше хората и го видя близо до Сивогрив. Погледите им се срещнаха, после Преследвача се извърна. Светлите му очи блестяха върху потъмнялото лице.

Огилви подсмръкна и прибра меча си в ножницата.

— Помоли ме да те държа под око. Там долу.

— Нямам нужда от пазач.

— Тогава има още нещо, дето трябва да научиш, ако искаш да останеш жив в тая работа — изкашля се Огилви и плюна в бездната. — Приемай помощ, когато ти предлагат, понеже няма да е често.

Колоната отново потегли и Огилви заизкачва стълбите.

Излязоха от ъгловата кула в правоъгълен двор, ограден с високи стени. Дъждът ги шибаше странично, остро — като пясък по време на буря. Мъжете се сбиха на купчинки и се подслониха където могат. Кайл с мъка се загърна с кожената си пелерина, отърча до високия до кръста му перваз на някакво преливащо изкуствено езеро и се прислони в оскъдната му защита. Облачната покривка обгръщаше крепостта като мъгла. Вятърът виеше тъй пронизително сред тътена на гръмотевиците, та, застанали един до друг мъже, трябваше да си викат в ушите, за да се чуват. На светлината на почти неспирните светкавици Кайл видя, че постройката не бе точно крепост, а по-скоро оградено със стени частно жилище. Централният двор, стените, скамейките, постройките — всичко беше направено от черния базалт на Хребета. Кайл се изуми — колко ли труд бе отишъл за дялането.

Единствено Сивогрив стоеше прав с разкрачени, дебели като дънери крака и развята изпод шлема дълга сива коса. Той размахваше ръце в железни ръкавици и разпределяше войниците на отряди. Кайл се зачуди какво бе направил с двуръчния меч, който бе използвал срещу Шен, защото ренегатът не носеше ножница, достатъчно голяма, за да го побере — на пояса му висеше само тънък дълъг меч.

Изведнъж Опушения се понесе към Кайл като подгонена от бурята врана. Подгизналите одежди бяха залепнали за кльощавото му тяло. Изправената от дъжда черна коса придаваше на тясното му лице израз на подивял от ужас полуудавен плъх.

— Ти ли си разузнавачът Кайл? — извика магът с дрезгав глас.

Кайл кимна.

Магът потръпна от студ, примижа нещастно и се загърна още по-плътно с подгизналата си дреха. Дъждът се стичаше на ручейчета по лицето му. Той посочи четирима мъже близо до Кайл. Те кимнаха в отговор. Кайл познаваше само един от тях — Гедин, тромав майстор на меча — и се успокои, че ще е с него.

Опушения доближи устата си до ухото на Кайл. Дори и в дъжда, мокър до кости, от него все така необяснимо вонеше на дим и горещ метал. Той насочи кокалест пръст към стена, пред която имаше дълга колонада. Всичко бе изваяно от черен базалт — покривът, колоните и тъмните отвори към помещенията.

— Проверяваме тези стаи. Ти си пръв.

Опушения забеляза реакцията на Кайл при тези думи и се засмя. Смехът се превърна в мъчителна кашлица.

Кайл изтегли сабята си и се огледа за прикритие. Аз съм пръв. Страхотно.

— Чакай — Опушения грабна ръката, в която Кайл стискаше оръжието.

Кайл почти се дръпна, но си спомни думите на Огилви и се удържа. Магът се намръщи, докато разглеждаше острието. Кайл чакаше, несигурен какво ще последва. Сега пък какво? Дъждът се изливаше връз раменете му. Ръката на Опушения бе неприятно гореща. Той се обърна към мястото, където Сивогрив стоеше с отряда си. Кайл не виждаше нищо повече от размазани фигури през ко̀сите завеси на дъжда. Опушения повдигна меча заедно с ръката на Кайл, а веждите му се издигнаха в ням въпрос. Кайл присви поглед към Сивогрив, но не успя да различи нито лицето, нито движенията му. Магът изсумтя, очевидно получил своя отговор, след което измъкна тънка метална игла от дрехата си. Започна да драска по извитото острие.

— Имаш ли нужда от нещо? Име? Покровителството на Опонн? Огън може би?

Кайл помисли за тотема си и отвърна:

— Вятър.

Иглата спря да се движи. Капките се забиваха в раменете на Кайл като изстреляни с прашка камъни. Опушения вдигна глава, присви очи, изучи лицето на Кайл, и след това му се усмихна съзаклятнически.

— Видял си изображенията на изкачване, а? Добър избор.

Той издълба спиралата на Вятъра върху острието. Невероятно, но калената стомана се топеше като восък под твърдия натиск на Опушения. Дръжката на меча се загря в ръката на Кайл. Дъждът съскаше и се изпаряваше от острието. Магът го пусна. За какво беше всичко това? Какво за Вятъра? И какви бяха думите на баща му — всички сме на милостта на вятъра?

Кайл вдигна очи и видя как Опушения нетърпеливо му махва да тръгва.

Издълбаните в базалта стаи бяха празни. Кайл изрита настрани изгнили листа и останките на натрошени дървени мебели. Чувстваше разочарование, но — за свой срам — и облекчение. Усещаше се уязвим и безпомощен. Какво би могъл да стори той срещу този магьосник? Стомахът му бе като стегнат възел от киселини, а крайниците му трепереха от освободеното напрежение.

Пред тях стоновете на вятъра и пръските дъжд подсказваха наличието на отвор към отсрещната страна. Кайл пристъпи в стая с три стени с изглед към ръба на Хребета. Бръснещият вятър го задърпа и той се закрепи на вратата. В стаята имаше голяма клетка от дърво и въжета, провесена под дървен гик, който сякаш можеше да бъде завъртян над пропастта. От клетката до ниша в покрива отиваше въже, което отново излизаше в задната част на стаята, където се омотаваше около дебела лебедка с човешки бой.

Опушения надникна над рамото на Кайл. Потупа го по гърба.

— Ето как ще слезем.

— Не и в този вятър — измърмори един от мъжете зад Опушения. — Ще се разбием на парчета.

Опушения се навъси и се обърна към гвардееца — може би единственият по-нисък от него в ротата.

— Все се оплакваш, а, Младши?

Удар разтърси камъка под нозете им и прекъсна по-нататъшните приказки. Далечният приглушен тътен на разцепваща се скала накара зъбите на Кайл да изтръпнат. Опушения си върна равновесието и се изкикоти.

— Старият Сивогрив го е накарал да се покаже!

Втори гръмовен взрив халоса скалата. Кайл можеше да се закълне, че почувства как целият Хребет се тресе. Опита се да остане на крака. Клетката от коноп и дърво се заклати, заскрибуца и запращя. Усмивката на Опушения помръкна и той избърса водата от лицето си.

— Надявам се.

— Да се връщаме — предложи друг гвардеец, непознат на Кайл. Говореше на талийски, родния език на ротата. — Братята се тревожат.

Опушения се загърна с подгизналата си роба и изсумтя в знак на съгласие. Кайл погледна непознатия гвардеец — човекът изрече „братята“. Беше чувал думата и преди. Свързана бе с каймака на Гвардията. Основателите. Обетниците. Или просто друга дума за самоназоваване, която само те използваха? Кайл продължи да изучава мъжа отстрани: очукана люспеста ризница, голям щит на гърба, прибран в ножницата меч. Спокойно можеше да е един от Обетниците — те не носеха огърлия или отличителни знаци. Човек не можеше да ги различи от кой да е друг гвардеец. Изгърбения му бе обяснил, че е нарочно: страхът, рече старецът. Никой не знае срещу кого е застанал. Кара ги да се замислят два пъти.

* * *

Когато се върнаха във вътрешните стаи, те се оказаха пълни с гвардейци. Явно ги бяха определили предварително като сборен пункт. През засводените пролуки между каменните колони Кайл гледаше как наемниците се стичат в стаите. Хората се хлъзгаха и опипваха мокрия от дъжда полиран камък. Той се обърна към ниския наемник до себе си.

— Какво става, Младши?

Очите под ръба на обвития в прогизнал плат шлем се обърнаха към Кайл, разширени от обида.

— Името ми не е „Младши“ — процеди той през стиснати зъби.

Кайл прокле глупостта си и странните чуждоземски имена.

— Извинявай. Опушения те нарече така.

— Опушения може да нарича всекиго, както си ще. Ти по-добре показвай повече уважение…

— Извинявай, аз…

Някой го дръпна за ризницата. Кайл се завъртя и се озова лице в лице с Изгърбения. Старият сапьор му намигна и каза:

— Да не тормозим нашия приятел Семката с въпросите си. Той не е от услужливите.

Устните на Семката се изопнаха още повече, досущ правата усмивка на хрътка. Той наклони шлема си към Изгърбения, оттласна се от стената и се промъкна през тълпата от гвардейци.

— Какво става? — прошепна Кайл.

— Не съм много сигурен — призна старият ветеран. — Ще почакаме и ще разберем. Виж, в тоя занаят нещата обикновено стоят така.

И какъв точно е тоя занаят? — едва не попита Кайл, но изведнъж всички застанаха мирно, с готови оръжия. Кайл се огледа объркано. Какво ставаше? Защо той винаги разбираше последен? Стори му се, че се изправиха едновременно, като кукли на конец. Сякаш гвардейците ветерани имаха свой собствен език или усет, който му липсваше. Безброй пъти бе седял в някоя стая, загледан в игра на карти, или бе дремал в някоя казарма, и изведнъж виждаше как мъжете застават мирно, сякаш са чули барабан. В такива мигове той и другите новобранци винаги бяха готови последни и винаги вървяха в края на строя.

Този път Кайл бързо установи накъде гледаха всички — към входа на главната постройка в далечния край на градината на покрива. Мъжете се строиха покрай колонадата и насочиха запънатите си арбалети към отворената врата. Първата редица коленичи, а втората се изправи над тях. Самият Кайл нямаше арбалет, понеже в ротата имаше недостиг.

— Идат — промърмори Изгърбения.

През проливния дъжд Кайл забеляза как през портата минава отделение гвардейци. Сивогрив се появи последен. Той лично затвори вратата — огромен къс черен базалт. Хората затопуркаха из долепените една до друга градини и вътрешните дворчета. Хвърляха се зад скамейки и каменни сандъчета, в които нямаше нищо друго, освен прекършените стебла на мъртви храсти. Тези мъже и жени покриваха входа, докато другарите им се промъкваха и търчаха до следващото отделение на двора. Преследвача бе сред тях, вдигнал високо арбалета си. Сивогрив вървеше най-отзад, бавно и тежко, сякаш потънал в размисъл. Ни веднъж не погледна назад. От него се точеше странна мъгла, като развяно на вятъра знаме.

Мъжете достигнаха прикритието на колонадата. Когато Сивогрив излезе иззад завесата от дъжд, Кайл забеляза, че е покрит с лед — от поличката на люспестата му броня висяха ледени висулки. Малазанският ренегат удари леда и по каменния под зазвънтяха натрошени кристалчета. Парата се издигаше от него като дим. За удивление на Кайл никой не обсъждаше това.

Опушения застана до Сивогрив.

— Не можем да слезем с клетката — извика той. — Проклетият вятър е твърде силен.

Сивогрив кимна изнурено.

— Стълбите не стават. Шен се е погрижил за това.

Скалата под краката на Кайл подскочи, сякаш някой я бе изритал. Една от колоните изпращя, разцепи се като изсъхнал дънер и войниците се наведоха и се разбягаха. Скален прах влезе в носа на Кайл.

— Буден е — рече Сивогрив в отговор на мълчалив въпрос откъм Опушения. — Всеки миг ще бъде тук.

Обърна се с лице към главната сграда — дълъг и нисък черен бункер без прозорци или украса:

— Шен, тая долна пиявица от Лабиринта, го е събудил, преди да успея да го спра.

Сержант Траншея, който стоеше до него, махна на всички да се разпръснат. Те се изнизаха и на двете страни и приклекнаха за прикритие с насочени арбалети.

Опушения приглади тънкото си като миша опашка мустаче, докато си дъвчеше долната устна.

— Може би трябва да извикаме Качулката.

Небесносините очи на Сивогрив проблеснаха, после той ги потърка с облечената си в желязна ръкавица ръка и въздъхна.

— Не. Още не — и скръсти ръце. — Да видим какво сме събудили.

Тогава Кайл едва не се обади. Какво ставаше? Тези двамата явно бяха поставили всички в положение, от което нямаше измъкване. Какво не бе наред със стълбището? Изгърбения сякаш прочете мислите му, погледна го в очите и кимна към задната част на стаите. Кайл кимна в отговор.

Срещнаха се пред последния портал с гледка към двора. Гвардейците наоколо клечаха или се бяха облегнали на колоните с готови за стрелба арбалети. Разговаряха тихо помежду си и уморено и изпитателно поглеждаха към Сивогрив. Посред гръмотевиците и трополенето на дъжда до Кайл достигнаха дори изблици на смях. Зачуди се дали половината от наемническия занаят не опира до това да си достатъчно безразличен в лицето на предстоящата смърт.

Изгърбения му се ухили окуражаващо и потърка ръка в бедрото си.

— Какво има, момче? Изглеждаш тъй, все едно любимият ти кон току-що се е гътнал.

Кайл прихна за кратко пряко волята си. Дано Великият Вятър го опази! Човекът луд ли беше?

— В капан сме, нали? Няма как да избягаме и само Близнаците шегаджии знаят какво ще ни погълне.

Изгърбения повдигна вежди. Свали шлема си от варена кожа и се почеса по темето.

— Проклет да съм и аз, дебелоглавият глупак! Човек понякога забравя, знаеш. Служиш ли с едни и същи хора достатъчно дълго, тъй става, че можеш да четеш мислите им.

Той докосна едва наболата си коса и смачка нещо между ноктите си. Очите му срещнаха тези на Кайл. Бяха толкова светли, че изглеждаха почти безцветни.

— Прощавай, синко. Забравих колко си зелен. А пък нали точно аз те заклех! Хубава работа.

Той се извърна и се изхили.

— И? — подкани го Кайл.

— А! Да. Така, момко. Виждаш ли, Шен — магьосникът — сега е мъртъв. Сивогрив го довърши. Но нещото, за което Качулката и Опушения се опасяваха, че може да е тук, е тук. Шен е черпел от силата му през цялото това време. След това го е събудил, преди да умре. То е силно и страшно старо.

— Какво е то?

— Могъщ маг. Магус. Може би дори някакъв Асцендент. Господар на Лабиринта на Серк.

Асцендент — Кайл бе чувал тази дума няколко пъти. Мъж или жена с огромна сила. Знаеше думите, използвани от племето му за Лабиринтите. Някои от старейшините все още държаха да ги наричат „Крепостите“. Но не знаеше талийските им названия.

— Серк? Кой Лабиринт е това?

— На Небето.

Сякаш самият вятър, виещ около Кайл, го запрати във въздуха и го запремята през глава, докато фученето около него се превърна в гръмовен смях. Звукът изпълни главата му и прогони всички мисли. Той си спомни, че баща му казваше, че гръмотевиците са смехът на Вятъра, развеселен от самонадеяността на човеците и от безсмислените им борби. Зрението му сякаш се стесни до малък проход, все едно отново гледаше право нагоре в празното кухо стълбище на Хребета. Кайл примигна и поклати глава. Имаше усещането, че продължава да се върти.

Изгърбения се бе извърнал разсеяно.

— Трябва да тръгвам, момче.

Без да чака отговор, старият сапьор потупа Кайл по рамото и се запровира между мъжете.

Кайл се облегна на стената. Не усещаше коленете си. Вдигна сабята пред лицето си. Вода сълзеше и се стичаше по издълбания в стоманата знак на Вятъра. Възможно ли бе това? Възможно ли бе това същество да е едно от тях? Родоначалник на народа му. Свещен дух на Вятъра?

Дъждът отслабваше и Кайл погледна към заобикалящите ги плътни облачни стени. Като че Хребетът бе пронизал някакво друго измерение — свят на яростни тъмносиви облаци и безмилостен вятър. Докато Кайл гледаше, вятърът прерасна в буря, раздуха локвите дъждовна вода и накара всички да подирят убежище. Единствено Сивогрив остана прав, широко разкрачен, закрил лице с бронираната си ръка.

Вратата към главната постройка избухна навън, сякаш отнесена от взрив на морантска муниция. За тях Кайл бе слушал да разказват. Разпадна се на парчета, които пронизаха въздуха и с тракане отскочиха от колоните и стените като стрели от арбалет. Кайл трепна, когато един отломък закачи крака му. Един гвардеец отхвръкна назад и падна тъй внезапно, та никой не си направи труда да свали прицел и да провери как е.

Появи се мъж. Кайл беше поразен от масивността му, при все че не бе широкоплещест, колкото Сивогрив. Косата му бе гъста, млечнобяла и сплетена и изобщо не помръдваше от вятъра. Кожата му бе бяла като сняг. Надиплена и украсена с пискюли вълнена роба се спускаше от раменете до краката му като водопад от плат. Нищо по него не помръдваше — ни къдрица, ни ръб. Сякаш мъжът обитаваше някакво островче на покоя посред бурята.

Погледът му се местеше с непоколебима решимост от лице на лице. Когато този сребристобял взор попадна върху Кайл, той откри, че трябва да се извърне; очите сякаш го обладаха и го ужасиха с нещата, които предричаха. По някаква причина той усети, че се изчервява от срам — сякаш бе недостоен. Тогава ветровете притихнаха, а воят им секна. Развилнелите се плътни облаци сякаш се оттеглиха, за да съберат сили за един последен пристъп.

В безветрието навлезе Опушения. Сандалите му шляпаха по мокрия камък. Магусът (а Кайл бе сигурен, че създанието бе поне магус) наблюдаваше малкия човек с очевидна насмешка. Опушения коленичи и направи нещо с ръцете си на каменния под. Пламъци изригнаха от ръцете му и се стрелнаха по влажната скала. Огненият поток се извиваше като змия и напредваше към създанието. Магусът гледаше всичко това с нещо като търпеливо любопитство. Той наклони леко глава и свали очи, за да следи вървежа на огъня.

Когато доближи сандалите му, огненият поток се раздели на две и го обкръжи. Тежкият взор на създанието се вдигна и прониза Опушения, който трепна под тежестта му. Магусът щракна с пръсти и пламъците се пръснаха като натрошено стъкло. Опушения отлетя назад, сякаш го бяха ударили с юмрук. Плъзна се по хлъзгавия камък и се озова в краката на Сивогрив.

Кайл дочу как дребният мъж изпъшка:

— Такова нещо не се вижда всеки ден.

Магусът стоеше неподвижно, но Сивогрив не отклони поглед от него, не удостои с внимание Опушения.

— Би трябвало да го наричаме той — каза магът и се изправи на крака.

Магусът бавно разпери ръце, сякаш беше птица, готова да полети. Сивогрив си пое дъх, за да заговори, но спря и бързо погледна встрани. Три фигури, двама мъже и една жена, всички в усукани от вятъра черни пелерини, вървяха покрай колонадата. Кайл със сигурност знаеше, че никой от тримата не беше дошъл с ротата. Сивогрив тихо изпсува. Опушения духна в шепите си и ги разтърка.

Гвардейците се отдръпнаха, за да пропуснат тримата. Кайл позна първия, Качулката — с изсечени черти, извити сини татуировки на брадичката и плетеница от перлени белези от нож по врата. Кайл предположи, че помощниците му са Кейтил — тъмнолик равнинец като самия него, но родом от място, наречено Уик, и Иша — едра, широкоплещеста жена с дълга, гъста черна коса, сплетена на една-единствена плитка. И тримата бяха Забулени — наемни убийци под прикритие.

Сивогрив стрелна Опушения с поглед, но магът сви рамене и рече:

— Сигурно Братята са се свързали с него.

— Виждам, че си постигнал напредък — извика Качулката на Сивогрив.

Ренегатът смъкна рамене и преглътна отговора си. Най-сетне процеди:

— Не ми трябва помощ като твоята.

Качулката махна с ръка.

— Щом така стоят нещата — приключвай го по един или друг начин. Ако можеш.

Сивогрив погледна към неподвижния магус.

— Твоето решение винаги е едно и също. Не изисква никаква мисъл…

— Нещо става — предупреди Опушения.

Магусът бе отметнал глава назад и гледаше облаците. Вдигна ръцете си още по-високо, право нагоре, с отворени длани и изпружени пръсти. Дебелите вълнени ръкави на дрехата му се свлякоха надолу и разкриха сините усукани спирали и вълни на татуировките, покрили и двете му ръце — от китките до голите рамене. Знаци на Вятъра.

— Не! — възкликна Кайл. Дух на Вятъра! Несъмнено бе такъв! Благословен Асцендент — поне според племенните предания. Кайл пристъпи напред и отвори уста, за да извика. Предупреждение? Молитва?

Но Качулката му викна:

— Залегни.

Магусът протегна ръцете си нависоко, сякаш посягаше към самите облаци. Дланите му се свиха в юмруци, а после ръцете му се спуснаха надолу.

Залп от светкавици шибна Хребета. Те сякаш разтресоха камъка под краката им. Мъжете наоколо пищяха и неподправен ужас изпълваше гласовете им. Кайл падна, щом камъкът под краката му се люшна. Продължителните светкавици го заслепяваха. Лежеше, покрил глава с ръце, пищеше и се молеше това да свърши.

Бурята отмина. Гръмотевиците изтрещяха и отгърмяха над обширните равнини около Хребета. Кайл вдигна глава и примигна. Имаше чувството, че е пребит с дървени пръти. Навсякъде се изправяха на крака гвардейци, изтощени и стенещи. Невероятно — Сивогрив продължаваше да стои прав. Кайл се зачуди има ли нещо, което може да го събори — въпреки че потръпваше и бе извърнал лицето си на една страна, за да опази очи. Опушения лежеше неподвижно на земята. Изгърбения бе повдигнал главата на мага и преглеждаше очите му.

Магусът изобщо не бе помръднал; сега стоеше със скръстени ръце.

Кайл допълзя до Изгърбения.

— Ще се оправи ли?

Изгърбения плесна мага по бузата.

— Май да. Жилав е.

Кайл се огледа. Качулката и двамата му другари ги нямаше.

— Къде са Забулените?

— На работа.

Кайл клекна до него.

— Какво имаш предвид? На работа?

Старият сапьор кимна към магуса.

— Не! — извика Кайл и скочи на крака.

— Момче? — Изгърбения погледна нагоре към него. — Какво има, момче?

— Не могат. Не бива…

Изгърбения го хвана за ръката.

— Това създание е опасно за всички. Ние имаме пръст в събуждането му, тъй че трябва да…

— Не! Той не е заплашил никого.

Изгърбения просто поклати глава.

— Съжалявам. Нещата не стават така. Не можем да се излагаме на опасност.

Кайл се освободи и хукна към магуса.

— Момче!

Докато тичаше, трепваше при всяка стъпка. Беше сигурен, че всеки миг някоя светкавица ще го опече на място и ще го превърне в пържола. Но нищо не го удари. Не проблесна светкавица, нито пък полетя арбалетна стрела — той се страхуваше и от наказание за неподчинението си от страна на гвардейците. Имаше викове — гласовете се изкривяваха през воя на вятъра. Магусът остана неподвижен като някоя от красящите двора каменни статуи. Украсената с надвиснали вежди глава бе наклонена на една страна, сякаш слушаше. Някакво далечно послание.

Кайл прескачаше скамейки и прекосяваше мозайки от бял и розов камък. Несъзнателно бе изтеглил меча си — може би не бе най-мъдрата постъпка, докато тичаш към магус или дори Асцендент. Но трябваше да спре, за да го прибере в ножницата, а не искаше да го хвърля. Някъде наоколо се прокрадваха Качулката и неговите двама Забулени.

— Древни! — извика той в бурния, бръснещ вятър. — Внимавай!

Създанието отпусна ръцете си. Кривата му усмивка стана още по-широка. Тогава Качулката се появи зад съществото, просто изникна от нищото. Нещо невидимо препъна Кайл, той падна и се плъзна по мократа скала. Качулката удари с едва доловимо движение на двете ръце.

Кайл извика от безпомощна ярост. Светът се пръсна на парчета бяла светлина. Когато експлозията прогърмя, той се завъртя. Тътенът отекна многократно, превърна се в ужасяващ титаничен смях, все по-пронизителен, докато Кайл се въртеше, падаше и търкаляше, уплашен, че това никога няма да свърши или че всеки миг ще се разбие на парчета върху скалите.

Много далече, под грохота, той чу жена да пита на родния език на Гвардията:

— Какво беше това, в името на усмивката на Сянката?

Отговори й мъж:

— Не съм сигурен.

— Свърза ли се?

— За своя изненада, да. Надеждно. Но все пак — странно. Отиде си завинаги. Сигурен съм.

Жената отново проговори, този път по-близо.

— Ами този?

— Жив е. Струва ми се, че мечът е поел по-голяма част от взрива.

Студена и влажна ръка го хвана за брадичката и размърда главата му напред-назад. Жената попита:

— Чуваш ли ме?

Кайл не можеше да отвърне. Сякаш беше загубил връзка със собствената си плът. Мракът отново се спусна, този път бавно — мека тъмнина, която притъпи сетивата му. Жената отново проговори, но този път гласът й беше просто шепот. После тишина.

Болката го събуди с жегване. Свиреп пожар в дясната му ръка. Той замаяно я вдигна пред лицето си и я видя омотана в парцали. Намръщи се и опита да си спомни нещо.

— Върна се при нас, а? — попита познат дрезгав глас.

Повдигна глава и изсъска от острата болка, която туптеше вътре в черепа му. До него седеше Изгърбения. Бяха в една от издълбаните в черния базалт стаи. На стената зад Изгърбения се бе облегнал гвардеец. Главата му бе увита в парцали и през тях като горящ далеч в равнините сигнален огън го гледаше едно кафяво око.

Кайл се извърна и преглътна, за да навлажни гърлото си.

— Какво… какво стана?

Изгърбения сви рамене и извади една глинена лула от кесията на пояса си.

— Качулката намушка магуса или Асцендента, или каквото и да беше това нещо в Култа на Трагедията. Точно там и тогава удари светкавица, като самия край на света, според както го разправят някои религии, а когато свърши, само Забулените бяха останали. Нямаше и следа от приятелчето. Изпепелено. Имаш голям късмет, дето си жив. Но ръката ти е обгорена като печена на огън яребица.

Кайл погледна към превръзката си. Изчезнал? Убит?

— Как е възможно това?

Изгърбения натъпка с палец ръждив лист в лулата си.

— О, ти не познаваш Качулката като мен. Няма нещо живо, което да не може да убие. — Изгърбения се надвеси над него. — Казах им, че си тичал към магуса, за да го убиеш. Нали знаеш — да се прочуеш и тъй нататък. Може би ще ти излезе прякор — нещо като „Проклетият глупак с горящата ръка“. Нещо такова. Ако ме разбираш.

Кайл се изсмя, хвана туптящата си глава и изстена.

— Да, разбирам. Сега какво?

Изгърбения захапа лулата.

— Сега ще чакаме. Вятърът утихва. Скоро ще бъде достатъчно спокойно, за да се спуснем в кошницата. Изпълнихме задачата си.

— Ти успя ли?

Буйните сиви вежди на Изгърбения се събраха.

— Да съм успял? За какво говориш?

— Да си откраднеш блясъка на славата.

Старият сапьор въздъхна, извади лулата от устата си и я мушна обратно в кесията.

— Хайде, момче, недей да смяташ, че…

— Знаел си, че тук горе има нещо или някой, нали? Знаел си през цялото време? — Кайл се надигна на лакът и опита да се изправи на едно коляно. Изгърбения го подхвана под мишницата и го издърпа на крака. Кайл се облегна на хладната ободряваща стена. Допря лявата си ръка до челото и опита да спре световъртежа. — Затова си дошъл тук преди всичко, нали? Затова си приел тази задача — въпреки че е необичайна за Гвардията?

Изгърбения застана до Кайл, готов да го подхване, ако му призлее.

— Хайде, хайде. Няма нужда да се пениш. Подозирахме, че тук може да намерим нещо, което си струва. Иначе щяхме да продължим напред. Съжалявам, че и двамата се бяхте врекли на Вятъра.

Кайл се засмя. Врекли!

— Просто лош късмет. Това е всичко. Ние, войниците, сме свикнали с това. Половината мъже, които съм убил, са били вречени на Тогг, също като мен. Това не означава нищо, момче.

Кайл поклати глава.

— Не разбираш.

Как можеше някой, който не бе от неговия народ, да разбере, че това същество трябва да е било Дух на Вятъра? И го бяха убили. Но как Качулката, прост смъртен, можа да убие един дух? Несъмнено това беше невъзможно.

— Е, може би не разбираме. Все пак просто минаваме през земите на Баел. Вярно е. Но знам, че има едно нещо, което ние разбираме, а ти не разбираш. — Изгърбения посочи на запад. — Гвардията е вкопчена в битка на живот и смърт с могъща сила, момче. Сила, която би опустошила всички тези земи, за да ни докопа.

— Малазанците.

— Правилно. Радвам се да видя, че си внимавал. Силата си е сила. Знаехме, че магьосникът Шен не е достатъчно могъщ, за да предизвика такава буря. Виж, целият климат над тази част от земната суша е засегнат. Родните ти равнини са пресъхнали заради дъждовете, привличани тук, за да отидат към източното крайбрежие. Надявахме се, че ще бъде нещо, което можем да използваме във войната срещу проклетите малазанци. Но, както видя, беше просто един проклет сънуващ магус.

— Сънуващ?

— Да. Според Качулката, всичко — бурята — е било предизвикано и поддържано от сънищата му. Представяш ли си, а?

Кайл едва се удържа да не му скочи. Глупци такива! Убихте бог на моя народ! Но в черепа му пулсираше заслепяваща болка и той ядосано се потърка по челото със здравата си ръка.

— Добре ли си, момче?

Кайл кимна троснато.

— Искам да подишам малко чист въздух.

Изгърбения го хвана за ръката, за да му помогне в коридора. Навън, оттатък алеята с колоните, гвардейците се бяха излегнали по скамейките и саксиите с цветя. Те си говореха, почиваха си или смазваха оръжията и броните си. Изгърбения помогна на Кайл да седне на най-горното стъпало на широкото стълбище, слизащо надолу към хлътнал вътрешен двор — днес зловонно езерце, пълно с прогнили листа и клони. Облаци продължаваха да обгръщат Хребета и щяха да останат още известно време, помисли си Кайл. Но бурята вече не вилнееше. Над тях повече не тътнеха гръмотевици, нито пък трополяха надолу към ширналите се равнини. Високо горе проблясваха и се гонеха, подскачаха и светеха безшумно светкавици като завеси.

Това не можеше да е станало. Как би могло? Бе невъзможно. Каза си, че вече нищо не може да го трогне. Но все пак нещо се беше случило. Кайл погледна превързаната си ръка. Бе напълно безчувствена с изключение на една постоянна, досадна слаба болка. Сигурно бяха намазали ръката му с някакъв мехлем. Забеляза, че някой грижовен човек бе върнал сабята му в ножницата. Издърпа я със здравата си ръка. Кожата на дръжката се белеше в ръката му като суха кора на дърво. Махна изгореното и остави опърления заострен край да стърчи. Острието обаче беше чисто и незасегнато. Къдриците и извивките на Вятъра сякаш танцуваха по дължината му. Кайл го обърна и ахна: знаците продължаваха и от другата страна на извитото острие. Не си спомняше Опушения да бе издълбавал сабята му и от двете страни.

Допря студеното острие до челото си и промълви молитва към Вятъра. Трябваше да смени дръжката. Реши да кръсти меча Чарка. Дар от Вятъра. И никога нямаше да забрави случилото се днес тук.

— Почини си — посъветва го Изгърбения. — Имаме още малко време.

Кайл облегна глава на каменната стена и притвори очи. През замрежените си клепки видя Преследвача, клекнал до една колона с двама гвардейци, които не познаваше — единият невероятно космат и жестоко белязан, а другият по-възрастен и с брада, сплетена и завързана на малки опашчици. И двамата бяха с тъмнокафява кожа, плещести като мечки, и напомняха на Кайл за хората от Каменните планини далеч на запад от родината му. Разузнавачът го стрелна с ярките си лешникови очи, докато шепнеше на мъжете. Изтощен, Кайл задряма под непостоянния слаб вятър.

Малко преди зазоряване дойде редът на Кайл за кошницата. Той и четирима други пристъпиха вътре, докато плетеното от коноп, ракита и дърво нещо висеше над зейналата пропаст. Осмина гвардейци управляваха железните лостове на лебедката. Порив на вятъра разроши косата на Кайл, понеже носеше шлема си под мишница.

— Как ще слязат те? — попита той един от мъжете в кошницата, щом хората започнаха първото завъртане на лебедката.

Гвардеецът лениво изгледа мъжете на лоста. Жестока насмешка докосна устните му.

— Горките копелета. По-добре те, отколкото ние. Ще трябва да слязат по въжетата.

Вятърът се усили, а кошницата се приближи до голите скали. Поривите люшкаха крехкия съд и развяваха пурпурната туника на Кайл. Гвардеецът беше казал ние. Кайл знаеше, че е един от тях, ала никога нямаше да бъде като тях. Беше част от братството, но същото това братство бе убило нещо, което беше негов бог: един от праотците, прародителите, водачи или закрилници на народа му — а може би дори въплъщение на великия Отец Вятър. Сега знаеше, че ще му бъде по-лесно да използва оръжието си. Да гледа безразлично и безучастно на смъртта и убийството. Да направи това, което трябва. Той разгледа мъжете, увиснали заедно с него над възможната си смърт. Двама гледаха облаците горе, може би търсеха знаци какво ще е времето. Трети гледаше надолу — вероятно се чудеше къде щяха да ги стоварят. Последният гледаше право пред себе си, в нищото. Очите им, обградени от плетеница бръчици, изглеждаха пусти и безучастни. Ето тези хора не се трогваха от нищо. Кайл се почувства притеглен към тях и усети, че вече изживява нещо от мъртвия свят, който обитаваха. Наблюдаваше потните им, осеяни с белези, закоравели лица и почувства как собственото му лице се превръща в същата маска. Вече можеше да гледа тях, да гледа всички живи или мъртви създания и да не ги вижда.

Втора глава

От поколения полюсите на Кюонталийския материк са провинция Унта на изток и провинция Кюон Тали, която е дала името си на земята, на запад. Всяка от тях е държала търговията и е искала да смаже далечния си противник, докато по-малките държави — Итко Кан, Коун, Грис и Дал Хон, играят безкраен танц от съюзи, търговски обединения и Тройки, обединени срещу единия или и двата полюса. Кой би могъл да предскаже, че тези две големи столици ще паднат пред нашественическата инвазия, докато по-бедните държави ще се съпротивляват с години?

Хронист Деношен

Отшелническите килии в Южен Кан

Под палещото обедно слънце тълпата, плъпнала нагоре по Улицата на опалите в Унта, се сгъсти до неподвижна подвикваща паплач. Малко по-нагоре улицата достигаше до Площада на изследователя, където животинският рев на десетки хиляди гласове възпираше опитващите се да влязат. Обърнатите към улицата балкони на вторите етажи поддаваха под тежестта на зрители, платили за местата си повече, отколкото здравият разум би допуснал.

За ядосаните граждани, заклещени на улицата, придвижването напред бе невъзможно. Но Опосум лесно се промъкна напред, промушваше се през тесните пролуки и преминаваше с блъскане и умело сръчкване с лакти. Хората от неговия занаят бяха обучени да използват тълпите и по тази причина той им се радваше. Когато си един от множеството, незабележимостта ти е обезпечена. А и мнението му за човешката природа бе, че с толкова много хора на едно място никой не може да нагласи нищо.

Стъпи на затрупаната с боклуци тухлена настилка на Площада на изследователя и се озова насред развълнуваното море от граждани на Империята — днес бе ден за екзекуции. Императрицата се разправяше с враговете си по възможно най-кървавия и публичен начин. Всичко бе предупреждение към хората, обмислящи подобни престъпни действия. Както и невероятно забавление за преданите й тълпи, разбира се. Опосум тръгна да обикаля огромния площад, придържайки се до някаква ограждаща стена. Прецени множеството на около петдесет хиляди души. Всички бяха зяпнали, съсредоточени до краен предел, към площадката в средата, където всевъзможни дребни престъпници вече бяха посрещнали края си — обезглавяване, изкормване или набиване на кол.

Този месец тълпата бе по-многочислена от обикновено и Опосум не се съмняваше, че това се дължи на знаменития затворник, който щеше да посрещне своя мъчителен и кървав край днес — Джанул от провинция Грис. Маг и бивш Върховен юмрук, който при неотдавнашните вълнения се бе обявил за Тиран на Деланс[7] и бе победен просто чрез едно доста скъпо струващо отклоняване на средства. По тази причина Джанул с право си докара гнева на императрицата, както и твърде публичното място на смъртното наказание. Ала може би всички натъпкани на Площада на изследователя граждани смятаха — а и той самият, призна пред себе си Опосум, — че зад тази екзекуция вероятно стои друга причина: много отдавна Джанул бе един от избраните имперски люде. Той бе от старата гвардия.

Докато Опосум се прокрадваше зад гърбовете на мъжете и жените, някой произнесе името му. Само по себе си това не беше необичайно, тъй като посредством Лабиринта на Мокра той промени съвсем леко външния си вид и се облече като най-обикновен общ работник. В хаотичната блъсканица наоколо хората клюкарстваха, предлагаха стока и се обзалагаха за съдбата на осъдените. Този глас обаче бе дошъл от Пътищата на Гуглата. Опосум изпъна гръб, обърна се и се огледа. Никой не му обръщаше особено внимание.

— Горе — обади се пак гласът. — Тук горе.

Опосум вдигна поглед в указаната посока. Стената се издигаше безлична над него, изградена от плътно долепени каменни блокове, покрити с плесен и лишеи. На самия връх, на около четири човешки боя от земята, се мъдреха малки топки, сякаш дошли от представата на някой от Опонн за стена с бойници — редица от набучени на колове човешки глави.

Той се извърна и пак се огледа — беше ли възможно?

— Да. Тук горе.

Опосум се облегна на стената с лице към гърбовете на тълпата.

— Чуваш ли ме? — тихо прошепна той.

— Имам уши.

— И почти нищо друго.

Опосум почувства раздразнение, идващо от другата страна на Пътищата на Гуглата.

— Добре. Хайде, кажи ги всичките и да приключваме.

— Какво?

— Шегите за глави. Усещам, че нямаш търпение да опиташ с някоя. Да речем: затънал си до шията.

Опосум изсумтя. Няколко мъже и жени погледнаха към него. Той се изкашля, изхрачи се и плю на земята. Лицата се извърнаха.

— Гуглата да ме опази! Не съм толкова невъзпитан.

— Да бе. Не са ме забили на кола вчера.

— Тогава защо си говорим? Да не ти е скучно там горе? Някоя котка ли е измъкнала езиците на останалите?

— Имам послание за теб.

Въпреки самообладанието си, Опосум се стегна. Такова послание можеше да идва само от едно място.

— Да? — успя да промълви той, още по-тихо.

— Те се завръщат.

— Кои се завръщат?

— Тези, които измамиха смъртта. Които се опълчиха. Които пречеха и се държаха дръзко.

— Кои?

— А, ето, един се задава.

Опосум веднага застана нащрек и оръжията се плъзнаха в дланите му. Огледа най-близките гърбове. Кой? За какво говореше този дух? От тълпата излезе някаква жена. Ниска, добре сложена, с рошава, късо подстригана прошарена коса, облечена като прислужница — проста риза и протрити ленени панталони. Краката й бяха боси и мръсни.

Императрица Ласийн, негов началник.

Опосум се изпъчи.

— Не мислех, че ще дойдеш.

Ласийн го изгледа през наполовина спуснатите си клепачи.

— С кого говореше преди малко?

— С никого. На себе си.

— Доста скучно ще да е било.

Гняв проблесна в очите на Опосум. Той издиша и отпусна рамене. Спокойно. И нейното време ще дойде.

Ласийн продължи лениво да го разглежда. На Опосум му се струваше, че тя винаги го преценява. Доколко може да го притисне? Колко го е страх от нея?

Изведнъж тя се засмя.

— Горкият Урдрен. Колко си прозрачен.

Опосум неуверено я зяпна. Урдрен? Откъде знаеше собственото му име? Беше го оставил зад гърба си — заедно с трупа на баща си.

Ласийн се извърна.

— Тя е тук. Убедена съм. Дръж си очите отворени. Аз ще пообиколя.

Опосум почти се поклони, но се спря навреме. Ласийн изчезна в тълпата. Той отново се облегна на стената.

— Той ми каза, че няма й споделиш.

— Кой ти е казал?

Въздишка от другата страна.

— Помисли малко.

— Какво имаш предвид — тези, които измамиха смъртта?

— Откъде да знам? Аз съм просто един вестоносец.

— Ти какво…

— Ето го. Главното зрелище.

Вълна от шепот и развълнувано очакване се понесе през множеството и прерасна в оглушителен рев. Опосум, който бе най-отзад, не можеше да види платформата.

— Виждаш всичко, а?

— Най-доброто място.

Опосум не се интересуваше от представлението — не беше тук заради него. Оглеждаше гърбовете и главите на хората, дебнеше за движение или разцъфване на магия от Лабиринтите. Попита:

— Какво се случва?

— Изведоха Джанул. Изглежда вече са го обработили. Ръцете му са завързани зад гърба, дрехите му са съдрани. Може би е упоен. Така правехме навремето, преди императора. Но не си спомням някога да са качвали Талант на сцената. Как изобщо става това?

— Прах отатарал.

— А, разбирам.

— Ами ти? Ти очевидно си Талант. Не си ли бил екзекутиран?

— Ние тук, на тази стена, сме остатъкът от последния управителен съвет на Унта.

Опосум бе впечатлен. Това бе било много отдавна.

— Когато флотът на Келанвед превзе пристанището, побягнах навътре с половината пари от хазната на града. Конете се подплашиха и проклетото возило се прекатури. Счупих си врата.

Тълпата зарева в един глас. Размахани във въздуха юмруци.

— Какво става?

— Четат обвиненията. Изнесоха един мангал. Точат ножовете. Май ще сготвят вътрешностите му пред него, докато го държат жив възможно най-дълго. Никога не са успявали да го сторят.

— Този път ще успеят.

— Защо?

— Един лечител от Денъл ще го поддържа жив.

— А прахът отатарал?

— Използва се съвсем малка доза. Сблъсъкът между противоположните сили на потискащия магията прах отатарал и на лечебната магия ще го убие, разбира се — ако оживее достатъчно дълго за това.

— Разбирам. Завързват го прав и накланят главата му надолу, за да гледа. Разкъсват ризата му. Правят дълъг разрез от край до край в долната част на коремната област. Още един разрез, този път отгоре до долу. Придвижват мангала по-близо. Сега…

Тълпата нададе оглушителен рев, който прозвуча на Опосум като смес от погнуса, страх, страхопочитание и възторг. Въпреки това хората се бутаха още по-близо до сцената и потвърждаваха мнението на Опосум за човешката природа.

— Поставиха червата му върху горещите въглени пред него — той все още е прав! Но не съм сигурен, че е в съзнание. Какво е това? Голяма брадва?

— Сега ще го разчленят, започвайки от ръцете. Ще обгорят всяко отрязано място.

— Признавам, че вие, малазанците, правите много по-добри зрелища от нас. Отсякоха едната ръка. Трябва да е в безсъзнание, поддържан от помощниците на палача. Не, виждам, че устата му мърда. Задава се още един от онези, които се опълчиха.

Опосум стреснато се отблъсна от стената, сниши се и разгледа гърбовете на хората пред себе си. Появи се жена, която застана с лице към него. Тялото й не бе стройно и добре сложено като на императрицата; тази жена беше набита и възрастна, със сива коса, стиснати устни, недоволно намръщена. Тя бе мишената им тази нощ. Тя бе Джанел, сестра и сътрудник на Джанул.

— Ти — изплю тя. — Домашното кученце. Надявах се да попадна на стопанката ти.

Опосум се усмихна.

— Мисля за себе си като за домашно куче пазач.

— Не си напъвай оскъдния ум — жената се изпъчи и скръсти ръце. — Знам какво искаш и няма да ти го дам.

Опосум направи крачка напред и внимателно я разгледа. Опасен маг, посветен в Лабиринта Д’рисс. Двамата с брат й бяха изпълнили множество опасни задачи за Келанвед. Но той не засече действаща магия. Какво ли значеше това?

Тя издиша със свистене през стиснатите си зъби.

— Побързай, проклет да си. Губя смелост.

Опосум се стрелна напред. Прегърна я и плъзна най-дългата си кама в коремната й кухина. Тя се притисна в него с изненаданото изражение, което всички добиват, щом студеното желязо прободе сърцето.

— Поне можеш да убиваш добре — дрезгаво изстена тя в ухото му.

Лицата наблизо се обърнаха към тях.

— Жегата — каза Опосум. — Горката жена.

Лицата се извърнаха.

Той доближи лицето си до нейното.

— Защо?

Изражението на жената се отпусна в нещо като меланхолия.

— Ето го, ще кажат те — прошепна тя. — Уби Джанел, ще кажат те… но ти ще знаеш. Ще знаеш това, което винаги си знаел… — тя потръпна и пое един влажен, мъчителен дъх — … че си просто един измамник.

Опосум я пусна на земята и коленичи над нея. Проклета кучка! Нещата не трябваше да протичат така! Той се отдалечи от трупа, запровира се между хората и бавно си проправи път към Улицата на опалите. Докато вървеше, отпусна крайниците си и успя да се смеси с тълпата, която напускаше площада. Зад него месото, носило някога името Джанул, вече бе насечено на парчета, които хвърлиха в огъня, за да станат на пепел. Тази пепел после щеше да бъде разпиляна в залива Унта.

Той крачеше и се буташе като един от многото в тълпата, с приведена глава. През цялото време обаче си мислеше какво желязно самообладание се изисква, за да превърнеш дори смъртта си в победа, когато всичко важно е загубено и не ти е останало нищо. Щеше ли да успее да направи същото, когато удари неговият час? Щеше ли да успее да лиши убиеца си от всичко, включително и от удоволствието от добре свършената работа? Не можеше да си го представи. Някой глупак би нарекъл това отчаяние, но той знаеше, че е непреклонност. Толкова тънка ли бе разликата между двете, та зависеше от гледната точка?

Той позна босите, мръсни, мазолести крака, които пристъпваха до неговите, и бързо прогони тези мисли.

Ласийн също мълчеше. Стискаше ръце зад гърба си. Сигурно и тя си мислеше за мъртвата жена… или по-скоро за мъртвата си сънародничка, поправи се той. Щом се замисли за това, Опосум се зачуди откога ли се познаваха тримата. Реши да не го забравя.

Огледа се и забеляза как телохранителите крачат пред и зад тях. Телохранители, подбрани от мен след провала на Бисера на Малаз, отнел живота на толкова хора.

След известно време Ласийн кимна на себе си, сякаш досега бе водила вътрешен разговор. Прокашля се и рече:

— Искам лично да се заемеш с някои неща, които напоследък ме тревожат. Вътрешни смутове. Сведения за засилени местни искания.

— А изчезванията в Имперския Лабиринт? — попита той. Беше чувал много за това от хората от Нокътя.

— Не. Няма да изпращам други в тази бездна.

— Вярвам, че тя е обитавана от призраци. Истината е, че не знаем почти нищо за нея.

— Винаги е била ненадеждна. Притесняват ме слуховете от провинциите. Има ли някой зад всички тези вълнения? Кой? Ползвай толкова хора, колкото се налага. Трябва да знам кой стои зад това.

Опосум наклони почти незабележимо главата си към нея. Така значи. Вътрешен смут. Растящо подкупничество, а може би дори разправии в управленските редици. Някой одързостен патриот тук; голямо презгранично нахлуване там. Старите племенни вражди отново пламнали. А Имперският Лабиринт ставаше все по-опасен. Всичко това свързано? От кого? Тя е разтревожена. Чуди се. Възможно ли е да са те? След толкова време? Може би защото бе останала сама?

Или пък, мислеше си Опосум и се хилеше наум, просто им е станало скучно.

Той застана на място, понеже Ласийн забави крачка и се спря. Тя го погледна.

— Някога бяхме приятели, нали знаеш — каза тя почти замислено. — Искам да кажа, смятах, че се разбираме…

Тя извърна поглед и бръчките в ъгълчетата на очите й се откроиха.

Тогава защо го направи? Защо те предаде? Това ли се чудиш? Или се чудиш какво, неизвестно на теб, са знаели?

Устата й се ожесточи.

— Така. Убил си я. Много добре. Не вярвах…

— Че ще мога?

Ласийн примигна. Ъгълчетата на устните й увиснаха недоволно.

— Че ще се даде толкова лесно.

Опосум сви рамене.

— Изненадах я.

Тя го стрелна косо. Опосум отказа да отвърне на това внимание. Да си мисли каквото ще. Нали едно време тя беше неговата дясна ръка. А сега той беше нейната. Нека се пита, нека разсъждава.

Без да продума, императрицата отново закрачи. Опосум я последва.

Върху стената на Площада на изследователя един набучен на кол череп се засмя, но никой не го чу.

* * *

Ереко и Пътника бяха оставили планините зад гърба си и се бяха спуснали на юг в обширната вечнозелена гора, когато срещнаха първите разбойници. Ереко не се изненада, че заговориха Пътника — въпреки че бяха обирджии и главорези, те все пак бяха хора и в забутаните си планински укрития жадуваха за компания и новини от външния свят.

Носеха прогнили необработени кожи, останки от кожени гамаши и ризи и бърканица от откраднати части от брони и оръжия. На Ереко му се стори, че в това отдалечено дефиле нямаше много работа за разбойници. За чувствителния му нос те воняха по-зле и от животни. Пътника клекна до огъня им, за да обменят новости.

Ереко стърчеше най-отзад, прав, със скръстени ръце. Пътника му бе казал, че така изглежда много по-внушителен. Видя как ниските, недохранени мъже го оглеждат от главата до петите, впечатлени, надяваше се той, от ръста му — беше поне два пъти по-висок от тях. Но той бе общувал с достатъчно хора, за да знае какво си мислят. В лукавите им погледи Ереко долавяше, че всеки, независимо от невероятния си ръст, може да бъде повален, ако направиш достатъчно дупки в тялото му.

— Доста късно е да слизате от Джуорилан — рече главатарят. Покритото му с кир и мръсотия лице бе почти черно. Мазната му брада бе прошарена. Дългата му черна коса бе събрана на темето и завързана с кожен ремък. — Съветът продължава ли да претендира за Джастон и да отказва на всички преминаване към залива Дамос?

— Да — отвърна Пътника.

— А този с теб — рече главатарят и посочи с ножа си към Ереко. — Срещал съм теломени. Дори тоблакаи. Той не е от тях. Твърде висок е. Какъв е?

Пътника погледна назад през рамо. Ереко не видя дори искрица хумор в тъмносините очи на мъжа, въпреки че наскоро се бе оплаквал от човешкото невежество и тесногръдие.

— Попитай го сам — отговори той. — Може да говори.

— Така ли? — главатарят на разбойниците вдигна глава към Ереко. — Е? Кой е твоят народ?

Въпреки че Пътника бе с гръб към него, Ереко видя как точно при тези думи той трепва под ризите, бронята и кожите. Мислено му благодари за този израз на съчувствие.

— Братовчеди сме. Тези, които изброи, и аз. Нещо като братовчеди.

Главатарят на разбойниците изсумтя доволен. Отряза си парче месо от бута на глиган, забучен над въглените.

— А малазанците? Какво става с тях? Търговците казват, че цяло лято са тихи като камъни.

— Така е. Меър и корелците са ги заклещили в Юмрука. Там си и гният.

Главатарят на разбойниците се плесна по бедрото.

— Добре!

Ереко наблюдаваше заобикалящите ги дървета — нима този ги занимаваше, докато сбирщината му ги обкръжава? Но никой не помръдваше в рехавата горичка от мършав смърч и ниски борчета върху голия гранит. Главатарят на разбойниците бе излязъл да ги посрещне заедно с още шестима — двама от тях изглеждаха като негови синове. Ереко виждаше, че искаха да убият и двама им. Колко често очите на главатаря се стрелкаха към тънкия меч, завързан за гърба на Пътника? Но увереното държане на Пътника ги разколебаваше. Както и огромният ръст и още по-огромното копие на Ереко.

— Казвам добре, защото всички тука произлизаме от Пурпурната гвардия. Знаеше ли това, приятелю?

Пътника кимна.

Гласът на главатаря на разбойниците се извиси. Той обхвана с жест горите наоколо.

— Да. Малазанците се страхуват да идват тук, защото костите на гвардейци закрилят тези земи. Самият аз съм потомък на Хап Стария, сержант на лейтенант Рибаря. Костите на много гвардейци са заровени в тези северни гори. Има и едно древно предание. Пророчество. Обещание, че ако малазанците отново дойдат тук, гвардейците ще се надигнат от гроба и ще ги изколят. Ето защо никога не са се връщали в нашите земи. Страхуват се. Веднъж ги победихме.

— Вярно — каза Пътника. — Победихте ги веднъж.

— Ами ти, приятелю? Има много черни мъже сред малазанците, както и сред корелците. Но ти не си корелец. Говориш добре талийскии.

Пътника сви рамене под рошавата си пелерина от меча кожа.

— Аз съм от Джаката. Спътникът ми е от още по-далече, както сами виждате. Тръгнал съм на юг, за да открия място, където мога да построя кораб. Спътникът ми иска да продължи нататък, чак до старата Северна цитадела, след което да премине на изток около носа.

Главатарят се усмихна, сякаш бе очаквал подобен отговор.

— Трябва много злато, за да се построи кораб и да се купи преминаване около носа. Всяка година през този проход минават търговци с пари, събирани именно за това.

Пътника се засмя въпреки очевидната заплаха.

— Тези мъже са богати търговци. Могат да си позволят и много телохранители, нали така? Ние нямаме телохранители, защото нямаме богатство за пазене. Ще построя кораба сам. Със собствените си ръце. Моят приятел ще заработи парите, които му трябват за преминаването. Той е много полезен в морето.

Главатарят се присъедини към добродушния смях на Пътника и пъхна още няколко къса мазно глиганско месо в устата си.

— Разбира се, разбира се. Спуснете се до брега, щом искате. Дано ви хареса там.

И отново избухна в смях.

Пътника подаде мях през огъня и Ереко с ужас разпозна един от трите им меха с джуориланска ракия. Разбойникът го изгълта безмълвно, разливайки доста. Пусна го зад рамо. Ереко тихо изстена — може би Пътника иска той да си помисли, че се страхуваме и се опитваме да го подкупим?

— Чувал съм слухове, че според корелците малазанците сключили нечестив съюз с Ледените демони. Какво мислиш ти за това?

Пътника отвърна, че нито е виждал, нито е чувал нещо, което да потвърждава този слух. Двамата си размениха още няколко новини за Съвета на избраните и за вероятността зимата да е тежка. Както винаги, когато слушаше разговор, посветен на повърхностни и вечно менящи се теми — като политиката между хората, Ереко се отегчи. Шестимата разбойници, издокарани в мешавицата си от кожени ризници, ръждясали железни шлемове и кожени дрехи с пришити по тях халки, не го изпускаха от поглед. Докато гледаха него и Пътника, в очите им проблясваха алчност, скука, любопитство и плиткоумна ненавист.

Разговорът се проточи след пладне та чак до следобеда, ала Пътника тъй и не даваше знак, че иска да го приключи. Ереко се зачуди на какво ли се дължи това несвойствено нему търпение. Обикновено Пътника настояваше да се движат бързо и се гневеше при всяко забавяне или препятствие, изпречило се на пътя им. Несъмнено осъзнаваше, че този мъж се опитва да ги забави — може би бе изпратил да повикат останалите от шайката и сега ги чакаше.

Разговорът се насочи към въпроса, който занимаваше всички обитатели на северната част на континента: състоянието на Защитната стена, военната мощ на Избраните и готовността на Корел да отблъсне Ездачите тази зима. Сега предположенията бяха по-тревожни и неясни отпреди, тъй като през последните няколко години малазанците бяха източили голяма част от силите, необходими на Корел.

Ереко внимателно наблюдаваше главатаря за някакъв знак, че е научил нещо от някой от търговците, минали през прохода преди тях. Нещо за двама чуждоземци, обявени за дезертьори от Стената. Предатели, осъдени от Съвета на избраните. Всички мечове и ръце в северните земи бяха вдигнати против тях. Но очите на главатаря не издадоха да знае нещо такова. Да, в тях блестеше животинско лукавство, но отсъстваха ликуването и задоволството, породени от скрито преимущество.

Най-накрая отвлеченият разговор приключи и главатарят с пъшкане се изправи на крака. Хората му станаха заедно с него. Ръцете им паднаха на дръжките на ножовете и брадвите, а очите им се обърнаха към главатаря в очакване на знак или нареждания. Пътника отстъпи от огъня.

— Хиляди благодарности за гостоприемството ви.

Главатарят се изсмя пресилено добронамерено.

— Да, да. Разбира се, разбира се. — Той махна на мъжете си. — Приятен път. До брега. Ха!

Ереко и Пътника се отдалечиха от огъня и не след дълго отново излязоха на пътеката. Пътника пое в югозападна посока. Вървяха мълчаливо и се ослушваха. Стигнаха мъничко поточе, което се спускаше стръмно и се пенеше надолу по канарите. Течеше на запад към брега и Пътника го последва.

— Мисля, че са двама — рече той след време.

— Да. Най-младите, струва ми се.

— Ще изчакат до падането на нощта.

— Да. Колко ще бъдат, според теб?

— Повече от шестима. Това е сигурно.

Те си проправяха път през плетеница от повалени дървета и изсъхнали клони и скачаха от камък на камък.

— Защо не свърши по-рано?

Тъмнокафявите черти на Пътника се изопнаха в огорчена гримаса.

— Надявах се да му покажа, че не се страхуваме да пътуваме сами. Да го накарам да се замисли какво може да означава това. — Той поклати глава. — Но тоя глупак май не се занимава много с мислене.

— Може би знае.

Пътника го погледна.

— Тогава непременно ще ни нападнат тази нощ.

Настаниха се до една купчина канари. Пътника запали малък огън, но седна с гръб към него. Ереко седна от другата страна на огъня и гледаше ту мрака, ту Пътника. Той седеше с меча си в скута и чакаше. Ереко отново се зачуди на тоя човек, който можеше да покаже такава мекота и — както се казваше — човечност и в същото време желаеше да изколи някаква зле въоръжена и необучена сган, включително юноши, които нямаха никакъв шанс срещу него.

— Нека просто продължим по пътя си — рече Ереко през огъня. — Защо изобщо трябва да спираме?

— Не възнамерявам да се озъртам чак до Северната цитадела. Всеки глупак може да извади късмет с лък.

Ереко го изгледа объркано. Да, това беше вярно. Поне в неговия случай. Въпреки че старееше много бавно, той все пак можеше да бъде убит от най-обикновена физическа травма. Ами Пътника? Той имаше ли подобни грижи? Очевидно не. Но все пак беше човек. И още беше жив. Изглежда постоянно внимаваше за тази неочаквана стрела в гърба. Независимо от това колко големи или невероятно изкусни — както беше при Пътника — бяха уменията на някого в близкия бой, една случайна стрела можеше да сложи край на всичко.

Ереко разпростря сетивата си над земята и можа да ги почувства — неколцина мъже на склона, близо до поточето. Бяха се събрали накуп. Може би се колебаеха заради Пътника и нежеланието му да спи? Щяха ли да изчакат докато това се случи? Молеше се да не стане — забавянето вече бе мъчително.

Той погледна над слабото сияние на въглените и видя, че Пътника бе стигнал до същото заключение. Сега лежеше, обвит в наметалото си от меча кожа, и се преструваше на заспал. Ереко го последва и се отпусна на скалата, на която се бе облегнал. Въпреки че не усещаше студа и жегата толкова остро, колкото хората, той се зави със собствената си широка наметка от кожи и наклони глава на една страна.

Чакаха. Вълчи вой високо в планината огласи нощта и Ереко се зачуди дали не идеше от рошавата глутница, която ги следваше през ледената пустош северно от планините. Обадиха се сови, а сред планинските склонове отекна и още по-далечен грохот, като от лавина или от пропукването на ледено поле.

Почти пълната луна се показа иззад дебелите облаци и Ереко ги почувства как напредват. Бяха чакали по-добра светлина. Прокле се за това, че не се бе сетил.

Пътника се хвърли настрани, когато стрели от лък и една от арбалет полетяха към мястото, където лежеше. Ереко вече бе потънал в сенките, клечеше и чакаше. Държеше копието си обърнато, понеже все още не можеше да сломи жалостта си.

Изненадан вик от страх и болка раздра студения нощен въздух, но бе прерязан миг по-късно. Ереко знаеше, че Пътника вече е сред тях. Писъкът унищожи всякаква надежда за безшумно прокрадване и отвред се чуха викове.

— Къде е той?

— Пулен? Виждаш ли го?

Сандали стържеха по камъка. Паднали клони изпращяха. Глава се очерта на сребърната луна. Ереко замахна с обратната страна на копието си и улучи нещо с месесто тупване. Желязо иззвънтя върху камък. Изсвистя арбалетен изстрел и в същото време той почувства остра болка, която изсмука въздуха от дробовете му. Олюля се от удара и падна. Докато лежеше, благослови човешката броня, която бе започнал да носи, и прокле стрелящите оръжия на хората. Постоянно го тормозеха.

Някой се надвеси над него. Лунната светлина разкри чертите на един от младежите. Ереко замахна и го препъна, обви ръка около устата му, придърпа го към себе си и прошепна:

— Шшшшшт!

Зачака, без да помръдва, потънал в сенките.

Някой се приближи. Застана до догарящите въглени на огъня и дрезгавата, мъждукаща светлина разкри силуета на Пътника. Червеното сияние — цветът на войната — му подхождаше. Държеше меча в дясната си ръка и тясното парче стомана лъщеше от влага. Пелерината му я нямаше, така че се виждаше стегнатата му черна ризница. Пътника прекоси разстоянието до Ереко и докосна гърдите на младежа с върха на меча. Кръв, черна на тъмнината, прокапа по слоевете необработена кожа. Очите на младежа се ококориха. Горещият му дъх гъделичкаше ръката на Ереко. Той имаше чувството, че държи треперещо, новородено жребче.

— Останалите? — попита Ереко.

— Един избяга.

Пътника не откъсваше поглед от момчето. Върхът на меча потъна още надолу и разкъса кожата.

— Не. Забранявам това.

— Ще се върне. Той и приятелите му ще ни преследват. Ще чакат да им се отвори нова възможност. За отмъщение.

— Не. Не позволявам това. Той е просто едно дете. Дете.

Тогава очите на Пътника се промениха. Дивото настървение от битката изгасна, разкривайки нещо друго, нещо, което накара Ереко да извърне поглед. Пътника се дръпна настрани.

— Разкарай го от погледа ми.

Ереко прошепна:

— Сега бягай. Бягай без да спираш.

Младежът хукна с препъвания, гълташе жадно въздух, а в гърлото му се надигаха ридания.

Пътника се тръшна на наметката си от мечешка кожа. Ереко продължи да лежи в същата поза, без да продумва, сякаш се страхуваше, че ако каже нещо, ще развали някаква магия. След време мъжът заспа и дишането му стана равномерно. Ереко лежеше буден, слушаше нощта и усещаше настроението на тази нова земя. Изчаквателно. Зачуди се дали бе възможно болка като тази в очите на спътника му някога да бъде изцерена. Може би никога. Както той би трябвало да знае много добре.

Преди новолуние той и Пътника изкачиха едно било и пред тях се разкри гледката на залесен бряг, тинест плаж и простиращия се чак до западния хоризонт океан. Ереко знаеше, че някои хора наричаха този воден масив Морето на изследователя, тъй като по-голяма част от него все още бе непроучена. Други го наричаха Океанът на белите кули заради плаващите ледени острови, които тормозеха всички мореплаватели. Неговият народ, Тел Акаи, го наричаха Гал-Ереш — Танцуващият лед.

— Сега какво? — попита той.

Приклекнал, Пътника извади борова клонка от устата си и сви рамене.

— Ще следваме крайбрежието. Докато попаднем на селище.

— Значи на юг? Насочваме се на юг?

— Засега.

И се спусна по залесения склон. Ереко го последва и въздъхна от досада. О, Богиньо, защо ми проговори точно за този най-невъзможен човек? Защо наруши вековното си мълчание, за да ми кажеш: Този мъж ще донесе спасението ти, когато го довлякоха окован във вериги на Стената на бурите?

По това време Ереко отдавна бе загубил броя на годините, прекарани на Стената на бурите. Корелските зими бяха идвали и си бяха отивали. Бурите на Ездачите бяха изливали свирепостта си върху Стената като вълни от лед и ореоли светлина, проблясващи в нощното небе подобно северно сияние. Научил се беше да предусеща това бавно завихряне на сили, точно както предусещаше смяната на сезоните. Винаги се извиваше страшен вятър от юг и югозапад, толкова леден, че смразяваше дори неговите кокали, а на сутринта каменните парапети винаги бяха покрити със скреж. При най-тежките бури поривите на снега се блъскаха в Стената с невероятна сила, а Ездачите винаги следваха снега.

От няколко години на Стената се появяваха малазански войници. Идваха оковани във вериги — военнопленници. Корелските пазачи им хвърляха оръжия точно преди вълните от Ездачи да ги връхлетят. Справяха се добре. Най-смелите и най-хитрите обръщаха оръжията срещу себе си и оставяха част от стената неохранявана, докато не бъдат докарани нови попълнения. Малцина залягаха или хленчеха, когато Ездачите най-накрая се появяваха, яхнали заледени океански вълни, за да нападнат Стената. Това понякога се случваше и с Избрани. Та кой би могъл да се подготви за такава гледка? Сблъсък на Царства, ако можеше да се вярва на някои изследователи на теургията. Мощно настъпление на чуждо, особено магьосничество, пресрещнато от грубо упорство, смелост и войнствено настървение.

— Кой е този? — бе попитал той корелските си пазачи. Те веднага му отговориха, тъй като бе стоял на Стената по-дълго, отколкото повечето от тях бяха живели.

— Казват, че е малазански дезертьор — обясниха му те. — Заловен на кораб, който опитвал да премине блокадата. Морските пехотинци от Меър казаха, че се сражавал като тигър, така че запалили кораба под него и избягали. Казват, че чак тогава се усетил. Скочил във водата и доплувал до тях. Предадоха ни го, за да стои на Стената.

Ереко изгледа как пазачите завличат мъжа до един празен дълбей на няколкостотин хвърлея надолу по извивката на стената. Корелските стражи закопчаха оковите около глезените му на ръждясалите железни пръстени, поставени в гранитния плочник, след което освободиха ръцете му. Ереко погледна оковите около собствените си глезени и отново се ослуша за нежния глас на Чародейката. Но тя мълчеше. Не му се полагаха повече съвети.

Реши да действа още при първата спокойна нощ. Но такава тъй и не дойде и няколко седмици по-късно ги връхлетяха първите бури на Ездачите, а Стената бе претъпкана от хиляди корелски войници.

Следваха очертанията на гората в южна посока. Вечерно време слизаха до песъчливия и каменист бряг, за да събират миди. Първата следа от човешко поселище, на която попаднаха, бяха овъглените и обрасли с бурени останки от укрепление — засипан ров, зад него обгорени и насечени пънове и греди около открит двор. В двора имаше опожарена казарма и наченки на каменна централна кула, изоставена или опустошена насред строежа. Спяха увити в кожите си на сухия, покрит с трева двор. Огънят позлатяваше покритите с бръшлян камъни на кръглата кула.

— Били са тук — обяви Пътника, изпънат на кожите си, с мрачен поглед, вперен в срутената кула.

Ереко вдигна глава от своя дял от рибата, която бяха открили в капана на приливно езерце.

— Кой? Кой е бил тук?

— Пурпурната гвардия. Нали така каза старият разбойник. Това е тяхно дело.

— Кога?

— Преди повече от половин век.

— Познавал си ги?

Очите от другата страна на огъня се насочиха към Ереко и той изпита ледена тръпка, каквато никой друг човек не бе пораждал у него. Как бе възможно погледът на този мъж да носи тежестта и болезнената дълбочина на Древните? Може би сега се чудеше дали да не го убие заради любопитството му? Такова вътрешно опустошение — напомняше му за обречения Тогг, когото бе срещнал веднъж в друга гора, или за звяра, когото някои наричаха Фандърей и когото бе видял за последно толкова отдавна.

Погледът се извърна.

— Да. Познавах ги. Това може да е укреплението Бор, най-северната им отбранителна позиция на този бряг на Стратем. Следващото селище трябва да е Северна цитадела, но това е много на юг, а сведенията ми са твърде остарели. Надявам се, че ще стигнем друго населено място преди това.

— Какво се е случило с тях?

— Наистина ли не знаеш историята?

— Само това, което са ми казвали корелците. Нещо за война в талийските земи на север.

— Да. Война, продължила десетилетия. Завоевателна война, водена от Келанвед из целия континент. И навсякъде, където отиваха армиите му, срещу тях се опълчваха гвардейци. От Кан до Тали, дори в равнините Сети, наемническите роти на Пурпурната гвардия развяваха знамената си със сребърни дракони срещу скиптъра на нахлуващите малазански войски. Най-накрая, след десетилетия, падна последната им наследствена крепост, твърдината на рода Д’Авор в планините Фен. Наричаха я Цитаделата. Келанвед я срути със земетресение. Изби хиляди от собствените си хора.

След тези думи Пътника притихна, взирайки се в огъня. По някаква причина сега бе по-открит и говореше повече, отколкото през останалите месеци, прекарани заедно. Ереко изчака малко и тихо го подкани:

— Чувал съм много за този император. Защо не е използвал ужасните си имасски воини срещу Гвардията?

Пътника продължи да се взира в пламъците, без да помръдне и Ереко си помисли, че се е изгубил в спомени и няма да му отвърне, но изведнъж мъжът проговори, без да извръща очи от огъня:

— Чувал ли си за клетвата на К’азз?

— Чух, че се е заклел да се противопоставя на малазанците.

— Повече от това. Много повече. Вечна съпротива до падането на Империята. Обвърза ги, шестстотин мъже и жени. Обвърза ги по-плътно, отколкото самите те подозираха, струва ми се. Келанвед нареди на имасските воини да ги смажат, но те отказаха.

Този отговор изненада Ереко.

— Защо са отказали?

Малко неща по тази земя и в това младо време го ужасяваха, ала войската от безсмъртни бе едно от тях.

— Никой не знае със сигурност. Но аз чух, че…

Гласът му заглъхна и Пътника се умисли.

— Да? Какво си чул?

Мъжът се намръщи. Може би бе решил, че е разкрил достатъчно. Начупи една съчка на парчета, които после хвърли върху жаравата.

— Чух, че имасските воини казали на Келанвед, че няма да е редно да се опълчат срещу такава клетва. Но съм сигурен, че тя вече е като проклятие за тези, които са я положили.

Три дни по-късно попаднаха на първото селище. Западнало рибарско селце. Пътника накара Ереко да остане скрит в гората, докато той се доближи сам, за да разсее ужаса им. Дори появата на един човек от гората породи достатъчно страх. Отвсякъде дотичаха мъже и момчета, стиснали копия и лъкове. Пътника започна да преговаря с тях на края на скупчените колиби, където едно поточе се изнизваше през скалите и дърветата по пътя си към тинестия бряг и океана.

Върна се сам.

— Предпазливи са. Обичайните опасения. Не съм сигурен, че изобщо успях да ги успокоя. Да продължим на юг. Отваряй си очите за добри дървета.

— Дървета? Значи наистина ще строиш лодка?

— Да.

— А после какво?

— После ще чакаме.

Обърна му гръб и се отдалечи и Ереко почти се изсмя, изненадан от собственото си раздразнение. Разговорите с този мъж бяха почти толкова влудяващи, колкото преговорите с отшелническото племе на ассаилите[8]. Ереко поклати глава и тръгна след Пътника. А през всички тези години се бе гордял с търпението си!

Пътника си проправяше път през гъстите храсталаци, от време на време спираше, посочваше някое дърво и изреждаше неговите предимства и недостатъци. След време Ереко се присъедини към разсъжденията му и двамата започнаха да си разменят мъдрости относно тънкото изкуство да избереш дървесина за построяването на здрав, но подвижен съд за плаване по океана.

Ереко реши, че Пътника знае доста по въпроса. Като за човек.

* * *

След договора в Набраджан заплащането пристигна под формата на оръжия и брони, обработени кожи, кюлчета желязо и товарни животни. Търговските къщи с дълга традиция в търговията с роби нямаха нищо против да платят на наемниците с жива стока, а Бляскавата нямаше нищо против да приеме. Гвардията се насочи на изток, надолу по течението на реката, през хълмистите обработваеми земи до крайбрежието. Когато стигнаха търговския път, водещ до град Курзан, чието съществуване бе само един слух за племето на Кайл, Бляскавата нареди робите да бъдат събрани в едно кално поле.

Облечена в бляскава ризница от врата до прасците, стиснала шлема си под мишница, дългата й черна коса се развяваше на вятъра, тя се обърна към тях.

— В Гвардията не приемаме робството. Следователно всички вие ще бъдете освободени.

Това изявление бе посрещнато с изумено мълчание. Дори мъже и жени от племето на Кайл я гледаха с предпазливо недоверие. Той се засрами.

— Тези от вас, които искат да получат оръжия и да се присъединят към Гвардията по своя воля, да отидат до знамето за преглед и въвеждане. Останалите ще бъдат свободни да си ходят.

Веднага се построи дълга опашка от мъже и жени, които искаха да станат гвардейци. Тези, които бяха твърде стари или недъгави, за да го направят, се присъединяваха към своите другари, които предпочитаха да бъдат освободени. Когато се спусна здрач, всички, които доброволно искаха да се присъединят към Гвардията и отговаряха на изискванията, бяха строени и поведени нанякъде.

Разбира се, останалите не бяха освободени, а отново бяха оковани във вериги и отведени в друга посока, почти без възражения. Робите изглеждаха примирени със съдбата си и може би смятаха, че цялото това упражнение е било за да се отделят силните и младите, които после да бъдат продадени другаде. И може би, от една определена гледна точка, бяха прави.

Армията, която вече наброяваше седем хиляди души, се насочи на изток, заобикаляйки река Тин. Две седмици по-късно стануваха на крайбрежието, южно от Курзан, с гледка към пролива Анари, в чиито спокойни води се полюшваха кораби, пуснали котва. Когато погледнеше на север, Кайл можеше да различи сивите и жълто-кафяви кули на пристанищната крепост.

— Кораби! — обяви Изгърбения и го шляпна по гърба. — Кораби — повтори той, наслаждавайки се на думата.

— Кораби — съгласи се Кайл. Той никога не бе виждал кораб, но бе чувал за тях. Не изгаряше от нетърпение да се качи на такъв. Изглеждаше му неестествено.

— Сега какво?

— Стоим на стан. Обучаваме се. Чакаме.

— Какво става?

Изгърбения нагласи кожения шлем на главата си и се почеса по наболата сива брада.

— Преговори, Кайл. Блестящата води преговори в града за наемането на кораби.

Старият сапьор стисна нещо между ноктите си и направи гримаса.

— Я ми кажи, момче. Какво мислиш за плуването?

— Мисля, че е неестествено хора да влизат във водата.

— Хмм. Това е една добра възможност да се научиш.

През следващата седмица Кайл се присъедини към около четиридесетте новобранци от мъжки и женски пол, които бяха принуждавани да се потапят в калните води на един от по-широките ръкави на делтата на река Тин. Гвардейци ветерани ръководеха уроците и размахваха дебели пръчки, за да потушават негодуванието на учениците. От време на време Кайл виждаше Изгърбения, който седеше на брега, пушеше лула и му подвикваше насърчителни думи.

Още от първия ден на уроците Кайл бе забелязал неколцина гвардейци, които сякаш имаха задължението да ги държат под око. Един ден чу силен вик, а след това десетки стрели пронизаха тъмната вода. Повърхността веднага се разпени и огромен, дълъг звяр започна да се гърчи и мята, размахвайки люспестата си опашка. Всички плувци хукнаха към брега. След като създанието потъна, същите войници използваха тоягите си, за да върнат новобранците във водата. Трима от тях категорично отказаха и бяха пребити, докато изпаднат в безсъзнание, и бяха завлечени настрани.

Кайл реши да не се предава лесно. Когато една жена на име Джарис, ветеран от Дженабакъз, се приближи до него, за да го принуди да се върне в калната вода, той нападна. Двамата заедно се изтърколиха надолу по калния склон и цопнаха във водата. Наемниците, които ги наблюдаваха от брега и плитчините, започнаха да се смеят и подигравателно да дюдюкат. Кайл и Джарис се налагаха в мътната вода. Той извади късмет, успя да я издебне в гръб и да хване главата й в ключ, като си мислеше, че ще така ще я принуди да заеме мястото му. Докато се мъчеше да потопи главата й под водата, нещо остро и студено го убоде по чатала. Кайл отскочи рязко назад и опита да се вдигне на пръсти.

— Точно така, момче — засмя се Джарис. — Има още един хищник във водата и той иска да изяде малката ти рибка.

Острието отново го убоде по чатала.

— Какво избираш? Искаш ли да бъдеш ухапан?

Кайл я освободи и тя се изправи във водата, която стигаше до кръста й. Показа му една извита кама.

— Умно решение. И глупаво действие, момче. Някой друг щеше да те намушка само затова, че си го измокрил.

След време Кайл бе избран да участва в специален взвод. Дадоха му няколко пълни с въздух насмолени кожени меха за опора и го изпратиха да пляска в реката часове наред. През цялото време го наблюдаваха гвардейци, които стояха на брега или във високите треви на блатото.

На осмия ден Кайл разбра каква е втората задача на многото гвардейци по брега. Разнесоха се викове от един кален остров в протока и от всички страни дотърчаха наемници. Нагазиха в мътните плитчини и се гмурнаха в тръстиката. Кайл и останалите плувци спряха, за да гледат.

Появи се момче в прокъсана туника, цялото на резки от тревите и тръстиката. То тичаше по глинестия бряг на острова, босоного и ококорено. Гвардеец изскочи иззад прикритието си и повали момчето във водата. Двамата потънаха под кафявата повърхност. Кайл заплува към тях с цялата бързина, на която бе способен.

Наемникът изплува и завлече отпуснатото тяло към брега. Кайл пристигна точно навреме, за да види гъстата червена кръв, опръскала калта и гърдите на младежа. Гвардеецът беше Семката — ниският ветеран, за когото Изгърбения го бе предупредил. Въпреки това Кайл бързо прецапа плитката вода, вдигна главата на момчето и видя, че то бе мъртво.

— Защо трябваше да го убиваш?

Ветеранът не му обърна внимание, а започна да почиства и смазва острието на ножа си.

— Беше само едно дете. Защо го уби?

— Млъквай. Заповеди. Съгледвачи не се допускат.

— Съгледвачи? — Кайл не можеше да повярва на ушите си. — Съгледвачи? Може би просто ни е гледал. Може би е бил любопитен. Кой ли не би бил?

— Дръж си езика зад зъбите. Аз не съм добряк като оная крава от Дженабакъз, Джарис.

Кайл едва не се нахвърли на набития главорез — знаеше, че е дошъл от някакво място, наречено Ерлитан, — но Семката все още стискаше ножа си, докато Кайл стискаше единствено мехур от козя кожа. Той вдигна мехура.

— Много приличаш на това нещо, Семка. И двамата сте пълни с въздух — каза Кайл и отвори шева на мехура, а въздухът вътре излезе с пърдене. — И двамата вдигате твърде много шум.

Семката плесна мехура.

— Не си играй с мен. Това не е игра.

Тогава пристигнаха други гвардейци и изгониха Кайл. Той отиде да си намери нов мехур. Наемниците завлякоха трупа в гъстите блатни треви.

Няколко дни по-късно Кайл бе събуден с ритник посред нощ. Той примижа в мрака на безлунната нощ и едва успя да различи силуета на някого, който се бе надвесил над него.

— Ставай. Строяваме се на плажа. Бегом марш!

Беше Траншея, неговият сержант.

— Слушам.

Кайл бързо награби снаряжението си на слабата светлина от догарящите въглени, след което се запрепъва към плажа, където завари смесица от новобранци и ветерани, събрани на групи. Траншея, облечен единствено в панталони и кожена риза, изби оръжията от ръцете му.

— Няма да ти трябват.

Траншея се насочи към останалите новобранци. Преследвача изникна до Кайл, клекна до него и се зарови в снаряжението му.

— Вземи ножа — прошепна му той. — Дръж го до врата си.

Той разгледа частите от доспехи.

— Сложи си само кожите, без плъст, и всичко е наред. На бос крак.

— Какво става?

— Ще плуваме до корабите. Чух, че преговорите са се провалили.

Кайл навлече кожените си бричове.

— Провалили са се? Изглежда, че е било подготвяно отдавна.

— Като друга възможност. Бляскавата е хитра. Това не може да й се отрече.

Кайл се обърна към водата и присви очи, но не видя нищо. Проливът изглеждаше спокоен, въздухът не помръдваше и беше тъмно като в рог.

— Не виждам абсолютно нищо.

— Не се тревожи. Ще има предостатъчно светлина.

Кайл претегли на ръка сабята си и прецени, че тежи повече от шест килограма.

— Не я взимай — посъветва го Преследвача.

— Искам да я взема.

— Тогава поне не взимай проклетата ножница. Окачи я на връв около врата си. Ако ти тежи твърде много, прережи връвта.

— Никога няма да се разделя с нея.

По лицето на Преследвача се изписа раздразнение.

— Черният Ловец да те отнесе дано! Това си е твоето погребение.

Високият разузнавач му обърна гръб и се отдалечи с тежка стъпка. Кайл откри меховете в кошници. Мъже и жени ги завързваха за гърдите си. Той завърза сабята на един кожен каиш, после го прекара под едната си мишница и около врата си. Покрай него минаваха наемници, които навлизаха в спокойната, почти неподвижна вода.

— Къде отиваме? — попита ги Кайл.

— Тихо — изсъска му някой.

— Гуглата да ти откъсне езика.

Кайл преглътна обидата и реши да си замълчи. Присъедини се към редиците полуголи мъже и жени, навлизащи във водата.

Тя беше изключително студена. Кайл вече чувстваше как пръстите на краката и ръцете му изтръпват. Каква щеше да е ползата от него, когато стигнеха кораба, при положение, че ръцете му са твърде безчувствени, за да размахват оръжие? Някой беше ли помислил за това?

Той се закова на място когато водата достигна кръста му. Обърна се да попита някого, когото и да било, но го побутнаха да върви.

— Тръгвай.

— Нямаме много време.

— Време за какво? — изсъска Кайл.

Ръка като лопата го грабна за ризницата и го избута напред. Той се завъртя и видя широкоплещестия силует на Сивогрив. Кайл никога не го бе виждал без броня, но сега мъжът изглеждаше още по-впечатляващо. Гръдният му кош беше огромен, покрит с гъста сива козина, сплъстена от водата. Черни косми покриваха дебелите му като греди ръце.

— Плувай до четвъртия кораб — избоботи той на Кайл и го разтресе за ризницата.

— Четвъртия?

— Четвъртия, най-далечния, момче.

— А, да. Ясно. Ами студът?

Ренегатът примигна и го погледна объркано.

— Какъв студ?

Вятърът да му е на помощ!

— Ти към кой кораб отиваш?

— Кораб ли? В името на зъбите на Трийч, аз няма да ходя.

— Няма да ходиш?

— Не. Не се обичаме с водата.

Ренегатът избута Кайл напред, преди той да има време да се зачуди дали говореше сериозно или не. Кайл започна да плува, ритайки с крака. Поддържаше постоянно темпо, както го бяха обучили. Придържаше мехура на гърдите си, но не го стискаше. Стараеше се да не напряга ръцете и краката си, за да не прахосва сили. Не след дълго безформената нощ го погълна. Звездите блестяха над главата му и отвред, отразени в зловещо неподвижната повърхност на водата. Мъже ритаха и шляпаха. От всички страни долитаха проклятия и пъшкане. Кайл погледна напред, но не видя дори първия кораб, какво оставаше за четвъртия.

Продължи да рита. Студът се просмукваше в краката и ръцете му, които ставаха все по-безчувствени. Зачуди се дали не плува в кръг — и как би могъл да го разбере? Как би разбрал кой да е от тях? Но нямаше сили да извика. Зъбите му тракаха, а раменете му се схванаха.

Изведнъж чу викове. Викове за помощ. Гласът бе младежки. Новобранец. Уплашил се е или се е схванал. Чу силно пляскане, последвано от приглушен стон, а след това, за негов най-голям ужас, дълга тишина. Кайл спря да рита и се ослуша. Богове! Що за братство беше това? Нима бяха… нима бяха убили един от своите?

Някой се блъсна в него и Кайл се стресна, а мехурът почти се изплъзна от ръцете му като печено прасе, намазано с масло. Той почти извика Не!, но се спря навреме.

— Размърдай се.

Кайл не разпозна гласа, но веднага разгада произношението. Северен Дженабакъз.

— Не виждам нищо — оплака се той.

— Няма значение. Продължавай да се движиш. Поддържай топлината на тялото си.

Кайл не можеше да спори с това. Тъмната фигура заплува напред, отдалечавайки се от него. Кайл веднага се размърда и се опита да не изпуска гвардееца от поглед.

Студът бе откъснал краката му. Или поне така ги чувстваше — сякаш мразовитата паст на водата го бе прерязала през кръста. Продължи да рита, но не усещаше краката си. Ръцете му също бяха като безчувствени неща, обвити около мехура. Тежестта на меча го теглеше наляво и заплашваше да го преобърне. Зъбите му тракаха непрестанно и толкова силно, та бе уверен, че ще е следващият удавен.

— Наближаваме — прошепна някой зад Кайл. Той можа само да изсумти. — Надясно — предупреди гласът.

— Четвъртия кораб? — изпелтечи той.

— Гуглата да го целуне! Нали е кораб? Хайде! По-бързо. Дай малко встрани. Ето, протегни ръка.

Кайл вдигна изтръпналата си ръка и докосна мазно, студено дърво.

— Как…?

— Въжена стълба напред.

Той продължи да опипва в мрака, успя да оплете ръката си в стълбата и бавно и мъчително изкачи първите няколко дървени стъпала. Отгоре го издърпаха ръце и той се просна на топлата палуба, останал без дъх.

— Има още един — помогнете му.

Тъмният силует се надвеси над водата.

— Няма никой — рече мъжът и тихо се отдалечи.

Корабът вече бе завзет. Кайл се стопли на въглищата, догарящи в един железен мангал. Двама гвардейци бързо разчистваха палубата.

— Веднага ли потегляме? — попита Кайл един от тях.

Мъжът спря и го изгледа.

— Новобранец, а?

— Да.

— Кой те закле?

— Изгърбения.

Гвардеецът кимна, впечатлен от името. Кайл се зачуди какво толкова впечатляващо имаше в стария еднорък сапьор.

— Познаваш ли корабите?

— Не.

— Тогава вече официално си морски пехотинец. Събирай брони и оръжия — особено стрелящи оръжия. Подготвяме се за блокада.

— Блокада?

— Да. Имаме нужда от всичките кораби.

Кайл го изгледа невярващо.

— Но това е цял един град!

Усмивката на гвардееца блесна в мрака.

— Тогава — от най-добрите им кораби.

Усмивката изчезна.

— Слизай долу и започвай да тършуваш.

— Тъй вярно.

Кайл бавно слезе по стълбите, очаквайки да завари кърваво клане. Но това, което откри, го смути още повече — всички трюмове и каюти, в които влезе, бяха напълно празни. Не видя нито един човек, жив или мъртъв. Къде бяха всички? Какво се бе случило? Никъде не откри оръжия или брони.

Откъм кърмата се дочу дрънчене на метал. Грабна сабята си и тръгна натам. Тесният коридор свършваше със стая, задръстена от пейки и маси. В далечния край на помещението зееше врата, водеща до кърмата. Дрънченето на метал продължи. Кайл тихо се приближи и надникна през нея. Видя гърба на босоног мъж с мокра риза и панталони, който се опитваше да разбие заключената с вериги врата на голям шкаф.

— Един момент — рече мъжът на талийски без да се обръща. Кайл се зачуди откъде бе разбрал, че е зад него. Беше сигурен, че люлеенето и скърцането на кораба бе заглушило стъпките му.

— Добре.

Още дрънчене, след което веригите паднаха на пода.

— Ха!

Мъжът отвори вратата на шкафа. Кайл зърна копия, лъкове и мечове, заключени зад железни решетки.

— Помогни ми да кача тези горе.

— Къде са всички? Имам предвид екипажа?

Гвардеецът започна да отключва решетките. Кайл видя, че държеше огромна връзка ключове.

— Търговци — въздъхна мъжът. — Искат оръжията да стоят заключени, но в същото време очакват да бъдат постоянно защитени. — Гъстата му, късо подстригана черна коса лъщеше като мокра козина, а бръчиците от двете страни на устата изглеждаха готови всеки момент да разцъфнат в усмивка. — Екипажът? Неколцина нещастници. Някои се биха, други се хвърлиха през борда.

— Какъв е планът?

Мъжът спря и се намръщи, но после дяволитата усмивка се върна на лицето му.

— Планът? А, ти си новобранец. Да превземем корабите.

— Ясно. Да превземем корабите.

Над главите им се разнесе гръм, а тътенът премина през целия кораб. Кайл се намръщи объркано — нощта беше ясна. Усмивката на гвардееца стана още по-широка.

— Започна се. Да тръгваме.

И награби наръч оръжия.

Бледооранжево сияние озаряваше небето над палубата. Крайбрежието на Курзан гореше. Докато Кайл гледаше, ново избухване на жълти и бели пламъци разлюля една пристанищна кула. Тя се наклони, после бавно, почти грациозно се прекатури настрани. Заливът бе разтресен от нов гръм.

— Нещо е ядосало Опушения — промърмори гвардеецът.

— Ами корабите?

— Не се тревожи за тях. Качулката би го убил.

— Идат! — извика някой от носа на кораба.

Гвардеецът се засмя.

— Виждаш ли? Трябваше им само малко подканяне.

— И какво ще правим, когато пристигнат? — попита Кайл.

Наемникът погледна изненадано към него.

— Извинявай. Все забравям. Нали съм ветеран. Казвам се Рапицата. Ти?

— Кайл. Ти… Обетник ли си?

— Да — отвърна Рапицата и направи знак на други двама гвардейци да се приближат. — Аз отговарям за палубата. Вие пазете фланга ми.

След това се обърна към Кайл.

— Можеш ли да стреляш с лък?

— Да.

— Добре. Качи се на горната палуба и изпълнявай заповедите на човека там.

— Тъй вярно.

Кайл награби толкова колчани със стрели, колкото можеше да носи.

Мъжът на горната палуба беше блед, кльощав и очевидно премръзнал, тъй като бе облечен само в подгизнала ленена риза и кожени панталони, и постоянно духаше в шепите си и пристъпваше от крак на крак.

— Ти стрелец ли си? — попита той на развален талийски.

— Мога да стрелям — отвърна Кайл.

— Чудесно. Опитай с тия. Избери си някой, който ти харесва.

Кайл опъна тетивата на един лък и изстреля стрела в мрака.

Слаб, прецени той, но точен.

— Какъв е планът?

— Аз избирам целите. Ти ги улучваш.

— Дадено.

Кайл пусна в тъмното още няколко стрели, за да свикне с лъка.

— Ти местен ли си? — попита мъжът.

— Да. Казвам се Кайл. Ти?

— Парсел. Лургман Парсел. Дженабакъз.

Нещо привлече погледа на гвардееца и той се взря в тъмните, позлатени от пламъците, вълни на залива.

— На по-малко от левга са вече — извика той.

— Видях ги — отговори Рапицата.

Кайл се взря в мрака над спокойните води. Едвам успя да различи приближаващи се смътни очертания с бледи черти на носовете, какво оставаше за каквато и да е цел. Как можеше да уцели нещо?

— Ъъъ… има проблем. Не мога да видя нищо.

— Не можеш… — Лургман въздъхна, извади кожена кесия от пазвата си, бръкна вътре и му подаде парче мазен плат. — Тук може да е останало достатъчно. Опитай.

— Какво да правя с него?

— Натриваш го в очите си. Отворени, не забравяй — трябва да са отворени.

— Боли ли?

— Много.

Кайл разгледа парчето плат, изпълнен със съмнения.

— Трябва ли?

Трясъкът на далечни арбалети и катапулти отекна в залива. Запалителни снаряди литнаха високо в нощта и осветиха десетките кораби, напредващи към тях.

— Вече нямаш избор.

Кайл широко отвори едното си око и притисна парчето плат в него. Потръпна и изръмжа, докато киселината го разяждаше.

— Вятърът да те отвее! В името на боговете, човече! В името на боговете!

— Другото — бързо!

Рапицата изрева:

— Оправи се с тези две галери! Не са ни притрябвали.

— Тъй вярно.

Примигвайки с насълзени очи, Кайл се изправи пред почти едноцветна картина от ослепително ярки пламъци, звездно небе и ясно очертани кораби, движещи веслата си в синхрон и бавно напредващи към тях. До ушите му достигаха далечните звуци на боя, когато корабите се сблъскваха един с друг.

Лургман сумтеше и съскаше от усилие, със затворени очи и протегнати напред ръце. Косъмчетата по врата на Кайл настръхнаха, когато осъзна, че до него стоеше маг, може би дори Обетник.

— В обхват ли са? — процеди през стиснати зъби Лургман.

Най-близките съдове, чифт товарни кораби с широки търбуси, се опитваха да минат от двете страни на кораба им. И двата бяха загубили скорост и се клатушкаха, сякаш останали без управление. Палубите им гъмжаха от войници. Кайл с изненада видя, че всички весла са усукани и изкривени — напълно безполезни.

— Да, сега.

Заваляха стрели и Кайл потърси прикритие зад планшира. Лургман не помръдна.

— Изправи се. Няма да ни улучат — рече той, след което трепна, сякаш някой го бе зашлевил. — Внимание! Маг! — изрева той.

В този миг на палубата избухна ослепителна топка от блестяща енергия. Тя се завъртя напосоки, удари една мачта, след което отскочи до една каца и я изпепели с оглушителен взрив.

— Убийте този човек! — гневно изрева Рапицата.

— Тъй вярно — отговори Лургман и погледна към корабите.

Абордажни куки се забиха в планшира. Товарните кораби се люшнаха към тях, по един от всяка страна. Отвъд тях Кайл видя две дълги, ниски галери, които потъваха в сравнително спокойните води без някаква видима причина. Палубите им гъмжаха от войници, които се сражаваха с брони и мечове. Някои падаха зад борда и веднага изчезваха. За пръв път Кайл се почувства в безопасност, облечен само в тънките си кожи.

— Ето го! — изкрещя Лургман и дръпна ръката на Кайл. — На кърмата. Старецът с черната шапка. Като качулка. Със злато на врата.

Кайл го забеляза, вдигна лъка и опъна тетивата. Стрелата увисна във въздуха, сякаш уловена от невидима ръка, след което прониза гърлото на мъжа до мага. Погледът му се насочи към Кайл. Очите му бяха две светещи цепки. Ръцете му се издигнаха и замахнаха. Златните пръстени на ръцете му изтракаха.

— Пазете си гърба! — извика някой зад Кайл, който се извърна и видя тъмна, усукваща се спирала от мазен пушек в далечния край на палубата.

— Лургман! — предупреди той.

Магът се обърна и изпсува.

— Гуглата да го вземе! Рапица! Призоваване!

Кайл се обърна и видя Рапицата и двамата гвардейци, които трябваше да пазят фланга му, заобиколени от курзански войници.

Магът избута Кайл напред.

— Имам нужда от време! Помогни ми!

Люспест, ноктест крак излезе от портала на Лабиринта. Отвътре надникна дълго лице, люспесто и маслиненозелено, подобно на лицето на насекомо. Кайл докосна острието на сабята до устните си. Вятърът да ме закриля! Пристъпи напред, приведен и готов да получи тежки удари.

Демонът, или каквото и да бе това същество, протегна ноктестата си ръка, сякаш за да хване Кайл, така че той замахна. Сабята отсече ръката и я запрати през борда. Създанието изпищя. Гореща струя сукървица пръсна в лицето на Кайл, той се дръпна поразен и примигна, за да изчисти очите си.

На стъпалата, откъм средната палуба се появиха курзански войници. Те видяха битката, която се водеше на горната палуба, и веднага изчезнаха.

Съществото стискаше чукана на отсечената си ръка, а от раната се виеше пушек. То вдигна здравата си ръка и разкри обгореното след ампутацията пънче. Челюстите на демона помръднаха и изщракаха. По някакъв начин Кайл разбра думите:

— Кой си ти, който ми причина това?

— Просто войник — отвърна Кайл, защото самият той нямаше представа какво бе направил току-що.

Стрели валяха около кораба, но отклонени някак си, така и не го достигаха. Пламъци се разляха над вълните и погълнаха кораба, който се заби в съда до този на Кайл. Демонът се изправи.

— Не бях предупреден, че ме чака някой с твоите способности. Но така да бъде. Нека двамата с теб премерим силите си.

Точно тогава съществото се разтопи или поне така се стори на Кайл. Люспите — или външният му скелет, или броня, се втечниха и разтекоха, сгърчиха се и се разпаднаха. Демонът падна на колене и преди черепът му да се огъне като нагорещен восък, на Кайл му се стори, че вижда ужас и изумление в черните му очи.

Кайл се обърна и видя Лургман, който се бе свлякъл на колене, с една провесена през планшира ръка. Помогна на мага да се изправи.

— Как направи това? — прошепна изумено той.

— И аз мога да те попитам същото — отвърна магът с немощен глас. От носа му шуртеше кръв. Очите му също бяха кървясали. Лургман ги присви и се обърна към водата. Кайл също погледна натам и видя, че курзанският маг беше заобиколен от мъже, които го подкрепяха. Шапката му я нямаше, а плешивата му глава лъщеше от пот.

— Значи ще бъде по трудния начин, а? — изръмжа Лургман. — Можеш ли да хвърляш по-добре, отколкото стреляш?

— От това разстояние — да — отговори Кайл.

— Тогава хвърли това.

Магът му подаде малка топка, която приличаше на камък за прашка. Кайл я подхвърли, за да прецени тежестта й, след което кимна. Прицели се, замахна и хвърли. Камъкът се приземи близо до мага, без някой да го види. Точно в този миг мъжете на палубата изведнъж се хванаха за лицата. Те отвориха широко усти, очите им изскочиха и те започнаха да дълбаят собствената си плът с нокти. Всички едновременно се свлякоха на земята. Магът бе сред тях. Кайл се извърна и усети как стомахът му се бунтува. Лургман се извъртя и седна с гръб към планшира.

На Кайл му се гадеше, а крайниците му трепереха от неизразходвана енергия. Той се тръшна до мага.

— Значи така Обетниците разрешават споровете си?

— Обетник? Аз? Богове! Не съм. Не съм един от тях. Аз съм от Дженабакъз. Нито един Обетник не е от Дженабакъз.

Курзански войници предпазливо се качиха по стълбите, но Лургман вдигна заплашително ръка и те отново се изпариха.

— Не, аз бях просто лечител в Кат, когато малазанците нахлуха. Там ни наричаха костни магове. Бях много добър. Лекувах травми, намествах кости, промивах възпаления. Така че, както сам се увери, не ставам за боен маг.

— Успя да ме заблудиш.

Трясъкът на стомана и дрънченето на брони на долната палуба изведнъж секна.

Лургман изгледа Кайл преценяващо.

— Ами ти? Каква е историята на това острие?

Кайл сви рамене.

— Опушения го надписа, ако това имаш предвид.

Рапицата се появи на стълбите; туниката около кръста му висеше на кървави парцали. Ръцете и гърдите му бяха нашарени от плитки прорезни рани. От мократа му коса се стичаше пот. Огледа се на носа и се намръщи изненадано.

— Помислих, че демонът ви е изял.

— Имахме късмет.

— Слез при нас, Лъжльо. Двамата ми пазители се нуждаят от лечение, а се задават още кораби — рече Рапицата и отново слезе по стълбите.

Кайл помогна на Лургман да се изправи на крака.

— Лъжльо?

Устата на мага се изви.

— Лъжльо. Настояват да ме наричат Лъжльо.

* * *

През нощта един увит в дебела наметка мъж седеше до бурен огън посред пуста, камениста долина. Огнените отблясъци танцуваха по околните скали. Той седеше, слушаше далечния рев на океанските вълни и от време на време хвърляше съчки в пламъците. Изведнъж долината бе огласена от пронизително бръмчене. Той се изправи и се взря в нощното небе.

Крилато насекомо, прилично на огромно водно конче, се спусна от мрака и се приземи сред храсталаците и камъните. От гърба му бавно и внимателно слезе фигура в доспехи.

Мъжът отметна наметало и се приближи. Ръцете му висяха отпуснати до тялото — дълги, дебели и покрити с възлести мускули. Лицето му, обжарено от слънцето и набръчкано от старост, се разчупи в доволна усмивка.

— Закъсняваш, Гърбушко — широко ухилен извика той. — Но се радвам, че те виждам отново.

Пламъците позлатяваха доспехите на фигурата.

— Баща ми — Гърбушко, вече е твърде стар за подобни дълги полети, Трошач. Но той винаги ще ти бъде предан и ти изпраща своето уважение. Аз съм В’тел, първородният му син.

— Добре дошъл на моя скромен остров.

Двамата си стиснаха ръце.

— Това ли ще бъде мястото на събирането?

— Да. Островът е безопасен. Ще го използваме за складиране на припаси и за отправна точка на похода.

— Разбирам.

Известно време Златният морант, долетял чак от северен Дженабакъз, мълчаливо изучаваше мъжа с поглед. Изражението му оставаше скрито зад забралото на шлема.

— Хайде, попитай ме — рече накрая мъжът.

— Добре. Защо си тръгнал по този път? Рискуваш да… унищожиш… всичко.

— Вече не можем просто да стоим и да гледаме, В’тел. Нещата се изплъзват от ръцете ни, къс по къс. Всичко, което изградихме. Тя не разбира как трябва да бъде управлявана машината, която построихме.

— Но тя ни помогна в строенето.

Мъжът се намръщи.

— Да, това е вярно. Не съм казал, че е било лесно — отвърна той, след което махна с ръка, сякаш за да покаже, че бе време да сменят темата. — Ами Сребърните? С нас ли са?

— Да. Можем да разчитаме на една ескадра сребърни куорли. Някои Зелени също са с нас. Черните и Червените… ще видим. Що се отнася до Сините — те предлагат транспортни договори на всички. Подозирам, че именно те ще извлекат полза от всичко това.

— Като че винаги не е така. Ще починеш ли тук?

— Не, трябва веднага да тръгвам.

— Поздрави баща си от мен. Кажи му да започне да придвижва запасите. Наемете всички сини кораби, които можете.

В’тел наклони бронираната си глава.

— Много добре.

Мъжът гледаше, докато Златният морант отново яхна животното. Крилете на куорла се сляха в размазано петно. Мъжът се извърна, за да предпази очите си от прахоляка и пясъка. Изгледа как съществото се издига и изчезва в нощта. След известно време от мрака изплува втора фигура. Тя носеше дълга черна пелерина с качулка.

— Можем ли да им вярваме?

Мъжът, когото морантът бе нарекъл Трошача, се изсмя.

— Да, докато имаме надежда да победим. След това ще променят условията. Ами ти?

— Моята вярност? Или новините, които нося?

Трошача се усмихна накриво.

— Има слухове, че Пурпурната гвардия се е върнала.

Пренебрежително изсумтяване.

— Всяка година има такива слухове. Особено когато времената са тежки. Едва ли са верни.

Качулката на човека с наметалото се надигна, но вътре продължаваше да тегне абсолютен мрак.

— Някога мислил ли си какво ще стане, ако те наистина се върнат? Все пак сред техните имена има такива, които звучат ужасяващо.

— И сред нас има такива, чиито имена звучат ужасяващо.

— Когато казваш сред нас, какво имаш предвид? Дасем го няма. Келанвед и Танцьора ги няма. Кой остава, за да им се опълчи?

— Винаги сме ги побеждавали.

— В миналото — да.

Трошача се почеса по врата.

— Ако търсиш сигурност, не си дошъл на правилното място. Хвърляш заровете и Близнаците решават.

— Не съм от тези, които разчитат единствено на късмета.

— Всичко е късмет. Но ако още не си научил това, предполагам, че така и няма да го научиш.

— Защо да го уча, когато никога не разчитам на късмет?

— Нещо друго?

— Не. Сигурен съм за тази морантска връзка. Ще изготвя доклада си в този дух.

— Направи го.

Наметнатият човек наклони глава.

— Ще поддържаме връзка през обичайните канали.

— Да. През тях.

Мъжът, или жената, изчезна в нощта.

Известно време Трошача се взираше в пламъците. Той въздъхна и изпука кокалчетата на пръстите си. Разговорите с предатели винаги го изправяха на нокти. Особено предатели от Нокътя. Но сега той спадаше към същата категория. Спомни си първата си среща с морантите и как бе смазал бронята на един от тях в мечешка прегръдка. Оттогава настояваха да го назовават с това смешно име. Защо просто не го наричаха Черупката или Урко?

Опасенията на предателя Нокът отново завладяха мислите му и пред очите му изникна картина, която никога нямаше да забрави: Скинър, който крачеше по бойното поле, отблъскваше възможно най-ужасни нападения от всички страни и убиваше, убиваше, убиваше. Потръпна. Гуглата да й е на помощ, ако той отново се появи. Но не, всички проучвания показваха, че тя просто ще изпрати всички Нокти срещу тях, докато останат само кадровите. Възможно бе да умрат стотици, но накрая численото превъзходство щеше да надделее.

Така или иначе, трябваше да действат. Беше жестоко и трудно, но искаха да победят и това беше най-добрата възможност за това поколение. В известна степен той я съжаляваше, защото беше заловена в капан, който сама си бе поставила. Може би дори щеше да им бъде благодарна. И не се съмняваше, че накрая ще приеме съдбата си. Ласийн разбираше крайните, неотложни нужди. Винаги ги бе разбирала.

* * *

— Няма да стане.

— Разбира се, че ще стане.

— Не. Не е достатъчно добре укрепено отдясно. Ще се наклони натам и цялото нещо ще се срути.

— Не, няма. Добре го направихме. Има достатъчно противотежест.

Двамата малазански морски пехотинци, мъж и жена, седяха на купчина тухли пред източната Порта на зората на Ли Хенг. Изучаваха външния свод на масивната постройка. На север и на юг се протягаха стените на почти непревземаемите укрепления на града, високи десет човешки боя.

Облечен в роба мъж излезе през портата — огромен отвор, достатъчно широк, за да пропусне четири колесници една до друга. Той се огледа и засенчи очите си с ръка. Забеляза двамата пехотинци. Обърна се и изкрещя нещо, което отекването на дългия тунел усили и превърна в неразбираем рев. Втори човек изтича навън, приближи се до първия и вдигна чадър над главата му. Мъжът в робата нагласи широките си ръкави и тръгна към двамата пехотинци. Вторият мъж вървеше зад него и държеше чадъра над главата му.

— Вие там — вие двамата! Къде е началникът ви?

Пехотинците се спогледаха. Жената, която носеше омачкано кожено кепе, го докосна с пръст и отвърна:

— Магистрат Ерлан. Какво ви води тук, на строежа, който ръководите? Обзалагам се, че са лоши новини.

Ерлан попи потта от лицето си с бяла копринена кърпичка и се усмихна накриво.

— Отдавна съм забелязал неуважението, което демонстрирате вие… инженерите. Една криминална присъда, струва ми се, ще поправи маниерите ви.

— Чу ли това, Слънчев? — рече жената. — Ние сме инженери. Но как ще построиш стените си, ако ни осъдиш?

— Ще ги строите оковани във вериги, предполагам — усмихна се магистратът. — Началникът ви?

— Работи.

Ерлан махна с ръка, за да прогони няколко мухи.

— Имате предвид, че е пиян. Джамаер! Шибалка!

— Как ме нарече? — попита Слънчевия.

— Не говоря на теб, глупак такъв.

Мъжът, който държеше чадъра, подаде на магистрата дълга пръчка, за единия край на която бяха завързани косми от бедрин. Ерлан я взе и я размаха пред лицето си.

— А, видях го.

Ерлан тръгна, препъвайки се в разпилените по земята тухли и камъни. Джамаер хукна след него, придържайки чадъра над главата му.

Двамата пехотинци се спогледаха.

— Да отидем ли с него? — попита жената сапьор и нагласи коженото кепе на късо подстриганата си кестенява коса.

— Сторо може да го убие. Това няма да ни помогне в съда.

— Прав си.

Тръгнаха след магистрата.

Ерлан бе спрял пред навес, направен от военен плащ, провесен от единия край на висок варовиков блок, издигащ се от дупка в земята. Мъжът под навеса се изправи, изкашля се и избърса ръцете си в мръсния кожен жакет, който носеше.

Инженерите отдадоха чест.

— Капитан Сторо, господине!

Сторо ги изгледа мрачно, преглътна и направи отвратена гримаса, сякаш не бе харесал вкуса на слюнката си.

— Сержант, не капитан. Какво искаш сега, Ерлан?

— Дошъл съм, за да настоявам да отворите Портата на зората, господине. Настоявам да я отворите. Нашите строители ни казаха, че възстановителните работи са приключили отдавна. Увериха ни, че построеното е здраво и че отдавна можем да използваме портата по предназначение.

Сторо почеса изпитите си бузи, покрити с набола брада, и засенчи очи с ръка.

— Това са същите строители, които Юмрукът ти нареди да уволниш, задето са се направили, че не забелязват разрушаването на стената, нали?

— Просто досадни кражби, извършвани през годините от някои нежелани елементи — обясни магистратът и посочи с пръчката си към заселниците, лагеруващи от двете страни на източния път.

Сторо погледна лагера.

— Те живеят в палатки, Ерлан.

— Както и да е. Не можем да отлагаме повече. Работата тук е приключена. Договорът ви е изпълнен. Завършен. Ако трябва, управителният съвет ще докладва на Върховен юмрук Ананд, че вече не се нуждаем от услугите на неговите инженери и че укрепленията на Ли Хенг са възвърнали предишния си блясък и слава.

Слънчева светлина огря Ерлан и той трепна.

— По-високо, глупако! — сопна се той.

Джамаер вдигна чадъра по-високо.

— Можеш да докладваш, каквото си поискаш — рече Сторо. Той клекна, за да вземе шлема си от земята, след което го сложи на главата си. — Но единственият доклад, който Ананд ще изслуша, е моят.

Ерлан отново попи избилите по челото му капки пот.

— Не принуждавай управителния съвет да предявява официални обвинения, началнико.

Сторо присви очи.

— Какви обвинения?

— Имаше няколко нападения над граждани, началнико. Упражняване на тормоз над официални лица, изпълняващи служебните си задължения.

Сторо изсумтя.

— Ако бях на твое място, Ерлан, нямаше да се опитвам да задържам някой от хората ми. Да речем, Джалор. Той е от Седемте града и изобщо няма да му хареса да го арестуват. Да не говорим за Рел — Сторо поклати глава. — Не ми се мисли какво ще направи той. Така или иначе, Юмрук Реена няма да уважи обвиненията ти.

— Ще ги уважи. Градският гарнизон няма да те подкрепи, началник.

— Имаш предвид, че си ги подкупил.

— Началник! Възразявам срещу такъв език!

— Не се впрягай, Ерлан. Фурия, Слънчев — какво е вашето мнение за портата, тунела и сводовете?

— Давам им поне петдесет години — отвърна Фурията.

— Ще се срутят — рано или късно — отговори Слънчевия.

— Ето — рече Сторо.

Магистратът размаха шибалката пред лицето си.

— Какво имаш предвид?

— Имам предвид, че портата е твоя. Можеш да я отвориш още утре.

Магистратът засия от щастие и протегна ръце, сякаш искаше да прегърне Сторо.

— Отлично, господин началник. Знаех, че ще ме послушате. Значи всичко е готово. Трябва да призная, че научих много неща от вас, ветераните — тук, във вътрешността на страната, рядко виждаме ветерани. Кажи ми, как се казваха онези варварски земи, които завладяхте за слава на императрицата? Ганга-бака? Бена-гаган?

— Дженабакъз — въздъхна Сторо. — И не сме свършили. Още не.

Ерлан се намръщи.

— Извинявайте, началник?

— Онзи хълм там — рече Сторо и посочи с брадичка на север.

— Да? Хълмът на Палача?

— Искам да го снижа с един човешки бой…

— С два — намеси се Фурията.

— С два човешки боя.

Шибалката спря да се движи.

— Шегуваш се, началник — възкликна Ерлан и посочи с шибалката. — Там екзекутираме престъпниците си. Там изпълняваме присъдите си. Това е древен обичай на нашия град. Не можеш да се бъркаш там просто така. Немислимо е.

— Не е древен обичай.

— Според кого?

— Според моя маг, Копринения. Той ми каза, че екзекутирате престъпници на онзи хълм само от седемдесет години. Във всеки случай, можете да намерите друго място, където да бесите бедни хора, Ерлан. След като ни осигурите работна ръка, за да снижим онзи хълм, започваме работа по рова.

— По рова? Какъв ров? Къде ще бъде този ров?

— Точно там, където стоиш — отвърна Сторо, наведе се и грабна оръжието и прашната си ризница. — Приятен ден, магистрате. Фурия, Слънчев, имам нужда от питие.

Магистрат Ерлан проследи с поглед ветераните, които се насочиха към Портата на зората. След това погледна надолу към изровената пръст, изпочупените тухли и изпотъпканите боклуци в краката си. Слънчев лъч огря върха на главата му и той трепна.

— Джамаер! Чадърът!

* * *

Дебелакът в морскосиня роба вървеше по Улицата на ясновидеца в Унта — улицата на гадаещите по Драконовата колода, восъчните вещици и тълкувателите на Лабиринтите. Изражението му бе на човек, който търпеливо оглежда пуст бряг в търсене на съкровище. Но Улицата на ясновидеца изобщо не беше пуста. Тъй като Унта бе столица на Империята, там се събираха всякакви талантливи хора, независимо от това дали талантите им бяха истински или не. Най-вече магове, вещици и посветени в различните Лабиринти, но и хора с по-скромни таланти, като гадаещи по Драконовата колода, предсказатели и ясновидци, които пророкуваха по вътрешности, пушек, обгорени кости или хвърлени във въздуха пръчки.

Ясновидството беше най-новата мода. Постепенно захладня и синьото небе над града потъмня, а Улицата на ясновидеца се изпълни с хора. Всеки от тях търсеше съвети от или защита срещу причудливите ходове на Близнаците Опонн: побутването на Момъка или подръпването на Господарката. Сред вечерната тълпа се провираха търговци, които хвалеха своите реликви, икони и амулети. Дюкянджиите също обсипваха минувачите с обещания.

— Разбери какво ще ти донесе съдбата, красавице!

— Научете какво ще бъде влиянието на Лабиринтите върху житейския ви път!

— Ще ви разкрия мистериите на Древните, благородни господине.

— Имате много врагове.

Закръгленият мъж в синята роба се закова на място. Погледна надолу към един мръсен хлапак, който бе малко по-нисък от него.

— Заложете всичко — продължи момчето, затваряйки очи — и ще получите възнаграждение, което дори не можете да си представите.

Мъжът вдигна учудено вежди, но после отметна глава назад и прихна да се смее. Смехът разкри зъбите му, които бяха светлозелени и изглеждаха мръсни и развалени.

— Разбира се! — съгласи се той. — Но разбира се! Можеш да предсказваш бъдещето. Страхотен талант имаш, момче.

Той разроши мазната коса на младежа и му подаде монета, след което махна на най-близкия дюкянджия и му извика:

— Предсказвам голямо бъдеще за този смелчага!

След това мъжът продължи по пътя си, оставяйки озадачения гадател на божествената милост на Полиел, Господарката на мора, да се взира объркано в тълпата.

Гадателите по Драконовата колода опитваха да впечатлят човека със стоката си. Той слушаше всички с еднакво внимание и ги разпитваше за качествата на всяка древна, обвита в кадифе, колода от карти, която му предлагаха. Накрая си купи една с голяма отстъпка, поради внезапните нещастия в семейството, което я държало от десетилетия.

Подминавайки сергия с реликви, бижута и талисмани, той спря и се върна. Продавачът веднага скочи от столчето си и проследи погледа на дебелия, скъпо облечен мъж, след което се усмихна многозначително.

— Да. Имате окото на познавач, благородни господарю.

Той бръкна в една кутия, извади усукана огърлица отвътре и я предложи на мъжа, който се дръпна назад.

— Забележете изящната изработка, господине. И медальоните! Гарантирам, че са направени от костите на горките жертви на последното смъртоносно настъпление на злодея Колтейн.

Очите на дебелака щяха да изскочат от орбитите. Той преглътна шумно, а продавачът продължи:

— Господарят е чувал за този случай?

Малик Рел се съвзе, възвърнал гласа си, и изграчи:

— Да.

— Каква позорна трагедия, нали?

Малик изпъчи гърди и устните му се разтегнаха в неприятна гримаса, разкриваща зелените му зъби.

— Да. Ужасен провал. Лошите спомени често ме връхлитат на вълни.

— Да сме благодарни за мъдростта на императрицата, която накара цял Кюон да се вдигне на бунт срещу уикските предатели.

— Да. Да й благодарим.

— Тогава, господарю, защо не си купите тази реликва, и дано никога не забравим това, което тя олицетворява.

Продавачът се поклони и не видя как очите на Малик, потънали дълбоко в тлъстините на лицето му, се стрелват към него, изпълнени със странно напрежение.

— Да — отвърна той. — Урок, който никога не бива да забравяме.

Устните му се разтегнаха в блажена усмивка.

— Разбира се, че ще купя отличната ти реликва. А това до нея да не би да е талисман, който засища вечния глад на Гуглата?

Когато вечерта премина в нощ и първите молци и прилепи изхвърчаха от скривалищата си, слуги запалиха фенери пред дюкяните на по-заможните ясновидци и гадатели. Малик влезе в магазина на госпожа Батевари. Тя отскоро живееше в столицата, но вече си бе спечелила репутацията на изключително надарена врачка, която притежава дарбата да предрича и тълкува знаменията и бъдещите насоки на Лабиринтите. Позната на всички като Жрицата на Кралицата на сънищата, официалното й положение в култа беше неясно, тъй като посветените от Храма се правеха, че не знаят за съществуването й, а самата тя не припарваше там. Някои хора смятаха, че е измамница, тъй като твърдеше, че е от Даруджистан, въпреки че никой, който бе ходил там, не бе чувал да споменават името й. Други вярваха, че именно госпожа Батевари бе истинският последовател на култа и изтъкваха нейните неопровержимо точни предсказания и пророчества. И двете страни посочваха привързаността на Малик Рел към нея като доказателство, подкрепящо твърденията им.

Без да знае за този спор, а може би прекрасно осведомен за него, Малик влезе в преддверието. Посрещна го слуга, облечен в традиционните гамаши и туника на човек от северен Дженабакъз. Беше станало модно богати домове да наемат подобни емигранти и бежанци от завоюваните от империята територии, за да работят като прислуга, стражи и придворни дами. Малик подаде на мъжа морскосинята си роба и той се поклони, след което махна с ръка към приемната.

Малик се закова на място на прага и примижа, сякаш някой го бе зашлевил. Невъобразима главоблъсканица от мебели, платове и произведения на изкуството от всички кътчета на Империята, че и отвъд, атакува сетивата му. Сякаш някой от циклоните, които понякога опустошаваха Фалар[9], бе преминал през базара в Арен и сега наблюдаваше щетите, струпани на едно място. Малик влезе и погледна намръщено към един фаларийски килим — евтин боклук за лековерни пътешественици. Подуши някакъв тотем от Баргаст — очевиден фалшификат. Потръпна от ужас, забелязвайки една безсрамно шарена ледерийска картина, която, за съжаление, беше точно копие на оригинала.

Немощен старчески глас долетя откъм входа:

— Това ти ли си, Малик?

Той се обърна към сивокосата старица с необикновено тънки ръце, по-ниска дори от него. Младо момиче по име Тая, облечено в широка бяла роба, я поддържаше за едната ръка. Малик се поклони почтително.

— Госпожо.

Тая насочи госпожа Батевари към най-мекия стол, а самата тя седна на килима до нея, прибирайки крака под робата си, ширнала се около тялото й като бяло езерце. Очите й святкаха дяволито изпод почернените с прах клепачи, над които бе спуснат прозрачен воал. Лакеят влезе с поднос със захаросани плодове и напитки във високи кристални чаши. Малик и госпожа Батевари си взеха по чаша.

— Хаосът сред така наречените богове продължава, Малик — обяви Батевари с неприкрита наслада в гласа. — И той, разбира се, намира отражение тук, в нашето посредствено измерение.

Малик се усмихна в съгласие.

— Несъмнено — промърмори той.

Ръцете й се обвиха около подпорите на стола като бели змии и тя се издърпа нагоре.

— Щурат се като плъхове, хванати в горяща къща!

Малик се задави в питието си. Богове, истинско чудо е, че клиентите й не са се хвърлили в залива Унта, помисли си той. Но се изкашля и отвърна:

— Да. Несъмнено!

Госпожа Батевари се отпусна назад в стола си и гаврътна чашата наведнъж. Тая погледна Малик и му намигна многозначително.

— И така, какво може да предложи една стара чанта като мен на Героя, потушил въстанието на Седемте града? — попита старицата и присви черните си очи. — Чака те дълъг път — и ще стигнеш далече, Малик. Много далече, както постоянно ти повтарям…

— Ласкаете ме, госпожо.

— Това не беше предсказание — изсумтя тя. — А истината. Видях я.

Малик размени един бърз поглед с Тая, която поклати глава.

— Успокои ме — отвърна той, опитвайки се да говори достатъчно високо, за да бъде чут.

— Трябва ли да бъдеш спокоен? — попита старицата и го изгледа смръщено. — Както и да е — продължи тя, — говорехме за така наречените богове.

Старицата млъкна и дълго време стоя неподвижно, взряна в нищото.

Малик използва момента, за да разгледа лицето й. Очите й бяха хлътнали в черепа, а кожата бе суха и сбръчкана. Той се надяваше това мълчание да не означава, че предстои поредното представление.

— Виждам исполински сблъсък на воли, който ще ни връхлети много по-скоро, отколкото всички смятат — сънливо занарежда госпожа Батевари. — Виждам пъклени намерения, които се оплитат в други пъклени намерения. Виждам болка и смут! Виждам как Новото се сблъсква със Старото! Порядъкът ще бъде преобърнат! Виждам хаос и разруха! И когато Домовете рухнат, тези с власт ще се нахвърлят един върху друг като същински плъхове. Братя срещу сестри. Всички гледат лакомо към ранения, но той не е най-слабият. Не, но и неговият час ще удари. Тези, които изглеждат най-силни… са забравили какво е някой да им се опълчи! Един се крие в мрака, докато другите се сражават… Но той вижда ли ясно своята Пътека? Вижда ли я изобщо? Най-тъмният, той… — старицата се задави и започна да кашля в юмрука си. — Неговата кончина е съвсем близо! Що се отнася до най-светлия… Той е най-уязвим, докато Тази, която наблюдава, ще пропусне възможността си и зверовете ще се събудят, за да направят един последен опит да оцелеят. Така ще погине Пантеонът. И от прахта ще се надигне… ще се надигне…

Въпреки неверието си, Малик я зяпаше, отдавна забравил питието.

— Да? Какво?

Госпожа Батевари примигна.

— Да? Какво наистина? — отвърна тя, вдигна празната чаша пред лицето си и се намръщи. — Хернон! Още за пиене!

Малик с мъка потисна желанието си да удуши старата гарга. Понякога дори той, който трябваше да знае най-добре от всички… понякога дори той се чудеше. Очите му се стрелнаха към Тая. Момичето гледаше старицата, а погледът й бе необичайно загрижен.

— Както винаги, твоите пророчества и предсказания ме изумяват — обяви Малик, докато Хернон пълнеше чашата на госпожа Батевари. Тя не отговори, но се усмихна самодоволно. — Например предсказанията ти за Пурпурната гвардия — рече той, докато гледаше как Хернон излиза от стаята. — Няма съмнение, че тя вече е по-близо. Много по-близо, отколкото знае някой. Както ти предрече. Ще бъде нужна твърда ръка, за да бъде спряна…

Госпожа Батевари изгълта виното в чашата си на един дъх, след което промърмори сънливо:

— Както предрекох… А сега — обяви тя и се опита да стане, а Тая побърза да й помогне — ще оставя двама ви да си поговорите насаме.

Тя махна с ноктестата си ръка към Малик.

— Защото знам истинската причина за посещението ти в моя скромен дом в изгнание, Малик, Бич за бунтовниците.

Малик също се изправи и се усмихна сковано. Двамата с Тая се спогледаха разтревожено.

— Така ли?

— Разбира се, че знам!

Старицата се наведе към него и се ухили широко.

— Искаш да откъснеш това младо цвете от моята градина, мерзавец такъв! Моята спътница, едничката ми утеха по време на дългото изгнаничество от цивилизацията и сладкия Даруджистан — старицата вдигна ръце. — Но коя съм аз, та да заставам между теб и любовта ти!

Малик се поклони и махна с ръка, сякаш за да разсее подозренията й.

— Никога, госпожо.

— Така казваш, Проклятие за Седемте града. Но не се отчайвай — рече госпожа Батевари и му намигна. — Може и да се предаде. Не се отказвай от обсадата.

Тая сведе глава и закри устата си с ръка.

Опитва се да не прихне, помисли си Малик и, странно защо, почувства раздразнение.

— И така, аз се оттеглям в покоите си, за да размишлявам върху Неизразимото. Хернон! Ела!

Лакеят се върна и изведе госпожа Батевари от приемната. Малик се поклони, а Тая направи реверанс. Старицата се провикна от коридора:

— Не забравяй, дете. Хернон ще стои отвън, да не би нашият гост да се самозабрави, заслепен от страстта си.

Тая отново закри уста с ръка, но този път не успя да заглуши докрай хихикането си. Малик с изненада установи, че усеща гняв. Само ако знаеше със сигурност — това старческо оглупяване ли беше, или злонамерена обида? Той си наля втора чаша бяло вино. Тая се тръшна на стола, смеейки се в шепи.

Малик изчака няколко секунди, за да се увери, че старата кранта си е отишла. Завъртя чашата в ръка и забеляза утайката на дъното.

— Ако не бях сигурен, че водата е плитка — изрече той и въздъхна, — щях да заподозра, че е бездънно дълбока.

Тая се усмихна дяволито, сви краката си и седна върху тях.

— Това е работата й, Малик — да изглежда проницателна. И е доста добра, не мислиш ли?

Малик сръбна от виното. Твърде сухо за вкуса му.

— А тази реч? Тези пророчески излияния?

— Най-новото й увлечение — отвърна Тая и запретна широките ръкави на робата си, откривайки дълги ръце. — Нищо кой знае колко смело, ако се замислиш. С падението на Финир, издигането на Трейк, новите домове в колодата и изобилието от нови карти. Доста обикновено предсказание всъщност.

— Но в него има изисканост, която ме тревожи.

Тая събра дългата си черна коса и я завърза на опашка.

— Ако има изисканост, скъпи Малик — усмихна се момичето, — тя се дължи на теб.

Малик се поклони.

— Така. Пурпурната гвардия — рече Тая и погали подлакътниците на стола с пръсти. — Чух доста неща за тях в Даруджистан, разбира се. Как ми се иска да ги бях видяла там. Идват ли?

Малик се намръщи. Поколеба се дали да не седне срещу момичето, но после реши да не го прави. Закрачи из стаята, преструвайки се, че разглежда произведенията на изкуството. Прочисти гърло и рече:

— Точно като прилива те са близо и не могат да бъдат спрени. Клетвата, която са положили — тя постоянно ги тегли напред. Както винаги, най-голямата им сила и най-голямата им слабост. Не мисля, че могат просто да стоят и да чакат.

Очите на Тая се стрелнаха към Малик.

— Да стоят и да чакат какво?

— Да преминат сегашните вълнения, разбира се — усмихна се благо той.

Тая се направи на нацупена и издуха непокорен кичур коса от лицето си.

— Не харесвам, когато премълчаваш неща, Малик. Но няма значение. И аз си имам източници. Подслушвам всички препоръки на стария прилеп. Ще се изненадаш, ако ти кажа кой й идва на гости… всъщност може и да не се изненадаш. Не ми казвай, че имаш източник в самата Гвардия.

Малик се усмихна на този нелеп въпрос и поклати глава.

— Не, дете. Ако знаеше нещо за Гвардията, такава мисъл никога нямаше да ти хрумне. Просто е невъзможно.

Момичето сви рамене.

— Във всяка организация може да се проникне. Особено ако е съставена от наемници.

Малик се закова на място и се обърна към Тая.

— Трябва да подчертая колко голяма е грешката ти. Не мисли за Гвардията като за сбирщина от наемници. Мисли за тях като за военен орден.

Тая издиша шумно и погледна към тавана.

— Богове, не като тези в Елингарт, надявам се. Толкова са досадни — рече тя, протегна се и вдигна ръце над главата си. Тънкият плат се свлече още по-надолу и разкри бледи, мускулести рамене. — И така. Защо си дошъл днес, Малик? Кой е този път?

Момичето изви гръб и протегна ръце още по-назад. Малките й остри гърди изпъкнаха под почти прозрачния плат. И ти ли ще ми се подиграваш, момиче? Имам нужда от ненадминатите ти способности, дете, но никога няма да забравя това.

Малик се прокашля, допълни чашата си до горе и седна.

— Съветник Имри, представител на Конфедерация Кан, трябва да подаде оставка. Предлагам болест, лични проблеми или семейна трагедия…

— Дори не смей да ме учиш как да върша работата си, Малик. Аз не те уча как да разиграваш ходовете си в съвета.

Малик позволи на гласа си съвсем да заглъхне:

— Но го правиш, мила моя.

Тя се изкикоти.

— Женска привилегия, Малик.

Той вдигна чашата си и кимна в съгласие.

— И така, съветник Имри… Това ще отнеме известно време.

— Скоро.

— Известно време — повтори Тая, а изведнъж в гласа й се бе появила желязна нотка, изненадваща за момиче на такава крехка възраст.

Малик вдигна ръка в успокоителен жест.

— Моля те, скъпа. Изслушай ме. Времето за хитрости и коварство бързо изтича. Задава се прилив и всичко ми подсказва, че скоро ще дойде време да избутаме скромния си кораб във водата, за да се понесем по течението на събитията.

Тая се облегна назад и погали белия, подобен на перушина плат, който покриваше едното й бедро.

— Разбирам. Добре тогава. Но няма да е елегантно. Може да породи… въпроси.

Малик остави чашата си на масата и се изправи.

— Тези въпроси ще бъдат отнесени от прииждащата буря. Сега те оставям да работиш.

— Значи искаш още тази вечер да се захвана? Облечена по този начин?

Тя разпери ръце.

Малик я изгледа с безразличие.

— Ти решаваш. Не смея да те уча как да вършиш работата си.

Тая се плесна по бедрото.

— Проклет да си от гнева на Окования, Малик. Не знам защо те търпя.

Той се поклони.

— Може би защото заедно имаме възможност да реализираме общите си намерения.

Тая махна с ръка.

— Да. Може би. Само през последния месец осуетих два опита за покушение срещу теб — рече тя и го изгледа начумерено. — Сигурно властта ти расте.

Малик се поколеба, изпълнен със съмнения. Просто напомняне или прикрита заплаха? Реши отново да се поклони. Винаги беше дискретен. Винаги. Все пак момичето бе изключително полезно. Талант, за който никой в столицата не подозираше.

— Много мило от твоя страна. И не забравяй отново да споменеш Гвардията на старицата. Не я щади. Сега трябва да говори за нея още по-често.

Тая кимна.

— Да, Малик. Както винаги.

Когато излезе навън, Малик плътно обви робата около тялото си във вечерния хлад и стисна дебелите си устни. Колко унизително бе, че е принуден да лъже и ласкае, за да постига своето. Въпреки това вложението се бе оказало изгодно. Никой, дори Ласийн и нейните Нокти, които едно време се разпореждаха с този град като с домашен любимец, не подозираха кой ги дебне съвсем близо до имперския дворец. Той бе открил момичето благодарение на собствения си талант. Тая Радок от Даруджистан. Дъщеря на самата Воркан Радок, най-прочутата убийца в този град. Обучена от собствената си майка в изкуството на смъртта още преди да проходи. Дошла в Унта, за да отмъсти на Империята, убила майка й. И какво сладко отмъщение бяха замислили двамата — но може би не такова, каквото си представяше тя.

Малик вървеше по шумната, добре осветена улица, но всички приказки за убийци и покушения го накараха да се замисли за собствената си безопасност. Огледа се, но не видя телохранителя си. Разбира се, че нямаше да го види. Въпреки това почувства, че е някъде наблизо. Още един сирак — Малик сякаш имаше дарбата да привлича такива хора. Стар, татуиран маг, който бе прекарал по-голямата част от живота си в затвора в Арен. Съвсем лесно уреди бягството му и си осигури неговата вярност до гроб. И колко ценни се оказаха… необичайните таланти на мъжа.

Малик се включи в рукналия по Улицата на ясновидеца поток от граждани и слуги и се усмихна. Само два опита ли, скъпа Тая? Беше спрял да брои магьосническите покушения, които Ориан бе отблъснал със странната, древна магия на своя Лабиринт. Тая и Ориан: двама могъщи слуги, всеки служещ по свой начин. И, разбира се, Маел, неговият бог — и нещо повече от това. Сякаш съдбите бяха заплели този модел, за да може той да го проследи чак до…

Малик изведнъж се закова на място, като почти препъна човека зад себе си и задръсти потока от тела. Беше си спомнил излиянията на старицата. Боговете да се намесят? Той? Не. Невъзможно. Никой не би се осмелил. Той имаше собствена воля. Никой не го направляваше.

Твърда, възлеста ръка, трепереща от артрит, го хвана за лакътя. Очи, които бяха тъмни и плоски като мокри камъни, се впиха в неговите. Ориан. Малик се освободи от него. Невъзможно. Ще трябва да поговори с Маел. Скоро.

* * *

Гелел усети, че нещо не е както трябва, когато Куин, учителят й по фехтовка, спря да я напада и вдигна ръката, в която стискаше камата си. Тя използва тази възможност, за да притисне хълбока си, където болката от физическото напрягане я раздираше като свредел.

— Защо спираш? — попита тя, останала без дъх. — Беше ме хванал натясно.

Без да й обръща внимание, старецът се приближи до затворените врати на конюшнята и използва върха на острието си, за да ги открехне.

— Какво има? Да не е баща ми? Пак ли ще ти чете конско затова, че ме обучаваш?

Гелел се ослуша. Чу единствено конете, които тъпчеха в сламата с копита. Тя се изправи, размърда дясното си рамо и примижа от болка.

— Кой е? Не ми казвай, че семейство Адал вече са се върнали от Тали? Трябва да се преоблека.

— Тихо… господарке.

Тя прибра камата в ножницата си, след което отмахна залепналата за лицето й дълга черна коса. Предницата на кожения й жакет беше потъмняла от пот. Взе един парцал, за да избърше лицето си. Представи си колко щяха да се ужасят, ако я видят такава — рошава и задъхана. Но какво значение имаше репутацията й? Все пак тя беше под опеката на семейство Селат, но не беше техен кръвен родственик. Хвърли парцала на земята и в същия миг от главната къща долетяха силни гласове. Викове?

— Какво има, Куин?

Той се върна при нея. В тясната ивица светлина, струяща през процепа между вратите, се виеше прах. Конете зад Гелел пристъпваха неспокойно. Куин не бе прибрал нито тясната си канска сабя, нито камата. Очите под рошавия сивкав перчем се стрелкаха из конюшнята, но нито веднъж не спряха върху нея.

Гелел чу трясък на дърво, тупкане на копита и дрънчене на метал — дуел с мечове! Тя хукна към вратите. Погледна през процепа и видя войници от малазанския гарнизон. Проклети малазанци! Какво правят тук? Гелел си пое дъх, за да извика, но Куин пусна камата си на пода и запуши устата й с ръка.

Как смее! Какво става? Да не би да е предател?

Гелел се опита да вкара лакът под брадичката му, но той успя да се извърти и да я вдигне през кръста, след което хукна към вътрешността на конюшнята, като през цялото време мърмореше:

— Тихо, момиче. Тихо, господарке.

Отвличане! Нима това беше някакъв малазански заговор? Но защо нея? За какво им беше притрябвала тя? Гелел се извиваше в ръцете на Куин и най-накрая успя да освободи ръката си и да изтегли камата. Но мъжът направи нещо на лакътя й — ощипа я, или я боцна с палец. Острието се изплъзна от напълно безчувствената и ръка. Как направи това? Куин вдигна камата и продължи напред.

Занесе я в едно от отделенията и нежно успокои кобилата, завързана там, след което разрита сламата и торта. Хвана двете й китки в едната си ръка, след което започна да опипва дървените дъски на пода.

— Трябва да се скрием — прошепна той. — Да се скрием от тях. Разбираш ли?

— Да се скрием? Трябва да помогнем! Да не си някакъв страхливец?

Куин я погледна ядосано.

— Снижете гласа си, Бърн да ви вземе! Или ще използвам това.

Той вдигна камата, но я държеше с дръжката напред.

— Защо трябва да се крия? Не съм важна.

Острието на сабята потъна между дъските на пода. Зейна скрита врата, която бе толкова широка, колкото през нея да се провре не особено едър мъж.

— Важна сте.

Гелел го зяпна объркано. Какво? В същия миг Куин я хвърли с главата напред в мрака.

Приземи се по корем в купчина влажни парцали, които смърдяха на гнилоч.

— Уф, Богове! Гуглата да те отнесе, проклетнико! Помощ! Помогнете!

Вратата се затвори и Гелел потъна в мрак. Миг по-късно Куин се приземи до нея.

— Ако извикаш пак, ще те халосам — изсъска той. — Изборът е твой — съзнание или безсъзнание.

— Безсъзнание ли? Тук е тъмно като в рог!

— Очите ти ще се приспособят.

Тишина. Единственият звук беше тежкото й дишане.

— Какво става? — попита накрая Гелел.

— Шшшт…

Тихо приплъзване на метал върху кожа. Гелел осъзна, че той е вдигнал сабята си. Тя успя да различи бледите резки светлина, минаваща през процепите между дъските.

— Ще ме убиеш ли?

— Не, но ще промуша този, който отвори вратата.

— Какво става?

— Местният Юмрук събира заложници от всички знатни семейства.

— Заложници? Защо?

Очите й най-накрая различиха бледия овал на лицето му, обърнато към нея.

— Не си в течение на нещата, а? — рече той и сви рамене. — Защо да си, в крайна сметка?

— Какво имаш предвид?

— Въстание. Отцепване. Наречи го както искаш. Талийските благороднически домове така и не приеха управлението на Келанвед и със сигурност не приемат това на Ласийн.

— Баща ми…

— Доведеният ти баща.

— Да, знам, че съм доведено дете! Но той спокойно можеше да е истинският ми баща! В безопасност ли е? Ами Джем? Ами малкият Дариан?

— Може би са отвлекли всички.

Гелел се хвърли към стълбата, която вече можеше да види. Куин я свали от нея. Тя го удари с юмрук и го изрита, но той я стискаше здраво. Мъжът започна да издава тихи, успокоителни звуци, точно както бе направил с кобилата горе. Най-накрая Гелел се отпусна в ръцете му.

— Тихо сега, господарке — прошепна той. — Или ще отвлекат и теб.

— Аз не съм важна.

— Важна си.

— Какво…

Той сложи пръст на устните й. Тя притихна. Започна да слухти, като стоеше напълно неподвижно. Тялото й беше съвършено отпуснато, не напрягаше мускулите си и поддържаше дишането си бавно и дълбоко, не преглъщаше — на всичко това я бе научил Куин.

Стъпка над главите им. Ботуш върху слама. Стържене на метал върху дърво. Куин вдигна сабята си. Подаде камата на Гелел и тя я взе.

Тишина, след което отдалечаващи се стъпки. Далечен, приглушен говор. Куин се отпусна.

— Ще чакаме да дойде нощта — прошепна той. Гелел се почувства ужасно, но въпреки това кимна.

Събуди се от нечие побутване, обгърната от пълен мрак. Понечи да извика, но някой прошепна:

— Шшшт.

Тя си спомни и се отпусна.

— Богове, колко е тъмно.

— Да. Хайде да надникнем.

Гелел чу как той бавно се качва по стълбата и натиска капака. Звездна светлина огря лицето му. Тя прегледа оръжията си, след което нагласи кожените си панталони. Куин излезе. Миг по-късно й махна с ръка да го последва.

Някой бе претърсил конюшнята, но повечето коне бяха в отделенията си. Двойната врата зееше отворена. В кухнята на главната къща светеше. Гелел напрегна слух, но чу единствено вятъра, който клатеше дърветата в двора. Не си спомняше някога да е било по-тихо в къщата. Куин й направи знак, че ще се приближи, за да разгледа. Тя кимна.

Той се насочи към вратата, оръжията му бяха в готовност. Дълго време стоя напълно неподвижно, след което изсумтя презрително.

— Мога да ви помириша — каза той на нощта.

Движение от всички страни: стържене на чакъл, скърцане на кожени брони.

— Изпрати ни момичето, Куин, — извика някой, — или както там ти е името. Искаме само нея. Ти можеш да се махаш.

— Отивам да я доведа — отвърна Куин, приведе се и хукна назад. Стрели се забиха във вратата и тя се люшна назад.

— Прекратете стрелбата, проклети да сте! Той е само един!

Куин грабна ръката й, все още приведен. Кимна й към задната част на помещението. Отдръпнаха се възможно най-далеч от вратата.

— Сега какво? — прошепна тя.

— Ако този приятел знае какво прави, нещата бързо ще се влошат. Трябва да избягаме през задния вход.

Нещо се счупи с трясък точно пред плевнята, след което три горящи клона пробиха през вратите. Сини пламъци плъзнаха по сламения под като диви животни.

— Проклятие! — изпсува Куин. — Знае какво прави.

Той стисна още по-силно ръката на Гелел.

— Каквото и да правиш, не спирай! Продължавай да тичаш независимо от всичко. Ще избягаме в гората. Ясно?

— Да.

— Добре. Сега се хвърляме с главите напред, превъртаме се и хукваме.

Той изрита задната врата, изчака около секунда, след което се гмурна с главата напред и се превъртя. Гелел го последва, без да се замисли, сякаш това бе поредното упражнение. От няколко години тренираше фехтовка и езда, най-вече защото нямаше какво друго да прави — нали беше доведено дете. Нещо профуча над главата й и се заби в дървото. Куин влезе в ръкопашна схватка с двама малазански войници. След това хукна отново, въпреки че мъжете продължаваха да стоят на крака. Когато Гелел мина покрай тях, тя вдигна оръжията си, но нито един от двамата не й обърна внимание. Единият се стискаше за врата, а между пръстите му шуртеше кръв; другият гледаше надолу и се държеше за корема така, сякаш го крепеше да не падне. Гелел профуча покрай тях.

Зад тях се чуха викове. Ботуши, топуркащи по земята. Куин се бе насочил към най-близките дървета, заобикаляйки лозята. Някой изсвири и Гелел осъзна, че стрелят по тях с арбалети. Чу далечно тропане на копита. Тя изпсува. Нямаше начин да надбягат конници. Куин беше полудял! Но нямаше начин и да останат вътре.

Наблизо изсвистяха стрели. Гелел опита да не мисли за тях и да се съсредоточи върху тичането. Единственото, което ги разделяше от прикритието на гъстата гора, беше огряното от лунна светлина поле. Пред нея Куин посочи надясно: конници препускаха към тях, облечени в малазанско сиво. Гуглата да ги отнесе дано! А бяха толкова близо.

Куин продължаваше да се озърта назад към нея.

— Не спирай да тичаш!

Гелел се напрегна до краен предел, но меката, неравна пръст залепваше по ботушите й. Конниците пресякоха пътя им. Обърнаха се към тях и извадиха мечове, които блеснаха като сребърни в студената светлина. Куин веднага се насочи към най-близкия конник. Смелостта на мъжа почти изтръгна възторжен вик от гърлото й. Той отклони атаката на конника, след което направи нещо на коня, с което го накара да изцвили и да се изправи на задните си крака. Мъжът падна и се превъртя настрани. Куин се обърна към следващия. Гелел достигна блокадата от коне. Най-близкият малазанец вече бе скочил от седлото. Той вдигна меча си, сякаш тя услужливо щеше да се набучи на него, но Гелел ловко избегна острието, завъртя се и замахна с всичка сила. Острието на камата го улучи в стомаха, но бе спряно от бронята му. В тялото му влязоха не повече от три сантиметра стомана. Но Гелел бе обучена да очаква това, затова реши да се възползва от факта, че е изкарала въздуха на малазанеца. Тя коленичи и замахна нагоре с късото острие. Почувства как то прониква под брадичката на мъжа, чиито конвулсии изтръгнаха камата от ръката й. Гелел се обърна към следващата заплаха и през ума й проблесна: Бърн да ми прости — убих човек.

Куин се сражаваше с двама, а останалите се приближаваха.

— Бягай, проклета да си! — извика той.

— Не.

Тя замахна към най-близкия малазанец. Той отби, но отказа да контраатакува. Проклети да са! Нарочно ни бавят. Тропот на копита разтресе земята. Гелел се обърна и видя конник, увиснал отстрани на седлото, с вдигнато острие. Тя вдигна своето, за да го посече. Ударът смаза ръката й, дръжката на сабята се заби в гърдите й и тя падна.

През звънтенето в ушите си дочу викове — около нея коне се вдигаха на задните си крака, пръскайки кал във въздуха. Студеният нощен въздух превръщаше дъха й в пара. Гелел се изправи и се олюля, примигвайки. Куин все още бе на крака. Въртеше се и отбиваше ударите, валящи към него от всички страни. Тя се наведе, за да вдигне сабята си от утъпканата кал. Поредният кон изцвили и се изправи на задните си крака, след което се запрепъва назад към храсталаците. Куин я избута след него. Тя падна, опитвайки се да докопа обезумялото животно. Ездачът му бе притиснат под тялото на коня, но Гелел не му обърна внимание. Куин отново я избута напред. Двамата заедно навлязоха сред гъстия листак. Клоните се закачаха за косата й, шибаха я през лицето и оставяха кървави дири по бузите й. Тя продължи напред.

Навлязоха сред гъста плетеница от млади борови клонки. Куин я хвана за ръката и изведнъж увисна на нея. Гелел прехвърли сабята си в другата ръка и му помогна да се задържи на крака. Цялата лява страна на тялото му бе червена от кръв, а ризата му беше раздрана на парцали. Той й се усмихна изтощено. Сивата му коса беше мокра от пот.

— Не им се дадохме лесно. Гордея се с теб.

— Шшшт. Ще се оправиш.

— Не, не. Ти продължавай. Остави ме. Бягай.

— Не.

Той вдигна дръжката на камата си към нея.

— Гордея се с теб. Справи се добре, Гелел Рик Тайлийн. За мен беше удоволствие да ти служа.

Копита топуркаха отвъд дърветата, викове огласяха гората.

— Още не сме свършили.

Какво има предвид — Тайлийн?, помисли си Гелел. Беше чувала за рода Тайлийн, но те бяха управлявали по време на последната Хегемония. Келанвед и Танцьора ги бяха изклали до крак, когато завладяха Тали.

Чуха още коне, които препускаха нагоре по хълма. Куин отново я бутна да върви, но краката му се огънаха и той падна на колене. Тя не можеше да го остави така, затова го хвана под мишницата и се опита да го вдигне.

— Извинявам се — промърмори той.

— Какво имаш предвид — Тайлийн?

Старецът просто се усмихна. Лицето му беше бледо като избеляло знаме. Гневни викове я накараха да се обърне. Чу дрънчене на оръжия. Какво ставаше тук, в името на Кралицата на тайнствата? Защо не ги бяха погнали в гората?

Гелел се ослуша. Не чу нищо освен тъпчещите на едно място коне.

— Ей, вие там! Там ли си, Куин? — извика някой от полето.

Куин вдигна пръст пред устните си и намигна на Гелел.

— Аз съм, проклет да си! Познаваш гласа ми!

Куин опита да прибере сабята си в ножницата, но Гелел трябваше да му помогне.

— Добре тогава! — прозвуча гласът. — Аз съм, Амарон!

Куин се усмихна.

— Какво правиш тук? — извика в отговор той и примижа от болка. — Не си ли чувал за делегиране на отговорности?

— Да, да. Дойдох възможно най-бързо. Хайде, излезте на светло.

Куин й махна да върви.

— В безопасност сме, господарке. Амарон ми е бил началник.

— Твой началник?

— Да. Във войската.

Той се опита да направи крачка, но се препъна и залитна. Гелел го хвана преди да падне.

— Благодаря… извинявай.

— Ето.

Гелел го подхвана под мишницата и двамата тръгнаха.

— Благодаря. Лошо първо впечатление, но какво да се прави.

— Тогг да го вземе първото впечатление.

— Псуваш като морски пехотинец, господарке. Отчайващо, наистина.

— Извинявай.

— Не се извинявай. Бъди саркастична.

— Не можеш да спреш да преподаваш, а?

— Точка за теб.

Те се промушиха през гъсталака и излязоха на полето. Там ги чакаше отряд от около тридесетина конници. Дъхът на конете им образуваше облаци пара. Почти цялото тегло на Куин вече почиваше върху ръката на Гелел. Двама мъже веднага го поеха от нея. Някой извика за лечител. Положиха го на едно одеяло.

— Кой от вас е Амарон? — попита тя.

— Аз.

Мъжът скочи от коня си, а ботушите му потънаха в калта. Беше огромен напанец, облечен в черни, прости доспехи, върху които бе наметнал тъмнозелена пелерина.

— Загубил е много кръв.

— В добри ръце е.

— Ами фамилията Селат? Можете ли да ме заведете при тях?

Амарон сложи ръце на кръста си и я погледна в очите.

— Съжалявам, Гелел — отвърна той и сведе поглед. — Отвлякоха ги. Юмрук Кал’ил ще ги използва, заедно с много други, за да си осигури безопасно заминаване.

— Безопасно заминаване?

— Заминаване от Тали. Най-вероятно на кораб. В момента столицата е под контрола на три талийски благороднически семейства.

Гелел огледа останалите мъже. Нито един от тях не бе облечен в малазанско сиво. Самият Амарон не носеше никакви отличителни знаци. Всъщност повечето конници бяха облечени в тъмносиньо — старите талийски цветове.

— Кой командва?

— Чос. Военното командване бе възложено на генерал Чос.

— Нямате предвид същия Чос, който известно време беше Върховен юмрук?

— Да, същият.

— Мислех, че е мъртъв.

— Това беше идеята.

Гелел се вгледа в лицето на мъжа. Куин го бе нарекъл свой началник.

— Ами вие? Мога ли да попитам каква е вашата работа?

Мъжът сви рамене.

— Каквато има за вършене. Може да се каже, че се занимавам със събиране на сведения.

Опа, помисли си Гелел.

— Ами… благодаря ви, Амарон, за това, че ни спасихте.

Той се поклони.

— Може ли да дойда с Куин?

— Разбира се. Ще го занесем в къщата, нали? Там ще си поговорим насаме.

Да, ще си поговорим за бълнуването на един тежко ранен старец, нали така? Гелел реши да не разкрива какво й бе казал Куин, защото в момента не беше сигурна доколко вярва на този Амарон. Куин определено му имаше доверие, но мъжът й се струваше странно студен и безразличен. Състоянието на Куин изобщо не го бе трогнало. Гелел имаше нужда Куин да се върне в съзнание и да се оправи. Изведнъж тя осъзна, че той е последната й връзка със стария й живот. Тръгна след войниците, които го пренасяха към къщата. Пътят им бе осветен от горящите конюшни, озаряващи нощното небе.

* * *

Дванадесет дни след като слязоха от планината, достигнаха западнало селце, което Пътника нарече Пристан. Не бе нищо повече от струпване на колиби със сламени покриви до пресъхнал ров и стара обгоряла палисада с изглед към приливните плитчини на Морето на изследователя.

— Тук ли трябва да чакаме? — попита Ереко.

Пътника кимна, а кафявото му, осеяно с бръчки лице остана напълно безизразно.

Ереко въздъхна. Чародейке, дай ми сили да издържа.

Скоро щеше да се стъмни, затова си избраха една от изоставените колиби. Ереко опита да протегне схванатите си ръце и крака, но не успя. Човешките жилища просто не му понасяха. Предпочиташе да спи под звездите. Някаква бабичка от селото докуцука при тях с кошница в ръка.

— Носи ни ядене — рече той на Пътника. — Иска ми се да не го бе правила. Изглеждат така, сякаш имат много по-голяма нужда от храната от нас.

— Страхуват се и това е единственото, което могат да ни предложат. Освен това ми се струва, че искат да направим нещо за тях.

Беззъбо ухилена, старицата се поклони, бръкна в кошницата и извади купи с рибна каша и няколко кори твърд хляб.

— Изпрати вожда — каза й Пътника на талийски. — Ще говорим с него.

— Вождът е мъртъв. Племенникът му ще говори с вас. Ще го изпратя утре.

По-късно, докато Пътника спеше, Ереко се взря над въглените на огъня към фосфорното сияние на разбиващите се о брега вълни. В мислите си виждаше друго море, по-гневно и по-диво, стоманеносиво и изпълнено с вълни, високи като скали. През последния сезон Ездачите достигнаха Стената на бурите. Тази част от Стената, където беше той, остана тиха, защото Ездачите вече не се сражаваха с него. Всъщност последните му няколко години на Стената бяха доста скучни. Разбира се, това се харесваше на корелските му господари, защото не трябваше да се тревожат за тази част от Стената, където беше той.

Ереко видя как оковаха далечната фигура за глезена — така, както оковаваха всички на Стената. Видя как го спуснаха до позицията му, един тесен каменен перваз, без мъжът да възразява или да се съпротивлява. Той седеше невъзмутимо, докато поръбените с лед вълни се разбиваха в Стената, а пръските го скриваха от погледа му. Когато Ездачите пробиха повърхността на водата далече навътре в пролива, някои посочиха към тях. Други започнаха да пищят и да се молят да ги освободят. Този мъж остана седнал и Ереко се уплаши, че той бе един от онези, които бяха достатъчно смели, за да не защитават позициите си, жертвайки себе си в името на постепенното разрушаване на огромната постройка.

Един отряд от Ездачи скъси разстоянието до Стената. Тъмните очертания, яхнали вълните, се приближаваха все повече и повече. Неземният студ, който ги придружаваше навсякъде, скова дори крайниците на Ереко. Скреж покри кожата на ръкавите и крачолите му. Камъните натежаха от лед, който правеше ходенето по стената хлъзгаво и опасно. Когато Ездачите наближиха съвсем, корелците хвърлиха оръжия на тези клетници, които бяха най-ниско или заемаха особено уязвими позиции.

Ереко изпита облекчение, когато видя как мъжът се изправя на крака, стиснал меч. Вълните се издигаха все по-високо и по-високо. Гребените им започнаха да заливат някои от защитниците, потапяйки ги във водовъртеж от ледена пяна. Първите редици съвсем скоро щяха да нападнат. Изстреляни от високо стрели заваляха върху наближаващите Ездачи. Стиснали копия от остър лед, те летяха напред, възседнали нещо, което бе наполовина вълна, наполовина изваян от леда кон. Блестящите им доспехи от ледени люспи грееха в изумруденозелено.

Пръски скриха първия пристъп. Когато водата се отдръпна, мъжът все още беше на крака. Навсякъде по стената хора се сражаваха с понесени от вълните Ездачи. Повечето загиваха, разбира се, защото как обикновени мъже и жени биха се опрели на такава древна, чужда магия? Нощното небе бе озарено от красиви ивици светлина, които се разливаха по него като вълни. Корелците твърдяха, че това е светлина, идваща от друг свят.

В затишието между редиците настъпващи Ездачи водата се отдръпна и Ереко видя, че повечето позиции на стената бяха празни или пък труповете на защитниците висяха за оковите си като гротескни плодове от клоните на дърво. Корелци се спуснаха с въжета, за да разчистят телата. Бяха спуснати нови затворници, повечето от които яростно се съпротивляваха. Корелците не оковаха новите попълнения за глезените, защото от това вече нямаше нужда.

Мъжът все още беше жив. Отново седеше, но Ереко осъзна, че това не беше предизвикателен жест. Той просто искаше да се стопли и бе прегърнал свитите си крака.

Корелците използваха специални възли и само трябваше да дръпнат, за да може въжето да се развърже и затворникът да остане сам на позицията си. Някои се хвърляха към въжетата с напразната надежда да се изкатерят нагоре, но бяха улучвани от стрелци и останалите бързо усвояваха този урок.

Вълните прииждаха на талази. Ездачите, които досега бяха обикаляли навътре в пролива, отново се насочваха към сушата с вдигнати копия. И това продължаваше с дни — чак докато бурята отминеше. Следващите няколко седмици бяха сравнително скучни, но през това време непонятното присъствие дълбоко в пролива възстановяваше силите си за ново нападение.

Вторият пристъп рядко закъсняваше. Когато най-накрая дойде, един малазански пленник изкрещя нещо в нощта, може би молитва или предизвикателство, след което се хвърли от перваза, на който го бяха спуснали. Бързо спуснаха корелец, който да заеме мястото му. Гребенът на вълната се блъсна в Стената и разтресе камъните, сякаш цялото море се бе вдигнало, за да я разруши.

Когато водата и парчетата лед се отдръпнаха, мъжът на Ереко все още бе там. Друг пленник, малазанец, съдейки по раздраните му дрехи, крещеше нещо към него с протегнати ръце. Умоляваше го. Мъжът му отдаде чест, което накара пленника да изпъне гръб и да отвърне със същото.

Бурята продължи през цялата нощ, а мъжът на Ереко беше единственият, когото не трябваше да сменят. Корелците продължаваха да спускат затворници отгоре. Те смятаха, че вършат услуга на тези мъже и жени, давайки им шанс да умрат достойно в защита на Стената. Разбира се, затворниците бяха на друго мнение.

Бавно, почти незабележимо, нападенията на Ездачите в тази част на Стената се промениха. Натискът им отслабна и те започнаха да обикалят, вместо да нападат, а някои се гмурнаха под повърхността. Корелците, събрани горе, гледаха и сочеха развълнувано. Ереко се вгледа в морето — от дълбините се надигаха тъмни фигури. Това бяха маговете на Ездачите. Ереко се изправи, защото рядко му се отдаваше да види тези създания. Броните им бяха от лед, черен като нощта, може би изкован в мрачните дълбини на морето. Носеха жезли и пръчки от скъпоценни камъни — кристал, оливин, гранат и серпентина — с които атакуваха Стената с концентрирана магия и смразяващ студ по време на най-ожесточените схватки.

Ездачите се разпръснаха, порейки заскрежените вълни, след което един от тях се насочи към мъжа, когото Чародейката му бе посочила, наричайки го негов спасител. Ездачът се приближи и когато вълната се разби в Стената, конят му се изправи на задните си крака. Когато пръските и мъглата се разсеяха, мъжът все още беше там, а Ездача го нямаше.

Кръвожаден, ликуващ вик огласи нощта, дошъл от корелците, събрани над мъжа. Този вик сякаш разтресе Стената по-силно от самите вълни.

Той погледна нагоре, след което обърна гръб на корелците.

Още един Ездач се втурна към него с вдигната пика. Ереко с ужас видя как мъжът хвърля меча си настрани и чака невъоръжен създанието да го връхлети. Ездачът спря преди да достигне Стената, но все още държеше пиката си насочена. Той се издигаше и спускаше с вълните. На Ереко му се стори, че двамата си размениха думи. След това Ездачът се наклони на една страна и се върна.

Другите магове снишиха жезлите си от блещукащ кристал и се насочиха наляво или надясно. Изглежда бяха решили да не нападат тази част на Стената.

Корелците оставиха мъжа окован на позицията му. Тази нощ Ереко изтръгна ръждясалата пранга, захапала глезена му, покатери се по Стената, спусна се до позицията на мъжа, откъсна неговата пранга и пренесе изтръпналото му от студа тяло от другата страна на Стената. Преплува по-топлия и тесен канал зад нея с мъжа, преметнат през рамо. Достигна изоставения бряг на острова, който корелците наричаха Останката, малко преди зората да докосне най-високите вимпели на наблюдателните кули на Стената.

Седна и зачака слънцето да изпълзи над хоризонта. Мъжът лежеше в безсъзнание, почти мъртъв от премръзване. Но в него имаше нещо. Нещо необикновено. Ереко виждаше това съвсем ясно, въпреки че зрението му не беше толкова развито, колкото това на предците му. Помнеше и думите на Чародейката, която сега наричаха Кралицата на сънищата. Мъжът несъмнено изглеждаше як. Не беше едър или широкоплещест, което много хора погрешно вземаха за умения в битка. Не. Просто около него имаше някакво излъчване, дори когато лежеше в несвяст. Огромен товар и огромна опасност. Не само във физически смисъл. По-скоро в духовен. Сила. Огромна сила да създава. Или да унищожава. И оттам идваше опасността.

След като слънцето го затопли, мъжът се събуди и Ереко го поздрави.

— Казвам се Ереко.

— Пътник.

Мъжът огледа покритите с вонящи водорасли камънаци по брега.

— Защо направи това?

— От доста време обмислям собственото си бягство. Но знаех, че възможностите ми ще се увеличат, ако не съм сам. Твоето представяне вчера ме убеди, че заедно шансовете ни ще са много по-големи.

Мъжът се засмя.

— Струва ми се, че не съм ти бил от голяма полза.

— Не се заблуждавай. Още не сме свободни. Намираме се в сърцето на корелския субконтинент. Корелските Избрани несъмнено са вдигнали всички под тревога, за да ни открият. Чака ни дълъг път.

Мъжът кимна. Или приемаше думите му, или не искаше повече да обсъждат въпроса. Ереко не беше сигурен.

— А ти кой си? Не си джагът — по-висок си. Не си и тоблакай, нито трелл. Но имаш общи черти с тях.

— Наричаме се „Хората“ — Тел Акаи.

Пътника го зяпна объркано.

— Тартино… или Теломен, може би?

— Не, Тел Акаи. Тези, които споменаваш, са потомци на моя народ.

— Потомци? Но това е невъзможно. Никога не съм чувал за твоя народ.

— Всички, освен мен, са мъртви от векове. Или по-точно е да се каже, че не съм срещал други.

— Съжалявам.

— Благодаря.

— Съжалявам и за още едно нещо.

— За какво?

— Трябва да се върна на Стената. Там е мечът ми.

Ереко поклати глава и въздъхна. Чародейке, защо ми причиняваш това?

— Разбирам. Значи трябва да те спасявам два пъти.

На следващата сутрин Пътника и Ереко обиколиха гората около селцето Пристан и си набелязваха дървета за кораба. На обяд се върнаха в колибата и вътре завариха старец, който бе клекнал на сянка и ги чакаше. Това ли беше племенникът на вожда? Мъжът кимна и се усмихна, след което пак кимна и пак се усмихна. Спря едва когато Пътника клекна до него и положи ръка на рамото му.

— Преживели сте ужасна трагедия — рече той.

Старецът се смути, но кимна.

— Да, почитаеми господине. Страдаме. Смърт от морето. Търговци на роби и пирати. Идват отново и отново. Скоро няма да остане нито един от нас.

— Преместете се далече от брега — посъветва го Ереко.

Усмивката на стареца беше напълно беззъба.

— Тук сме рибари. Не можем да правим нищо друго.

— Много съжаляваме, но не можем… — започна Ереко, но Пътника вдигна ръка.

— Имате ли някакви вещи на тези пирати? Оръжия? Брони?

Старецът кимна отривисто.

— Да, да… тук-там има останали неща.

— Покажи ни.

Озадачен, Ереко последва Пътника и стареца, които започнаха обиколка на селцето. Спираха пред къс ръждясал метал тук, отломка от строшен меч там. Пътника коленичи, за да издърпа едно парче дърво от пясъка — прекършената дръжка на боздуган, от която висеше нещо като пискюл. Той потърка оскубаните пера и изсушената кожа с ръка, след което се изправи.

— Ще ви помогна — рече и изтупа ръцете си.

Ереко го зяпна изумено. Какво ли неочаквано премеждие ми изпраща Чародейката сега?

— Да, да — повтори старецът. — Да. Благодаря ти, почитаеми господине. Никога няма да можем…

— Помогнете ни да построим лодката си.

— Да. Разбира се. Всичко, от което се нуждаете.

Тръгнаха. Пътника надвика шума на вълните:

— Очаквате ги скоро, нали?

Старецът трепна.

— Да. Скоро. Ще дойдат скоро. Сивите пирати от морето.

Рота малазански редовни войници, изпратени да патрулират уикската граница, забелязаха дима в далечината и промениха пътя си, за да проучат. Откриха опожарен стан на клана Гарван. Труповете на уикците лежаха там, където бяха паднали. Сержантът на ротата, Струната, внимателно разгледа телата: старейшини, обвити в молитвени одеяла, трима сакати мъже и неколцина младежи. Видя стъпкани останки от знамена и флагщоци, една покрита каруца и няколко изрисувани юрти. Всичко това говореше за уикско поклонение или обредно шествие. Разбойниците, които може би наричаха себе си „колонисти“, бяха насядали около бумтящия огън и пируваха със закланите коне пред очите на уикските си пленници. Тъпчеха конско месо в уста и не обръщаха никакво внимание на малазанските войници.

— Останали сте без храна по време на дългия поход, а? — извика Струната на най-близкия мъж.

Той се ухили, но продължи да яде. От една от юртите излезе мъж и си вдигна гащите. Струната зърна малко бяло тяло, свито под одеялата зад него.

— Добре дошли, братя малазанци — извика мъжът.

— Не сме ваши братя.

— Е, все пак благодаря, че се отбихте, но нямаше нужда — вече сме в безопасност от тези варвари.

— Вие сте в безопасност?

— Нападнаха ни.

— Нахлули сте в земите им.

— Малазански земи, както императрицата постоянно ни напомня. Както и да е — отказаха да ни продадат дори един кон, а умирахме от глад!

— Уикците считат конете си за членове на семейството. Все едно сте ги помолили да ви продадат собствените си деца.

— Предложихме им добра цена. Но се заинатиха и това е.

Струната се обърна на една страна и изплю голяма храчка, кафява заради сока от ръждив лист.

— И въпреки това решихте да ги вземете.

Мъжът разпери ръце.

— Дадохме им добри пари и взехме само най-лошите коне. Куци, безполезни коне. А те ни нападнаха! Всичките. Деца, старици — всичките! Бяха като побеснели зверове. Нищо човешко не бе останало у тях.

Сержантът погледна към завързаните младежи и пъхна шепа листа в устата си.

— А тези?

— Наши. Пленници. Ще ги продадем.

— Какво? Какво каза? Военнопленници?

— Да. Война на прочистване. Тази уикска сган живя в долините достатъчно дълго. Цялата тази хубава земя стои необработвана. Истинско разхищение.

Сержантът даде знак с ръка на хората си, които веднага насочиха арбалетите си към разбойниците.

Мъжете зяпнаха, стиснали мазни късове конско месо. Говорителят им замръзна за миг, но после спокойно продължи да се облича.

— Какво е това? Не сме нарушили никакъв закон. Императрицата обеща тази земя на всички, дошли да я обработват. Свалете оръжията и се махайте.

— Ще се махнем, но не преди да вземем това, което ни се полага.

— Полага? Какво ви се полага?

— Аз също съм запознат с имперското право. Нямаше ли закон, според който всички военнопленници принадлежат на трона? И като представител на трона, аз смятам да взема пленниците.

— Какво смяташ да направиш? Кой е чувал за такъв закон?

— Аз съм чувал и това е достатъчно. Отстъпете.

Тънко бяло тяло изхвърча от юртата — младо момиче, облечено в твърде голяма риза, която беше съдрана. Тя изкрещя нещо на уикски на сержанта, който вдигна вежди.

— Виж ти. Явно в днешно време всички сме станали адвокати.

— За какво вдига шум? — попита говорителят.

— Това момиче тук се позовава на уикския закон срещу теб. Пречистване с кръв.

— Какво, в името на Бърн, означава това?

— Ножове. Обикновено до смърт.

Мъжът зяпна Струната.

— Какво? С нея?

Мъжете около огъня бавно станаха на крака.

— Покрийте ги — рече Струната.

— Тъй вярно.

Войниците му се разпръснаха, като все още държаха арбалетите си вдигнати.

— Не говориш сериозно. Ще слушаш тази уикска мръсница?

— Да.

— Тя е само едно дете!

Сержантът застина, а очите му пронизваха говорителя.

— След като е достатъчно голяма, за да я изнасилиш, значи е достатъчно голяма, за да ти държи сметка за това, не мислиш ли?

Мъжът сви рамене и застана в бойна поза. Издърпа нож от колана си.

— Добре. Значи ще трябва да убия и нея.

Струната хвърли собствения си нож на момичето. Тя го взе, изкрещя някакво проклятие на уикски и скочи.

Свърши по-бързо, отколкото Струната бе предполагал. Накрая трябваше да издърпат момичето от насечения труп. Войниците му строиха младежите и ги изпратиха към укреплението. Разбойниците се заклеха, че ще разкажат за това и ще изгорят укреплението до основи. От една страна Струната се надяваше, че ще опитат, но от друга се тревожеше, че току-що бе вкарал лейтенанта си в повече неприятности, отколкото можеше да посрещне малката им рота.

* * *

Кайл лежеше в каютата си на борда на Сокол и стискаше очи. Страдаше от морска болест, която караше стомаха му да се бунтува. Стегна мускули, когато корабът отново се люшна на една страна. Бяха прекарали почти месец в открито море и последната суша, която видяха, бе западното крайбрежие на островите Баел. През последните пет дни Сокол се опитваше да изпревари бурята, която ги влачеше на северозапад — направление, което суеверните моряци дори не биха си помислили да следват.

Не успя да си спомни това, което бе сънувал, и изпъшка разочаровано. За част от секундата бе доловил сладкото ухание на парфюм и бе усетил меката топлина на ръка, положена върху челото му. Но сега бе в каютата си на борда на Сокол, в открито море, и само боговете знаеха колко още им оставаше, докато стигнат Стратем. Приемната родина на Пурпурната гвардия.

Земя, която не означаваше нищо за Кайл.

Насмоленото дърво скърцаше и пращеше на две педи от носа му. Капки влага се стичаха по наклонената стена от дъски и още повече напояваха и без това подгизналото му легло от зебло и слама. Дървото пращеше, защото бурята се опитваше да смачка кораба. Димът от ръждив лист и д’баянгски опиум, който се носеше на талази по тясната стълба, водеща до палубата, караше очите му да сълзят. Миризмата на засъхнало повръщано, мас, пот и застояла вода караше стомаха му да се свива още повече. Под него гвардейци разговаряха, играеха комар и гадаеха по Драконовата колода.

Кайл се завъртя на една страна. Извитият равнински нож, който държеше на каиш около врата си, задълба в рамото му. Тесният коридор беше запречен от десетина гвардейци, събрани около малка дървена дъска, на която бяха наредили картите от колодата. Слюдения гадаеше по картите — всички бяха съгласни, че е един от най-добрите гадатели в Гвардията.

Появи се прошареното лице на Изгърбения. Беше се покатерил по трите легла под това на Кайл. Хвана се за койката му и намигна, сочейки към мъжете долу.

— Слюдения е бесен като Гуглата. Казва, че Кралицата на Върховен дом Живот има надмощие, което е много странно. Казва, че от гадаенето му има толкова полза, колкото и от свещеник в бардак.

Кайл въздъхна и се отпусна на койката си.

— В името на кокалите на Гуглата, това са просто карти — рече той. Откакто се бе присъединил към Гвардията, се бе наслушал на легенди и суеверия за богове и богини. Дори не си бе представял, че може да има толкова много.

Изгърбения се почеса по брадата с мръсните си пръсти.

— Повече от това са — отвърна той, най-вече на себе си.

— Опитай пак — рече някой на Слюдения.

— Не може — отговори той. — Веднъж на ден.

Тънките, изрисувани карти от дърво изтракаха, когато Слюдения ги събра.

— Въпреки това опитай.

— Лош късмет.

— Искаш да кажеш, че ще разберем що за стока си.

— Искам да кажа, че можем да си изпатим здравата.

С периферното си зрение Кайл видя как Изгърбения кимва при тези думи. Веднъж на ден, но никога близо до храм, осветена земя, гробище или скорошна битка. Кайл не можеше да повярва, че Драконовата колода бе заобиколена от толкова много предания и обреди. Картите трябваше да разкриват бъдещето, но как бе възможно това, след като през половината време не можеха да бъдат използвани? Според Кайл това беше твърде удобно за този, който продаваше проклетите неща.

Отегчен, изтощен и замаян от постоянното люшкане и клатене на кораба, той затвори очи, за да ги предпази от дима, и опита отново да намери онзи сън. Той все успяваше да му се изплъзне. След няколко минути Кайл пак задряма.

Вратата на каютата се отвори с трясък и вътре плисна морска вода, а нахлулият леден вятър почти изгаси фенерите. Всички проклеха мъжа, който слезе по стълбите. Беше един от наетите курзански моряци. Босите му крака шляпаха по дъските, а от вълнената му блуза се стичаше морска вода. Брадясалото му лице под черната, подгизнала коса беше бледо като на призрак.

— Капитанът иска всички ви на палубата, въоръжени — обяви той на набраджански, след което се отдръпна. Мъжете започнаха да навличат кожените си панталони и гамбезоните[10]. Всички брони бяха смазани с животинска мас и прибрани, за да не ръждясат. Освен това в открито море те бяха по-скоро опасност, отколкото защита. Гвардейците се опитаха да разберат още нещо от моряка, но той мълчеше. Само направи с ръка няколко знака против уроки, като избягваше да ги гледа в очите. Кайл навлече собствения си гамбезон. На главата си сложи коженото кепе, което носеше под шлема, след което закопча колана с оръжията и се нареди на опашката. Изкачиха стълбите и минаха покрай моряка, който трепереше, забил поглед в земята.

В мига, в който се озова на палубата, Кайл се хвана за едно въже и закри очите си от пръските. Видя свитите платна и заскреженото, разбесняло се море. Хората сочеха и крещяха, но вятърът отвяваше думите им. Кайл проследи погледите им и не можа да повярва на очите си: сред вълните и облаците от пяна се движеха човешки фигури. Те носеха доспехи, които блестяха в сапфирено и преливащосиньо. Изглеждаше, че все едно яздят вълните. Зад тях пръскаше бяла пяна. Докато Кайл гледаше, някои от вълните се извисиха, наподобиха конски тела, след което съществата се гмурнаха под повърхността само за да изплуват няколко разкрача по-нататък. Броните им блестяха, сякаш бяха направени от лед, а в ръцете си стискаха островърхи пики.

Кайл погледна към хоризонта. Видя само един от двадесетте кораба от флотилията на Гвардията — Скитник. Толт, наемникът, който стоеше най-близо до него, грабна ръката му и извика:

— Ездачи! Бурята ни е издухала в техните води! Обречени сме!

Първата реакция на Кайл бе да зяпне от изумление и безмозъчен страх. Преди два месеца, в началото на пътуването им, Изгърбения му бе описал странния архипелаг и континентите, които в Пурпурната гвардия наричаха свой дом. Кюон Тали и Фалар на север. Корел на юг. Изгърбения му обясни, че Кюон Тали и Корел — или Юмрукът, както понякога наричаха този континент, — са разделени от дълбок океански пролив, където властват непредсказуеми бури и опасни течения. Открай време Ездачите господстваха над пролива. Малазанците бяха опитали два пъти да стигнат до Корел, но и двата пъти Ездачите бяха потопили флотилиите им. Те не позволяваха на никого да премине и непрестанно воюваха с корелците за крайбрежието на земите им.

Кайл се приближи до планшира. През пръските различи неколцина Ездачи, които обикаляха кораба. Докато гледаше и не можеше да повярва на очите си, тези от тях, които бяха най-близо до Сокол, отдадоха чест с вдигнати пики и се потопиха. Други изплуваха на тяхно място и се насочиха към кораба. Един от Ездачите беше съвсем близо и сякаш го гледаше. Но тъй като високият шлем скриваше очите на създанието, Кайл не можеше да бъде сигурен. Той инстинктивно извади сабята си, вдигна я пред лицето си и отдаде чест на Ездача. В отговор чуждоземното създание вдигна пиката си. Острият й връх проблесна. Кайл се изсмя от облекчение и прибра сабята в ножницата. Изглежда Толт беше прав — ако се бе стигнало до битка, щяха да са обречени.

— Този Ездач ти отдаде чест.

Кайл се обърна. Сивогрив стоеше зад него. Той беше единственият на борда, облякъл доспехите си. Стоеше широко разкрачен и се държеше за едно въже. Кайл си припомни думите на малазанския ренегат от Курзан: Не обичам водата. Сега ветеранът го гледаше преценяващо, а изражението на лицето му беше много особено.

— Или е отдал чест на теб — рече Кайл.

Сивогрив се усмихна и в небесносините му очи се появи дяволито пламъче.

— Не. Отдавна им казах да спрат да го правят.

Кайл се извърна. Не искаше да слуша такива неща от този странен малазански ренегат. Шеги! Този мъж му бе отнел нещо незаменимо — нещо, което го бе накарало да положи своя собствена клетва, различна от клетвата на Гвардията. Кайл сграбчи планшира. Беше леден, но всяка промяна от вонящата каюта беше добре дошла. Всички кораби бяха претъпкани до краен предел. Гвардейците бяха наблъскани вътре рамо до рамо.

— Бил си тук и преди, нали? — попита Кайл, без да се обръща. Гледаше как Ездачите обикалят кораба и се гмуркат под водата, един по един. На палубата останаха само неколцина наемници. Сега, когато паниката бе преминала, лицата им отново бяха станали безизразни. Кайл си припомни, че някои от тях бяха виждали много по-странни и причудливи неща от тези създания.

Сивогрив дълго време мълчеше, но Кайл чувстваше натрапчивото му присъствие зад гърба си. Освен това чуваше стърженето на доспехите по раменете и ръцете му, когато люшкането на кораба го караше да променя стойката си.

— Да. Много пъти. Израснах на Джени — един остров южно от Кюон. Баща ми ловеше риба във водите на Ездачите. Често ги виждах като момче. Една сутрин баща ми излезе с лодката и никога повече не се върна. Някои казаха, че Ездачите са го убили. Тогава се заклех, че никога повече няма да стъпя в морето. Записах се във войската.

Ренегатът замълча и Кайл си представи тъжната му усмивка, която сякаш казваше: Все едно този избор бе имал някакво значение! Но Кайл продължаваше да не се обръща. Този мъж му бе отнел всичко ценно. Бе убил дух, водач на неговия народ! Не искаше да слуша това.

— Началниците сметнаха, че знанията ми за Ездачите ще се окажат полезни при нападението срещу Корел — продължи Сивогрив. — И за известно време бяха прави. Но годините си течаха и безизходицата ме принуди да опитам нещо, което никой друг не бе опитвал…

Последните Ездачи изчезнаха във водовъртежи от изумрудена пяна. Кайл потрепери. Въпреки нежеланието си се обърна към Сивогрив.

— Какво? Какво си направил?

Ренегатът бе намръщен, погледът му — вперен в бурните води на морето. Той избърса влагата от лицето си и направи жест, все едно изхвърля нещо.

— Ами… да кажем, че запалих огън под краката на корелците, какъвто те никога преди не бяха виждали, а началниците заповядаха да ме арестуват. Направих грешка. Не прецених добре обстановката и… много хора, които не трябваше да умират, умряха.

— Съжалявам.

— И аз, но го приемам. Сега просто ми е писнало.

На лицето му се появи крива усмивка, а очите му блеснаха като леда, който сковаваше планинските върхове на север от родните земи на Кайл. Или като доспехите на тези Ездачи.

Лицето на Кайл се сгорещи въпреки студа и той се извърна. Не искаше това: споделени спомени, признания. Не и от този мъж. Мъж от ротата, когото се бе заклел да… Проклет да бъде за това!

— Е, по-добре да слизам. Трябва да смажем всичко наново, благодарение на тези проклети Ездачи.

Кайл не отвърна нищо. Не смееше да отвори уста. Когато погледна през рамо, Сивогрив си бе отишъл.

Смрачаваше се. Ниският, заоблачен хоризонт на запад стана розово-оранжев. Морето се успокои, браздите между вълните станаха по-плитки, а вятърът стихна. Сокол и Скитник — далечно петно на север — постепенно измениха курса си и се насочиха на юг. Въпреки вятъра, който пронизваше гърба на Кайл с ледени ножове, той остана на палубата. Мисълта за вонящата, тясна каюта обръщаше стомаха му. Погледна към кърмата. Блясъкът на лула издаде присъствието на Изгърбения, омотал се в дебело одеяло. Кайл се хвана за едно въже и тръгна към кърмата, без да го пуска. Застана до ветерана.

Изгърбения разглеждаше лулата си. Натъпка чашката с палец и отново я захапа.

— Можеш да се отпуснеш, момче. Давай го по-спокойно. Вече си у дома.

— У дома?

— Разбира се! Вече си гвардеец, синко.

— Така ли?

— Да. Нали аз те заклех.

— Ами ти? Къде е твоят дом?

Нетърпеливо изсумтяване.

— Домът на един войник е неговата рота, момче. Вече трябваше да си научил това. Разбира се, винаги ще има сладки спомени и копнежи по местата, където сме били, но какво става с нас, когато се върнем там, а? — Старият сапьор не изчака отговора му. — Научаваме нещо, което не искаме да знаем — че тези места вече не са наш дом. Че никой там не ни познава. Че не си намираме място и че никой не ни разбира. И след време осъзнаваш, че си направил грешка. Не можеш да се върнеш. Никога.

Сапьорът въздъхна и се загърна по-плътно с конския чул.

— Не. Тези от нас, които стават войници, имат друг дом — Гвардията, бригадата, ротата и тъй нататък. Това е истинският ни дом. Има хора, които ще се изсмеят на това, което казвам, и ще ме нарекат сантиментален. Ще кажат, че и преди са чували такива думи — но това не променя факта, че това е истината за нас, нали?

Кайл се усмихна против волята си. Знаеше, че за Изгърбения всички в Гвардията са братя и сестри.

— Да, прав си — отвърна той и погледна надолу към стария ветеран, към зачервените очи, прошарената, рошава брада и осеяното с бръчки, изгорено от слънцето лице. — Гвардеец си от много време, нали?

Широка усмивка.

— Воювам от сто и шестдесет години. Всичките под командването на настоящия херцог, на баща му и на дядо му преди това.

Кайл зяпна, останал без дъх.

— Ти си Обетник!

— Да — отвърна Изгърбения и си дръпна от лулата. — Трябваше да си там, момче. През онази вечер шестстотин меча бяха вдигнати под ясното небе и шестстотин гласа прогърмяха като един. Заклехме се във вечна вярност и служба на нашия херцог, докато той е жив и Империята продължава да съществува. А той все още е жив, някъде.

Сапьорът разгледа лулата си и я избута в ъгълчето на устата си.

— Херцогът бе мъж, когото всеки би искал да следва. Забавихме ги доста, да знаеш. Бяхме единствените, които се опитаха да ги спрат. Скинър влезе в битка с Дасем, Меча на империята. Никой не успя да надвие другия. Но това ни съкруши. Бяхме изморени, толкова изморени. А херцогът изчезна скоро след това. Така че ние се разделихме на роти и всяка пое в различна посока.

— А сега безцелното шляене свърши — рече Кайл напрегнато. В гърдите му пламтеше убийствен гняв. — Тогава защо? Защо сключихте договорите? Защо дойдохте в Баел? Защо…_Хребета?_

Изгърбения въздъхна.

— Да. Диаспората приключи. Върнахме се, за да поискаме земите си. Но не се шляехме безцелно. Търсехме нашия херцог. Търсихме навсякъде. Но не го открихме. Може би някоя от другите роти… не знам.

Известно време стояха рамо до рамо, потънали в мълчание. Курзански моряци шетаха около тях, вдигайки платната. Лулата на Изгърбения изгасна. Сапьорът се изправи.

— Не знам за теб, но моят задник замръзна.

Той се загърна по-плътно с одеялото и слезе долу.

Кайл остана още малко на палубата. Гледаше вълните, но без да ги вижда. Мислите му отново и отново се връщаха към думите на Изгърбения от онзи ден на Хребета: Знаехме, че тук горе има някой…

На следващия ден бурята премина и Сокол започна да наваксва изгубеното време. Не след дълго стана ясно, че са загубили връзка с всички други кораби, освен Скитник. Гвардейците говореха за корабокрушения, Ездачи и морски чудовища. Слюдения предложи на Кайл да предскаже бъдещето му с гадаене по Драконовата колода.

Кайл лежеше на койката със свит от непрестанното клатушкане стомах. Той беше човек на земята! Какво правеше в този проклет кораб? По-рано се бе присмивал на дебелия наемник и неговите предсказания, но сега приветстваше всичко, което може да разсее еднообразието, независимо колко нелепо е то. Слюдения се зарадва, тъй като бе предсказал бъдещето на всички останали гвардейци по няколко пъти. Кайл бе последната му надежда за нещо ново.

— Светът може да бъде разделен на четири части — започна гадателят и избърса дървената дъска. Кайл застана на едно коляно срещу него. Над тях висеше фенер, който се люшкаше насам-натам от клатенето на кораба. Дебелият гвардеец носеше отворена отпред плъстена риза, която разкриваше множество белези и гъста растителност от черни косми. Той извади картите. Бяха завързани с бяла копринена лента и обвити в черна кожа. Кайл знаеше, че ефрейторът ги държи в тънка дървена кутия, която завива в одеялото си. Твърдеше, че картите били в семейството му от няколко поколения.

Слюдения започна да рови в тестето.

— В момента използвам това, което наричаме „къса колода“. Тези четири карти, Домовете, господстват над света — той ги показа на Кайл. — Светлина, Мрак, Живот, Смърт. — След това му показа още една карта. — Но когато бях млад, се появи нов Дом — Сянка.

Той остави петте карти на дъската и започна да вади други.

— Всеки един от четирите стари Дома притежава собствени висши служители: Крал, Кралица, Рицар и Защитник, както и низши служители, или слуги. Някои хора ги наричат Вестител, Маг, Войник, Шивачка, Зидар, Невяста и така нататък. Сянката има свои собствени служители: Крал, Кралица, Рицар и Убиец, когото понякога наричат Въже, както и Хрътка, Свещеник или Маг. При някои обстоятелства Домовете имат определени области или направления, където влиянието им е най-голямо. Сянката няма такива. Може да се появи навсякъде и по всяко време.

Кайл кимна.

— Тези шест карти също са много важни — продължи Слюдения и му ги показа. — Те не обслужват нито един Дом. Карта Опонн, която символизира шанса и случайността; карта Обелиск, която символизира миналото или бъдещето; както и тези четири карти: Корона, Скиптър, Кълбо и Трон.

— А останалите? — попита Кайл, гледайки към картите в ръцете на Слюдения.

Наемникът се намръщи.

— Тези са нови допълнения — отнасят се за един Дом, който се появи съвсем наскоро. Нови сили, нови влияния, които постоянно се появяват и изчезват… не знам дали тези ще изкарат дълго.

После постави на дъската карта, която беше различна от всички останали. Изглеждаше различно изработена, точно като картите на Върховен дом Сянка. Останалите бяха част от един комплект, изрисувани от една и съща ръка. Картите на Сянката бяха направени от по-дебело дърво, но вече бяха станали гладки от честата употреба. Лицевите им страни бяха опушено тъмни, почти черни, загатваха за неясни очертания и движения. Новата карта дори не беше квадратна като другите. Тя бе с грапави ръбове, от обикновено, неодялано дърво, а изображението върху нея сякаш бе надраскано с острието на нож. На нея се виждаше колиба или барака — във всеки случай някакво западнало жилище. На Кайл му се стори, че тази карта бе нещо като подигравка с другите Домове.

— Това ново присъствие се нарича Дом на Оковите — продължи Слюдения. — Засега този Дом разполага със следните служители: Крал, Съпруг, Рицар, Седемте, Сакатия, Прокажения и Шегобиеца.

Докато Слюдения говореше, Кайл погледна картата, която символизираше Краля на Дома на Оковите. Като всички карти от този Дом, тя бе от неодялано дърво. Върху нея някой, може би самият Слюден, бе издълбал кресло с висока облегалка. Трон. След като бе изсъхнало, дървото се бе свило и сцепило от горе до долу, като цепката минаваше през солидния, висок стол. Сравнени с красиво украсените и изрисувани карти от колодата, тези допълнения изглеждаха направо нелепи. Но Кайл не можеше да отрече, че в тази непохватна, любителска резба има нещо заплашително. Сцепеното дърво беше кървавочервено под повърхността и създаваше впечатлението, че по трона се стича кръв. Незнайно защо Кайл си помисли, че щеше да се чувства много по-добре, ако на трона седеше някой; така поне щеше да си мисли, че знае къде е неговият владетел. Светлината от люшкащия се фенер караше резбата да трепти и да се променя. Грапавата повърхност на картата напомняше на Кайл за полетата от дюни, които понякога се образуваха в степите. Тронът вече изглеждаше по-близо, сякаш се бе уголемил. Сякаш настъпваше към него.

Изведнъж отнякъде се появи ръка, която обърна картата. Кайл отлепи очи от нея и се намери срещу лицето на Слюдения, което блестеше от пот. Кайл усети пот по собствените си гръб и ръце. Чувстваше се странно замаян.

— Не бива да почваме така — рече Слюдения. Гласът му бе тих, но напрегнат. Той сякаш искаше да каже още нещо, но вместо това събра картите и ги погледна. — По-добре да опитаме по-късно.

Ръцете на гвардееца трепереха, докато прибираше картите.

Кайл отиде до койката си, грабна меча и зяпна стичащите се по лепкавото дърво капки влага. Издърпа острието от дървено-кожената ножница и докосна вдълбаните в желязото знаци. Дълбочината им винаги го изненадваше. Бяха изписани така, сякаш каленото острие беше от восък. Кайл отправи кратка молитва към Краля на Вятъра и се опита да повярва, че той е някъде наблизо и го наблюдава. Беше ли възможно този магус или Асцендент да е бил той? Не. Това звучеше нелепо. С всеки изминал месец Кайл осъзнаваше колко наивна и невъзможна беше клетвата, която бе положил над желязото на острието си — по някакъв начин да отмъсти за това, което се бе случило на върха на онзи остър каменен пръст.

Тази нощ той се опита да сънува женска ръка и фонтан, от който бликаше най-сладката вода, която някога бе вкусвал. Не си спомни дали успя.

* * *

Наит Симал ’Ап Ърл, от пристанищната стража в Унта, седеше под топлото следобедно слънце и гледаше как поредният търговски кораб, натоварен с плячката на Империята, се отдалечава с клатушкане от пристана, теглен от гребни лодки. Проклети плъхове. Той се наклони напред и се изплю в мазните вълни под кея. Храчката му бе червена заради сока от каф. Дебели плъхове. Сигурно бяха надушили нещо — не разложението на Империята, което всички надушваха. Сигурно носленцата им бяха доловили някаква друга, подета от вятъра миризма. Миризма на власт, на влияние. Наит се усмихна. Устните му бяха кървавочервени. Това му хареса. Миризма на власт. Ухание на пари? Той се намръщи. Не, може би не това.

Но къде можеха да потърсят убежище, ако не тук, в столицата? Малаз? Той се изкикоти и почти се задави със снопчето листа, напъхани в едната му буза. Богове, не! Може би щяха да пуснат котва на някой затънтен остров, далече от главните морски пътища. Или пък бяха решили да потърсят защитата на укрепените пристанища в Нап или Картуул… срещу заплащане, разбира се.

Наит се облегна назад и почука на стената на бараката на стражата.

— Сержант?

— Какво?

— Мислех си, че…

— Колко пъти съм ти казвал да не правиш това, синко? Вредно е за здравето.

— Мислех си, че може би трябва да искаме данък напускане. Нали знаеш — такса за отпътуване. Нещо такова. Цяло стадо овце си тръгват неостригани.

— Мислиш, че тези търговски къщи вече не са си платили? Или искаш някой Нокът да ти дойде на гости?

— Нокът? Какво общо имат Ноктите с това? Ние си имаме нашето, а те — тяхното. Всички получаваме по едно парче от баницата и никой няма да пострада. Винаги е било така.

— Някои хора искат да работят в пекарната — отвърна сержантът, но толкова тихо, че Наит едва го чу.

Нещо засенчи златната слънчева светлина, която го топлеше. Той присви очи и видя чифт излъскани черни кожени ботуши, след това широк ханш, килнат колан с окачени на него оръжия и накрая тежката гръд на Сръчната, ефрейтор от стражата.

— Пак дъвчеш тази чуждестранна помия, Наит — рече тя.

— Да, госпожо.

— Наричай ме госпожо ефрейтор, мършо.

— Да… госпожо ефрейтор.

— Изплюй го.

— О, Сръчна…

— Госпожо ефрейтор!

— Дадох си последните…

— Не ми пука за какво си прахосваш надницата, Наит. Наряд си.

— Така е — обади се сержант Тенекеджията.

Наит се нацупи, но се наведе напред и избута снопчето листа с език. То се приземи на сивите летви на кея и опръска ботушите на Сръчната с червена слюнка.

— Гуглата да те отнесе дано!

Наит избърса устата си с ръкав.

— Извинявай… госпожо ефрейтор.

Сръчната се протегна, за да измъкне плитката кестенява коса, затисната под люспестата й ризница. След това кимна към барачката и рече:

— Ще говоря с теб по-късно, войнико.

Когато му обърна гръб, Наит й изпрати въздушна целувка.

— Както казах, войнико — рече сержантът му, — вредно е за здравето.

— Не ме е страх от нея.

— А трябва.

Наит се наведе, взе влажното снопче и го пъхна обратно в устата си. Ха! Можеше да се справи с нея. Нищо чудно тя да бе чакала точно това — да й покаже кой е началството. Наит отново се усмихна. След това се намръщи объркано. Проклятие, какво беше това? Надвеси се над ръба на кея. Малки, прилични на листа подложки се носеха по вълните. В някои имаше медни монети, в други усукани панделки, а в трети ориз, плодове или свещи, някои от които все още горяха. Те се издигаха и спускаха с вълните като някаква флотилия. Още дарове от членовете на онзи проклет култ към морския бог. Доста такива дарове виждаше напоследък. Наит се изплю във водата и преобърна няколко подложки. Ха! Глупави суеверия на страхливи хора. Разбирам да бяхме в някоя забутана провинция в Нап или Джени, но тук, в Унта? — помисли си той. А уж хората тука били по-засукани. Той поклати глава. Накъде отиваше светът?

* * *

Юмрук Генист Д’Ирдрел от Коун погледна към крепостта Саран и се отчая. Четиригодишно назначение в този мазол на дирника на муле? Защо не преместиха началството в Сети? Колкото и ужасно да беше там. Той отново избърса чело с влажния от пот ръкав на сивата си малазанска туника. Присви очи, опитвайки се да ги предпази от ослепителния блясък на слънцето. Разгледа скучното червеникавокафяво на ниските, хълмисти пасища. Тук-таме имаше туфи зеленина, около които се провираха тънки ручейчета. Но това, което веднага привлече погледа му, бяха десетките биваци около крепостта — лагерни огньове, около които имаше оградени с каруци палатки от кожа и кече. Богове! — помисли си той. Някой в щаба ще си изпати за тази обида.

— Не е толкова зле, ако съвсем присвиеш очи — рече мъжът, който яздеше зад него.

Генист се обърна в седлото и го изгледа строго.

— Каза ли нещо, капитан?

Капитанът, когото наскоро бяха прехвърлили в петнадесети конен полк, сви рамене по начин, който раздразни Генист. Всъщност всичко в него го дразнеше. Беше с тях едва от няколко седмици, а сержантите вече се отнасяха към него с непонятно уважение. Генист бе забелязал как очите им се обръщат към този капитан, който наричаше себе си Мос, дори когато им даваше преки разпореждания. Сякаш за потвърждение. Имаше нещо в острия поглед на този мъж, в износените му ръкавици и също толкова износените ножници на двете му саби с дръжки от слонова кост, което смекчаваше обичайното отношение на Генист към подчинените му.

Двойната колона от малазански конници, две хиляди души, чакаше безмълвно зад тях под силното слънце.

— Дай знак, че се придвижваме напред — изръмжа Генист на един от хората си.

Капитан Мос прочисти гърлото си.

— Какво има сега? — изсъска Генист.

— Разузнавачите още не са се върнали от крепостта, началник.

— И какво от това? Ето я! Точно пред нас е! За какво са ни разузнавачи, Гуглата да те вземе!

— Така е по правилник.

— Правилник! — възкликна Генист и примигна. — Не сме на бойното поле, глупако. В сърцето на континента сме.

Генист рязко си пое дъх, обърна се и каза:

— Напред.

Докато яздеха, капитан Мос мълчеше. Като никога, помисли си Генист. Полека-лека човекът си научава мястото, реши той. В далечината се вдигна пушилка. Няколко групи конници яздеха към тях и вдигаха облаци прах в горещия въздух. Богове, простена вътрешно Генист. Две години сред тези нечистокръвни варвари. Как ли изглеждат курвите им? Сигурно в равнините няма и една свястна. Генист присви очи и се вгледа в най-близките конници — знаме от сива козина. Войници вълци. След това се обърна към хълмовете. Ето там, най-отзад. Знаме от бяла козина. Войници чакали — легендарната аристокрация на военните общности. Воини, положили клетва пред самия Риландарас, ужаса на равнините, Белия чакал. Древна сила от същия род, от който бяха произлезли Първите герои — поне според преданието. Трийч, сега Трейк, новоизлюпеният бог на битките, също бе сред тях.

Далече напред, двойните врати на крепостта Саран се отвориха. Офицер от стражата отдаде чест на Генист, който кимна в отговор. Влязоха вътре. Дворът бе пуст. Ниска, широка каменна кула на три етажа се облягаше на северната палисада на укреплението. Слава на Господарката за това, помисли си Генист. Пред кулата чакаше делегация.

— Дай сигнал за сбор — заповяда Генист и пришпори коня си напред. За негово раздразнение, Мос го последва.

— Не виждам Юмрук Дарлат.

Зад тях конниците се строиха в редици в празния двор.

— Никога не съм я срещал.

Вместо от Юмрук Дарлат Генист щеше да получи тържественото си назначение от сбирщина дрипави офицери, облечени в избелели туники.

Това не можеше да е сериозно! Да, Саран беше просто крепост, но началникът тук беше предполагаемият малазанският военен управник на целите равнини Сети! Страна, голяма колкото Дал Хон на юг. Да не би това да беше някаква преднамерена обида?

Генист дръпна юздите пред събраните офицери, разгледа ги един по един и се опита да отгатне кой е начело. Не успя. Не видя никакви отличителни знаци или емблеми. Нищо, което да отличава някой от останалите. Всички изглеждаха еднакво — с обветрени и обгорени от слънцето лица и износени доспехи. Ветерани до последния човек. Защо бяха тук, по средата на нищото? Може би наскоро ги бяха изпратили от Седемте града? Както може би бе станало и с Мос, както предполагаха някои от щаба му? Проклети да са за това, че го зяпат така! Как смеят?

— Кой е начело тук? Къде е Юмрук Дарлат?

— Юмрук Дарлат е неразположена — отвърна най-старият от мъжете, застанал най-отляво.

Който и да бе този мъж, прекарал бе много години тежка служба. Късо подстриганата му коса стърчеше във всички посоки. Може би изгаряне. Беше избеляла и прошарена. Очите му бяха тънки цепки на набръчканото обветрено лице. На гърба му имаше черен, извит сетски лък.

— А ти кой си?

— Казвам се Ток. Ток-старши.

След миг мълчание Генист избухна в смях.

— Шегуваш се, нали? Не самият Ток-старши, предполагам?

— Знам само един.

Генист погледна към другите офицери — нито един от тях не се смееше. Всъщност нито един не се усмихваше дори. Внезапно и Мос надяна най-сериозното си изражение.

— Но това е невероятно, нечувано. Мислех си… всички смятахме… че си мъртъв.

— Добре.

Мъжът пристъпи напред и погали врата на жребеца на Генист.

— Юмрук Генист Урдрел, може ли да ползвам коня ви за малко?

Генист зяпна мъжа.

— Моля? Какво искаш? Защо?

Капитан Мос бързо скочи от коня си.

— Вземете моя, господине.

Ток се обърна към него.

— Името ти, войнико?

— Мос. Капитан Мос.

— Е, благодаря ти, капитан Мос, за това, че ми отстъпваш коня си.

Ток-старши скочи на седлото, кимна на събраните офицери и се насочи към строените кавалеристи.

Двама офицери се приближиха и издърпаха юздите от ръцете на Генист. Юмрукът посегна към меча си.

— Не бих правил това на твое място — прошепна Мос. — Превъзхождат ни числено.

Генист го изгледа злобно.

— Аз имам две хиляди…

— Така ли? Ще видим.

— Какво имаш предвид, в името на брадата на Беру?

Мос кимна към конниците зад Генист и той се обърна.

Ток-старши яздеше напред-назад пред строените малазанци.

— Има ли ветерани сред вас? — извика той с глас, който лесно достигна до Генист. — Има ли ветерани от походите? Сержанти? Знаменосци? Познавате ли ме? Знаете ли кой съм? Кой съм аз? Кажете ми!

Генист чу отговори, но не можа да различи отделните думи. Сред тълпата се понесе развълнувано мърморене.

— Познавате ли ме? — изкрещя Ток. — Бях начело на крило под прякото командване на Дасем при Валан, когато превзехме Тали! Бях в Ном Пърдж! Привлякох сетите към Империята!

Кръвта на Генист изстина и той започна сериозно да се замисля да не би този мъж наистина да бе Ток, а не някакъв хитър разбойник, който опитва да се възползва от името. Дъхът на Гуглата! Ток-старши, най-великият кавалерийски командир, който Империята бе имала! В името на Бездната, преди него не бе имало имперска кавалерия. Думите му смразиха кръвта в жилите на Генист. Спомни си кой беше водил преговорите със сетските племена и след кого бяха тръгнали хилядите сетски копиеносци, минавайки през целия Кюон и стигайки чак до Фалар. Генист се обърна към портите на крепостта и предусети какво ще види там. Петима старейшини, яхнали жребците си, го наблюдаваха. С бели кожи на раменете, с копия, от които висяха муски от бяла вълна.

Подземни Богове! Какво ще става тук?

От редиците се надигна вик, който се издигна до скандиране.

— Ток-старши! Ток-старши!

Остриетата изсвистяха от ножниците и се издигнаха за почест към небето.

Ток-старши!

Дори Мос, който стоеше до коня на Генист и галеше долната си устна с палец, започна да приглася тихо:

— Ток-старши…

Трета глава

И тъй Трейк се въздига.

Кой може да каже какво влияние ще има това върху

братята и сестрите му?

Първи герои до последния. И те ли ще се издигнат?

Сега ли е времето на дивите, свирепи богове?

Жестоки богове за едно отчайващо жестоко време?

Тол Гет, естет

Даруджистан

Пръчката и скиптърът се намираше южния квартал на Външния кръг на Ли Хенг. Това място не означаваше нищо за новодошлите в града, но за местните значеше само едно: бедност. Защото Ли Хенг беше град на Кръгове или сгушени един в друг концентрични квартали. В центъра на града беше Вътрешното огнище, с Двореца в средата, а в средата на Двореца — Градският храм, обител на Покровителката. Сега, при малазанското управление, преосветен за пълния пантеон от кюонталийски богове, герои и духове покровители. Около Вътрешното огнище се простираше Големият междинен кръг, където се намираха старите знатни семейства на Ли Хенг, най-богатите търговски къщи и всички правителствени служители. След това идваше Малкият междинен кръг, още по-широк. Тук се въртеше по-голяма част от градската търговия, защото Ли Хенг се намираше в сърцето на Кюон Тали, на половината разстояние между двата бряга и на главния търговски път, свързваща Унта с далечната провинция Тали на запад, а търговията бе поминъкът на града. Около Малкия междинен кръг се простираше Външният — четвъртият и най-широк от всички. Тук се намираха претъпканите жилища на работниците, работилниците, загражденията за добитъка и гетата на сетските заселници и другите чуждоземци.

Що се отнася до това, което се намираше извън чутовните крепостни стени — показателно бе, че на търговското наречие на Ли Хенг дори нямаше дума за хората, стануващи около града им. Забутан във Външния кръг, Пръчката и скиптърът не можеше да се похвали дори с близостта си до една от двете големи градски порти: източната Порта на зората и западната Порта на здрача. Не. Вместо това странноприемницата беше на един хвърлей разстояние от съвсем малката и не особено доходоносна южна Порта на планините. Поне собственикът и неговите клиенти можеха да се радват, че се намират възможно най-далече от окаяната северна Порта на равнините.

Пръчката и скиптърът беше традиционно военна странноприемница. В златните дни, преди убийството на Благословената Покровителка и игото на малазанската власт, в нея се събираха предимно телохранители на заможни търговци и войници от градската стража на Покровителката. Сега я посещаваха предимно охранители на кервани и малазански войници.

Малазанците, които в момента бяха разквартирувани тук, бяха морски пехотинци от Седма армия, Четвърта дивизия. Временен сапьорски отряд — Единадесети — в момента причислен към главното командване на Четвърта армия, под началството на Юмрук Реена, военен управител на Ли Хенг.

Командир на сапьорите бе капитан Сторо Маташ, родом от Фалар, от остров Страйк. В момента капитан Сторо седеше на една маса, пиеше и слушаше старши сапьор Треперко.

— Няма смисъл да опитваме, капитане. Никакъв смисъл. Не може да се направи, просто няма начин — казваше Треперко. Той поклати глава и вдигна ръце. — Е, може би е възможно да се направи… но ще трябва да се скъсаме от работа. Може би тогава.

— Аз съм сержант, ефрейторе.

— Тъй вярно, капитане.

Сторо въздъхна и прокара ръка по щръкналата си, късо подстригана коса. Погледна към другите двама сапьори.

— Какво ще кажете вие? Фурия?

Фурията присви очи и се замисли.

— Ако разполагаме с всички ресурси на града, можем да го направим за година.

— Слънчев?

Слънчевия се намръщи, хвърли през рамо съдържанието на чашата си, изкашля се и избърса устата си с ръкав.

— Безполезно. Никакъв смисъл. И без това не е било ров.

Сторо се вгледа в сумрака на ниското помещение за гости.

— Всички местни казват, че е било ров. Дори се гордеят с древния си ров.

Слънчевия изсумтя презрително.

— Не е било ров.

— Тогава какво е било?

Наричаха този войник Слънчевия заради ужасните му усмивки, повече прилични на злобни, зъбати гримаси. Той ги удостои с една от тях.

— Първо, наистина има река Идрин, която минава през града, но тя е кална река, идваща през сухата равнина. Твърде непредвидима, за да напълни един ров — и без това е само тиня. Второ… ей, Фурия! Кой е най-лесният начин да вдигнеш стените?

Фурията примигна, но усмивката й бе много по-приятна.

— Да снижиш земята.

— Точно така. Било е яма. Голяма яма. Не някакво приятно езерце с жаби, огряно от луната. Прашен изкоп, пълен с боклуци, трупове на кучета и всякакви такива лайна.

— Добре, разбрах!

Сторо направи знак на Естал, жената на ханджията, да им донесе още пиене.

— Няма нужда да изпадаш в подробности.

Слънчевия се намръщи.

— Не изпадам в подробности. С Фурията и Треперко направихме изкоп до дъното. Това намерихме. Трупове на кучета и лайна.

Естал тропна голяма гарафа бира на масата пред Сторо. Той изгледа хората си един по един. Още не бе решил дали е ядосан или облекчен от това, че продължаваха с игрите и лошите навици, които ги бяха превели през множество битки в северен Дженабакъз. Помнеше как Слънчевия и Фурията играеха на камъни със защитниците на Мот, крещейки ходовете си в нощта. Сторо разтри челото си с палец и отпи дълбока глътка от евтиното пиво.

— Така. Няма да правим ров.

Треперко поклати глава.

— Няма начин. Или всъщност… не знам. Фурията има нещо наум.

Тя обви ръце около себе си, наведе се през масата и прошепна:

— Да запълним ямата.

Тя млъкна и се огледа. Сторо объркано проследи погледа й — мястото бе празно, с изключение на неколцина пияни охранители на кервани. И Естал.

Фурията отново се наведе напред.

— Ямата е просто едно сметище, пълно с летви, боклуци, парцали и всякакви подобни. Казвам да я запълним. Но не с вода. Как ти се струва това, капитане?

Слънчевия отново ги удостои със зловещата си усмивка.

Четири гарафи с бира по-късно, докато Треперко, Фурията и Слънчевия играеха карти, а Сторо продължаваше да се налива, в помещението влязоха трима малазански войници. Двама седнаха на една празна маса между вратата и масата на Сторо. Третият, офицер, веднага се насочи към него и широко отвори ръце.

— Я виж ти, кой бил тук — рече той и се обърна към другарите си. — Това е той. Реена беше права. Добрият стар сержант Сторо, завърнал се от Дженабакъз.

Треперко, Фурията и Слънчевия не вдигнаха очи от картите си. Сторо вторачи размътен поглед в лицето на мъжа.

— Познавам ли те?

Офицерът придърпа с ботуша си един стол от съседната маса и седна. Между мишниците му се подаваха дръжките на чифт саби. Черната му коса висеше на тънки къдрави опашчици, завързани с ярки ленти плат. Той я отметна от широкото си, обжарено от слънцето лице.

— Не. Не съм имал това удоволствие. Позволи ми да ти се представя. Хармин. Капитан Хармин Елс Д’Шил, от щаба на Юмрук Реена.

Той наклони глава в бегло подобие на поклон.

Треперко, Фурията и Слънчевия го изгледаха косо, след което се върнаха към картите си.

Сторо кимна и попита:

— Какво мога да направя за теб?

Усмивката на Хармин бе толкова приветлива, колкото отблъскваща бе тази на Слънчевия, но въпреки това двете си приличаха.

— Представи си изненадата, дори изумлението ми, когато научих, че героят от походите в северен Дженабакъз се е завърнал, но само за да копае дупки и да мъкне камъни като някой каторжник.

Треперко, Фурията и Слънчевия снижиха картите. Сторо изръмжа:

— Герой? — той измъкна ръката на Слънчевия от кесията на пояса си. — Какво имаш предвид под герой?

Ослепителната усмивка на Хармин се премести от Сторо на Слънчевия.

— Несъмнено хората ти са чували разказа много пъти, нали? — каза мъжът. Усмивката отново се насочи към Сторо като оголено острие. — Как вашият сержант убил Обетник от Пурпурната гвардия?

Фурията издуха косата, полепнала по потното й, мръсно чело, пъхна ръце под масата и хвана дръжките на ножовете си.

— Да. Чували сме я. И той е капитан сега.

Хармин наклони глава към Фурията.

— Разбира се, самият аз не повярвах, когато чух за това. Реших, че е една от онези измислици, които често идват от фронта. — Хармин скръсти ръце, като по този начин дланите му бяха съвсем близо до дръжките на сабите. Усмивката, насочена към Сторо, стана още по-зъбата. — Знаете за какво говоря… лъжи, изплетени от жадни за слава хора…

Слънчевия скочи от стола си, но Сторо го дръпна назад. Хармин, който дори не бе помръднал, насочи усмивката си към Слънчевия. Сторо опря лакти на масата и подпря брадичката си с ръце.

— Но после си открил, че историята е вярна.

Хармин кимна и бавно отдалечи ръцете си от дръжките на сабите. Взе чашата на Треперко и я подуши, но я върна на масата, без да отпие.

— Да. Бях просто удивен. Но Юмрук Реена ме увери, че е истина.

— Значи си дошъл тук, за да ме видиш и да чуеш от мен как се е случило?

— Точно така. И да ти предам едно послание — отвърна той, след което вдигна ръка. — Но, моля те, не ме разбирай погрешно. Не съм някакъв тъп войник, подмокрил гащите при вида на своя кумир. Имам нещо като родствена връзка с Гвардията. Както можеш да съдиш по името ми. Родът Д’Авор са… бяха мои братовчеди.

Сторо изгълта бирата си и се облегна назад с многострадална въздишка.

— Добре. Ще ти разкажа.

Треперко, Фурията и Слънчевия погледнаха изненадано към командира си. Треперко бързо изля съдържанието на собствената си чаша на пода, след което отново я напълни. Сторо отпи, преглътна и прочисти гърлото си.

— Случи се в покрайнините на Оундос, по време на обсадата. Взводът ми имаше задачата да превземе кулата, която гледаше към морето. Да я превземе или при невъзможност да я разруши, за да я отнеме от главатаря Бруд. Имахме късмет, защото с нас беше кадрови маг Копринения. Всъщност той още е с мен — Сторо изведнъж повиши глас. — Нали така, Копринен?

Хармин се огледа и подскочи стреснато, тъй като на съседната маса седеше слаб, блед мъж, облечен в хубава риза от тъмна коприна и избелели, износени панталони. Той се усмихна подигравателно на Хармин, който отвърна със стиснати зъби.

Сторо отново отпи.

— Копринения разузна кулата и ни докладва, че има много вражески войници — воини от Свободните градове, баргасти и местно опълчение. Кулата предлагаше стратегически поглед към околните гори и крайбрежието на Оундос. Ние не се притеснявахме от местните войници. Имахме и баргастки съюзници — тия юнаци ще воюват с всеки, навсякъде и по всяко време. Не, по милостта на Момъка кулата бе под командването на четирима от Пурпурната гвардия. Това вече е сериозно. Знаеш старите разпоредби — не влизай в сражение с Гвардията, освен ако не ги превъзхождаш числено пет към едно. Ние не ги превъзхождахме. Така че през нощта пратих Копринения и момчетата да минират кулата.

— На следващата сутрин изпратиха разузнавачи, водени от трима гвардейци. Това ни вършеше работа. Изчакахме ги да се скрият от поглед, след което нападнахме лагера под кулата. Планът бе да ги подгоним вътре, след което да я взривим. Получи се. Когато повечето защитници се скриха в кулата, ние я взривихме. Тя се срути в облак от прах и камъни. Останалите защитници бяха твърде зашеметени и лесно ги прогонихме. Но четвъртият гвардеец изпълзя от горящите развалини — жена, която най-вероятно беше Обетник. Сигурно е била на горния етаж по време на взрива и той не я бе засегнал директно. Но все пак срутването на четириетажна кула върху главата ти няма как да не те забави. Тя се изправи, но се олюляваше. Струва ми се, че имаше счупена бедрена кост, а едната й ръка беше цялата смазана. Нашите баргасти я наобиколиха и започнаха да я мушкат с копията си. Сигурно забиха над десет в тялото й, но тя продължаваше да мърда. Вадеше ги от себе си едно по едно. Това много впечатли баргастите. Тяхната шаманка им заповяда да отстъпят. Извика нещо за духове и клетви и ми даде да разбера, че не искат да имат нищо общо с Обетниците. А жената вече се изправяше. Единственото, което я бавеше, бяха забитите в краката й копия.

Сторо отпи от бирата си, след което сви месестите си рамене.

— Всичко зависеше от мен. Нападнах я и въпреки че единственото й оръжие беше един нож, тя едва не отряза крака ми. Строполих се на земята, а жената продължи да вади копия от тялото си. Времето си течеше, така че докуцуках до смазаната й ръка и успях да я намушкам няколко пъти. Това я забави още повече, което ми позволи да нанеса няколко удара в главата й. След известно време съпротивата й съвсем отслабна и аз успях да я ударя толкова пъти по врата, че главата й се търкулна настрани. И така умря. По-късно някой ми каза името й — Сарафа Ленеш.

Докато Сторо говореше, усмивката на Хармин бавно се топеше, променяйки се в отвратена гримаса. Той издиша със съскане.

— Значи си нападнал ранена жена. Отрязал си главата й, докато е била прикована с копия за земята.

Сторо кимна.

— Точно така.

Хармин сякаш бе загубил дар слово. Само поклати глава в беззвучно възмущение.

— Ти си варварин. Унищожил си нещо незаменимо. Нещо единствено по рода си в целия свят.

— Те са проклетият неприятел — изръмжа Слънчевия.

Хармин някак успя пак да се усмихне. Изправи се.

— Благодаря за историята, Сторо. Въпреки че тя не те издига в очите ми.

— Посланието? — попита командирът и отпи от бирата си.

Хармин присви очи и издърпа един прегънат лист хартия от колана си. Хвърли го на масата.

— Юмрук Реена ми заръча да ти дам това. Пристигнало е по имперските административни канали. — Усмивката отново стана зъбата. — Може би е уволнение. Надеждата умира последна.

Той се поклони леко, след което им обърна гръб. Двамата, които бяха влезли с него, станаха. Малко преди да стигнат вратата, Хармин спря, защото бе видял двамата мъже, седнали от двете й страни. Познаваше ги — това бяха хора, подчинени на Сторо. Джалор, родом от Седемте града, с внимателно подрязана гъста брада, която не успяваше да скрие белезите, нашарили смуглото му лице. Другият бе Рел от Дженабакъз, отпуснат в стола си, сякаш спеше. Мазната му черна коса висеше пред лицето като перде пред прозорец. Хармин не си направи труда да им се усмихне, а предпочете да не им обръща внимание. Те му отвърнаха със същото.

След като Хармин и двамата му другари излязоха, Джалор и Рел тръгнаха към масата на началника си. Копринения улови погледа на Сторо и погледна многозначително към вратата.

Сторо поклати глава.

— Оставете ги.

Той седеше и галеше хартията с пръст.

— Мислиш ли, че го е прочел? — попита Треперко.

— Разбира се — каза Слънчевия.

Фурията издуха косата от челото си.

— Защо от целия гарнизон Реена е изпратила точно него?

— Сигурно е изпратила някой друг — предположи Копринения, — но Хармин се е предложил за заместник.

Сторо изсумтя в съгласие. Разгъна хартията и прочете написаното, след което смачка листа в юмрук. Отпи от бирата си. Хората му се спогледаха. Слънчевия побутна Копринения, който се помръдна смутено, но най-накрая попита:

— Е? Какво пише?

Сторо не му отговори. Подаде листа на Треперко, който го взе и изглади на масата пред себе си. Зачете на глас:

— „Сторо Маташ, със съжаление ви информираме, че Кораво сърце е претърпял корабокрушение поради буря близо до Гърлените скали.“ — Треперко вдигна глава. — Да не би да си познавал някого на борда?

— Не. Това е условен език. Стар условен език на контрабандистите, използван в Страйк, Малаз и Нап, както и на още няколко острова. Това е предложение за среща от един мъж, когото познавах като млад. Приятел на баща ми. Мъж, когото отдавна мислех за умрял.

Няколко часа по-късно Фурията се обърна към всички, насядали около масата:

— Ей, какво ще кажете отсега нататък да наричаме Хармин „Усмихнатия“?

* * *

Развалините на крайбрежния храм бяха наполовина залети от водите на залива Унта. Прекършените му колони се подаваха от вълните като гърбици, покрити с водорасли. Въпреки че бе на един ден бавно яздене от Унта, този бряг пустееше, а компания на високите скали правеха единствено чайките и морските видри. Нисък, дебел мъж в морскосиня роба внимателно слизаше по криволичещата пътека, която свършваше в подножието на скалите.

Когато достигна брега, той попи потта от широкото си лице, после бръкна под робата си, извади сгъваем стол от кожа и дърво и седна с доволна въздишка на няколко крачки от прииждащата морска пяна. Започна да си вее с ветрило.

— Хайде сега! — обърна се той към вълните. — Каква е ползата от тази свенливост?

Изведнъж вълните, които досега се бяха блъскали в скалите, притихнаха. Сякаш самата вода се отдръпна. Мъжът наклони главата си на една страна и се заслуша в плисъка, сякаш се опитваше да различи думи. И наистина чу глас, въпреки че малко хора на този свят щяха да го чуят.

— Извика ли ме, Малик? — бяха думите, идващи от прибоя.

Малик Рел избърса капки влага от робата си.

— Да. Имаш ли новини от наемниците?

— Корабите им се събират.

— А на тези кораби има Обетници, нали?

— Да. Усещам присъствието им. Какво ще направиш, когато дойдат за теб, Малик?

— Няма да живеят достатъчно дълго за това.

Гласът се изкикоти.

— Може би ти няма да живееш достатъчно дълго.

— Имам свои покровители и ти нямаш представа на какво са способни те.

— Колко си прозрачен, Малик. Ти нямаш представа на какво са способни покровителите ти. Знам това, защото ако подозираше, щеше да ме молиш да те избавя от тях.

— Келанвед имаше своята армия от немъртви. Кланът Т’лан Имасс.

— Популярно заблуждение — те никога не са умирали. Бяха… запазени. Независимо от това, дори те не биха търпели покровителите ти. Не биха търпели и теб самия.

— За щастие, тези немъртви воини вече не са заплаха за никого.

Гласът на прибоя помълча известно време, след което изрече:

— Колко кратка е паметта на хората.

Малик махна лениво с ръка.

— Да, да. Както и да е. Обсъждахме наемниците. Не се опитвай да отклониш вниманието ми.

— Що се отнася до гвардейците… краят им още не е предсказан.

— Не лъжи своя върховен жрец, Маел. Единствено заради ритуалите на Джистал ти все още имаш присъствие в този свят.

Водата застина и стана гладка като стъкло. Изведнъж на повърхността се появи издутина, която нарасна, превръщайки се в широка водна колона. Тя се люшна напред като фигура, накланяща се към седналия мъж, след което избухна в порой от морска вода.

— И така — разнесе се отново гласът, — оковите все още държат. Какви ужасни обреди, Малик. Толкова ужасни, че дори Келанвед бе отвратен. Жалко, че някои от вас оцеляха.

Дебелите устни на мъжа увиснаха в подигравателна тъжна гримаса.

— Чувствам се засегнат. Как можеш да наричаш собствения си култ „отвратителен“? Нима не искаш невинни младежи да изсипват вътрешностите си върху теб? Или устояваш на изкушението?

— Твоите действия не са по мое желание, Малик. Ти и твоят култ преследвахте собствени цели. Не мои.

— Което е нещо типично за всички култове. Но достатъчно теология, колкото и забавна да ми е тя. Когато наемническите кораби се насочат към Кюон, трябва да увеличиш скоростта на плаването им. Искам да стигнат там възможно най-скоро. Разбираш ли?

— Да.

— И увеличи скоростта на корабите на отцепниците.

— Искаш и те да пристигнат възможно най-скоро?

— Да.

Гласът отново се изкикоти.

— Малик… ти ме отвращаваш и изумяваш. Чудя се кой по-напред ще откъсне главата ти.

— Не се учудвам. Когато всички искат да те убият, това означава, че се справяш успешно.

* * *

Капитанът на личната й охрана събуди Прародителката в полунощ.

— Т’енет казва, че защитите на четвъртия пръстен поддават.

Тимел Оросен, Прародителка на Умриг, стана гола от леглото и махна на слугите да се приближат.

— Не почувствах нищо.

— Т’енет казва, че рушат последната преграда физически.

— Физически? — повтори Тимел, докато слугите я обличаха. — Физически? Това възможно ли е?

— Т’енет смята, че е.

Една прислужница обви косата на Тимел в копринена забрадка и спусна воал пред лицето й.

— Всеки миг, предполагам?

— Да, Прародителко.

— Тогава да тръгваме.

Телохранителите придружиха каретата на Прародителката до долината, където се намираха подземните гробници. Нейната колона премина през строените войници, прекоси няколко древни защитни насипа и спря пред събраните тавматурзи от Кръга на Умриг, които й се поклониха. Един изкуцука напред, опрян на бастун от усукана слонова кост. Той отново се поклони.

— Прародителко. Вярваме, че четвъртият пръстен ще бъде преодолян още тази нощ.

— Т’енет.

Седнала високо в каретата, Тимел погледна към нахвърляните факли, осветили мъртвата земя пред гранитните късове, запречващи входа на пещерата. Тя изостри сетивата си и почувства как защитата отслабва като платнище, разтегнато от юмрук. Скоро платът щеше да се скъса. И тогава платнището щеше да се смъкне.

Тя слезе от каретата. Т’енет отново се поклони и я покани в шатрата, разпъната на един малък хълм с гледка към отвора на пещерата. Телохранителите на Прародителката наобиколиха групата.

— Защо тук? — попита тя, докато ходеха. — Защо не излязат от друго място в пещерите? Не може да не знаят, че сме тук и ги чакаме.

— Несъмнено, ваше височество. Изглежда сме направили мъдър избор. Точно както предците ни, достигнали до същото заключение преди толкова много години, тези демони са разбрали едно — колкото и да са огромни, пещерите предлагат само един изход.

— Защо рушат преградите физически?

— Две възможности, ваше височество. Първата е, че техните магове са твърде изтощени или мъртви. Втората е, че маговете пазят силите си за мига на бягството.

— Коя от двете смяташ за по-вероятна?

— Втората, ваше височество.

Прародителката влезе в шатрата и седна на стола от черна кожа, донесен специално за нея и обърнат към далечния вход на пещерата. Тавматурзите от Кръга се подредиха пред нея. Отвъд шатрата започваха стегнатите редици от умригски войници и дълбоките капани, пълни с масло, които само чакаха да бъдат запалени. Имаше и ями, пълни с остри колове, и железни мрежи, заровени под земята.

Прародителката махна към Т’енет, който наведе плешивата си глава към нея, стискайки с две ръце бастуна си.

— Аз и ти сме единствените оцелели от последния път, Т’енет. Толкова много хора загинаха в онази война. Аз се вслушах в съвета ти тогава, но ето ни отново тук. Сякаш нищо не се е променило. Може би пак ще успеем да изградим наново всички прегради и да възстановим всички пръстени. Но нещо ми подсказва, че правейки това, няма да помогнем с нищо на потомците си. Дори може би ще ни проклинат.

— Разбирам притесненията ви, Прародителко. Те ви правят чест. Но аз не се съмнявам, че времето, прекарано в гробницата, е намалило силите им. Може би този път ще успеем да ги унищожим.

Тимел не отвърна. Спомни си колко усилия им бе коствало да затворят в пещерата двадесетте чуждоземни ужаса, които сестра й бе наела, по-скоро призовала, в стремежа си да овладее трона. Бяха минали няколко десетилетия преди островното й кралство да се възстанови от унищоженията. Това, както и тъмночервените униформи на воините, им бе спечелило прозвището Кървавите демони.

С напредването на нощта болката, причинена от огъването на най-силната й защита, постепенно нарасна и когато преградата се усука и скъса като пренатегнато въже, Тимел изстена. Т’енет използва собствената си сила, за да премахне болката й. Прародителката му кимна.

— Сега.

Т’енет удари бастуна си в земята и цялата долина бе огласена от мощен камбанен звън. Командирите започнаха да крещят заповеди на хората си. Войниците застанаха мирно и се подготвиха за битка. Капаните с масло, изкопани пред входа на пещерата, лумнаха. Обсадните катапулти бяха заредени.

Прародителката се изправи и събра силите си. Кръгът направи магия за сдържане.

Зачакаха. Прах се спускаше по гранитните блокове — всеки с размерите на бик — сякаш нещо се бе блъснало в тях отвътре. Неколцина войници надигнаха гласове, за да предупредят другарите си.

Осветената от горящите капани фасада на барикадата се промени — огъна се навън, сякаш някой я буташе отвътре.

Велики Прародителю!, изруга Тимел. Не бе очаквала това.

Блоковете избухнаха навън, паднаха в езерото с горящо масло и предизвикаха голяма вълна и дъжд от пламък срещу първите редици, които се оттеглиха с писък. Дъжд от стрели заваля към мрака на пещерата, без някакво видимо следствие.

Разнесе се гръм и Тимел долови движение в тъмнината. Сива стена, която се приближаваше. Прах? Дим? Прародителката погледна към Т’енет.

— Каква е тази магия?

— Не е магия…

Плешивият маг млъкна, гледайки как сивата стена не спира да се приближава към тях. Стрелите отскачаха от повърхността й.

— Тактика, ваше височество. Боен ред. Знаем за подобни тактически похвати от най-различни чуждестранни източници. Преплетени щитове.

— Нямаха щитове, когато ги затворихме там, Т’енет.

— Така е, ваше височество. Тези изглежда са били изсечени от камък.

Хвърлени бомби от горящо масло избухваха в пламъци върху купола от щитове. Масивна стрела скорпион отскочи от напредващата каменна стена, без да я забави дори за миг.

Тимел присви очи. Почувства магьосническия талант, който я дебнеше от вътрешността на купола. Много добре. Значи все пак щеше да има битка.

— Майстори от Кръга! Забавете ги!

— Направете го — кимна Т’енет на събратята си. Магьосниците насочиха волята си, опитвайки се да спрат купола от щитове.

Тимел направи всичко възможно да пренебрегне писъците и данданията на битката — изумени, уплашени викове, когато куполът премина през първия ров от горящо масло, без да забави хода си. Тя протегна сетивата си, за да докосне това странно, чуждоземно присъствие. Първо почувства огромна сила в тайнствата на земята. Тя щеше да бъде трудна за преодоляване в пряк сблъсък. След това сетивата на Тимел докоснаха кълбо от тлееща мощ, което бе с твърдостта на диамант. Прародителката беше зашеметена. Сигурно за изработката му са били необходими години!, помисли си тя. Какво майсторство! Би дала всичко на света, за да си поговори със създателя на този шедьовър. Самата тя не би могла да постигне нещо такова. Отвъд всичко това Тимел долови тъмен водовъртеж от влияния на Сянката, които я притесниха. Откъде идваха те? Не от купола от щитове, който в момента се катереше нагоре по хълма към първата редица от войници. Тези влияния пулсираха като стотици черни сърца… но от къде?

Тимел светкавично се обърна към тъмния отвор на пещерата, накъдето никой не гледаше. Богове на Древния Лед! Тя отскочи встрани, но не достатъчно бързо, че да избегне пронизващия пламък на болката, който я близна по лопатката и я промуши в дясното рамо. Тимел падна по гръб, прегърнала дясната си ръка. Погледна нагоре и видя привидение. Ходещ труп. Призрачно бледа жена в прокъсани дрипи от кървавочервен плат, омотани около кръста й, с диви, безумни очи и бяла, сплъстена коса, стигаща до кръста.

Жената демон погледна надолу към нея и изрече нещо на езика си, след което изчезна. Тимел разпозна само една от думите, но тя я разтърси до дъното на душата: Джагът.

Телохранителите й пристигнаха с извадени мечове. Тимел с мъка се изправи на крака. Огромната сила и издръжливост, които бе наследила, й помогнаха да преодолее изненадата и болката от раната.

Т’енет, когото тя зърна над главите на най-ниските телохранители, не бе имал такъв късмет. Лежеше по лице на земята. Магьосниците от Кръга бяха твърде съсредоточени върху работата си, за да му обърнат внимание.

— Раните ви…

Тимел махна с ръка към капитана на стражата.

— Битката? — попита го тя.

Офицерът се поклони. Тимел се опита да си спомни името му… Регар И’лин.

— Докладвай, Регар.

Мъжът отново се поклони.

— Формацията от щитове напредва. Втората отбранителна линия бе пробита. Командир Фанел е убит.

Тимел протегна сетивата си из долината, опитвайки се да попадне на следите на Сянката. Нищо. Криеше се? Дебнеше?

— В коя посока?

— Ваше височество?

— В коя посока се движи куполът от щитове?

— А! На югоизток, към реката.

Тимел кимна. Да, точно както преди. Надолу към водата. Винаги към водата. Т’енет се бе противопоставил на плана й и тя го бе послушала, изневерявайки на собствената си преценка. Сега щеше да постъпва така, както намери за добре.

— Изтегли хората си от югоизток, командире. След това ми докладвай.

Регар се поколеба.

— Командире?

— Тъй вярно, Прародителко.

Тимел се отпусна с въздишка на стола си.

— Кръг?

— Да, Прародителко? — отговориха едновременно гласовете на всички магьосници, бавно и безизразно.

Тимел пренебрегна вцепеняващия ужас, който пораждаше у нея общото им съзнание.

— Преустановете опитите си.

— Да, Прародителко.

Тя затвори очи. Известно време от върховете на изтръпналите й пръсти капеше кръв, после изведнъж секна — целебните способности на рода й бяха затворили раната. Трясъкът на битката постепенно заглъхна, тъй като куполът от щитове се отдалечаваше в посока към водата. Тази дума. Тази забранена дума. И така, значи не всичко беше забравено във външния свят. Някои древни истини бяха останали живи. Което не бе добре за нея и за нейните родственици.

Приближаващи стъпки я накараха да отвори очи. Тя вдигна глава и видя Регар.

— Да?

— Следват реката.

— Надолу по течението?

— Да.

Тимел почувства как напрежението, което я бе държало в хватката си през цялата нощ, я напуска. Високо над тях зората бе започнала да позлатява високите планински върхове.

— Изпрати ездач до града, Регар. Нека кораб, най-бързият ни кораб, да чака на устието на реката. Без екипаж. Пуснал котва.

— Извинявай, Прародителко?

Тимел рязко се изправи в стола, което означаваше, че очите им бяха почти на една линия.

— Чу ли ме, командире?

— Да.

— Тогава изпълнявай. Незабавно.

Регар отдаде чест, обърна се и бързо се отдалечи.

— Кръг?

— Да, Прародителко?

— Измъчете ги, Кръг. Притискайте ги по целия път. Искам да им е ясно. Да им е ясно, че не са добре дошли тук.

Да, махайте се. Махайте се, обременени с всичките ни проклятия. Нашественици. Пурпурни гвардейци.

— Да, Прародителко.

* * *

Китал Е’ш Ол, наскоро повишен в пълноправен Нокът под командването на Урс, се изправи над изсъхналия труп и впери поглед в наслоените скали на заобикалящия го каньон в Имперския Лабиринт. Гладките каменни дипли приличаха на замръзнал водопад, което му се струваше много странно. Нима това беше работа единствено на вятъра? Но всяко Царство беше различно.

Тленните останки в краката му не бяха толкова стари. Най-много на няколко месеца. Мършоядите бяха заличили всички следи, които можеха да му подскажат как бе умрял мъжът. А какви бяха тези мършояди, тук, в привидно пустия Имперски Лабиринт? Това бе една от многото загадки, които вероятно никога нямаше да бъдат разгадани.

Който и да е бил приживе, бил е малазански Нокът. Още едно жизненоважно послание, загубено заедно с вестоносеца. Той разгледа околните прашни скали. Кой пресрещаше имперските пратеници? Някой от неизвестните местни обитатели? В името на Гуглата, та те бяха легион — демони, привидения и призраци, останали от прокълнатото минало на Лабиринта. Но тези заплахи не бяха нещо ново. Всички знаеха, че Лабиринтът е обитаван от духове. Никой не се задържаше тук повече, отколкото бе необходимо. Но защо изведнъж Имперският Лабиринт бе станал толкова опасен?

Тихо стържене привлече вниманието му и той се обърна. Мъж или нещо, което наподобяваше мъж, беше приклекнало на един камък. От него висяха прашни парцали, които може би някога са били скъпи дрехи. Косата му бе бяла и сплъстена. Китал извади дългите си ножове.

— Ти си…?

Мъжът се изправи. Доста висок, отбеляза Китал. Мършав, но висок. И с дълги ръце.

— Изненадан — отвърна странникът, също на талийски.

— Изненадан? От какво? — Китал се огледа за други. Позата на мъжа беше притеснителна. Наистина ли бе сам?

Странникът скочи от камъка. Вече бе достатъчно близо за ръкопашен бой.

— Че продължавате да идвате.

Пряко волята си Китал отстъпи назад. Слуховете за скритото минало на Лабиринта отново изплуваха в мислите му. Кой или какво беше това? За какво говореше? Да идваме?

— Какво имаш предвид?

Фигурата погледна към полузаровения труп в краката си, обути в сандали.

— Кога този жабок, когото наричате свой господар, ще научи урока си?

— Жабок? Аз служа на императрицата!

— Така си мислиш, синко. Така си мислиш. — Мъжът протегна ръце. — Хайде. Не съм въоръжен. Ще бъда бърз.

Китал погледна дългите, тънки ръце. Под пепелявия прах кожата му беше мургава. Спомни си легенди, разказвани с приглушен глас в тренировъчните зали и спалните помещения на Ноктите.

— Кой си ти?

Мъжът зае позиция за битка.

— Добър въпрос. Бил съм много хора. Известно време бях един, след това друг, а после трети. Но последният беше лъжа. Сега, след като прекарах толкова време тук, сам с мислите си… реших да стана мъжа, който можех да бъда, и да се изправя срещу единствения човек, който ми е равен. Това е моята цел. Междувременно… нямам име.

Китал го зяпна. Побъркан. Мъжът просто не беше с всичкия си. Нещо напълно нормално за човек, който се бе изгубил в Имперския Лабиринт.

— Млади човече, трябваше да ме нападнеш, докато услужливо отговарях на въпросите ти.

— Задачата ми е да събирам сведения.

Побърканият наклони главата си на една страна.

— Разбирам. Имате си правилници. Чудесно, млади човече. Чудесно. И… жалко. — Той издиша със свистене. — Можеше да бъдеш от полза. Съжалявам, че трябва да направя това…

Мъжът се хвърли към него. Китал парира и отстъпи назад. Глупакът беше невъоръжен! Но всеки път, когато замахваше с ножовете, ударите му биваха отклонявани. Мъжът замахна към него само веднъж, но кокалчетата му уцелиха лакътя на Китал и единият дълъг нож излетя от безчувствените му пръсти. Удар в главата го замая, след което в гърдите му избухна остра болка, а дъхът му излезе със свистене, сякаш бе ритнат от кон. Строполи се на земята в напразни опити да си поеме дъх. Взираше се в пустото, сиво небе, а гръдният му кош пламтеше от болка. Лицето на странника засенчи небето.

— Съжалявам — чу Китал, но съвсем слабо, защото ушите му бучаха.

Лицето беше толкова близо до неговото… тези очи! Китал вече знаеше името и го изрече. Мъжът кимна, обхвана главата му с топлите си, меки ръце и прекърши врата му.

Отново останал сам, вече в компанията на два трупа, единият пресен, а другият стар, мъжът се изправи. Известно време постоя неподвижно, с глава, наклонена на една страна, сякаш слушаше еднообразния вой на вятъра. Рязко изпукване привлече вниманието му и той се обърна към по-стария труп. Изпочупените пръсти помръднаха в прахта. Мъжът отстъпи назад, свивайки и отпускайки юмруци. Оглозганите ребра се надигнаха. Въздух нахлу в разкъсаните кухини на трупа. Той се изправи, а мумифицираната кожа изскърца като несмазана панта. Празните очни кухини се обърнаха към мъжа.

Колебаейки се дали да скочи към тялото, или да отстъпи назад, мъжът попита предпазливо:

— Към кого се обръщам?

— Не към предишния обитател.

— Значи към пратеник на Гуглата?

Смях, сух като пясък.

— Послание. Но не от него.

— От кого тогава?

Трупът вдигна ръце.

— Вгледай се добре, дрипав глупако. Виждаш неизбежното. Несъвършената плът. Пропадналият дух. Всичко е напразно. — Нещото отново се засмя. — Хайде, не си от онези, които обичат да се самозаблуждават. Не си като останалите овце от стадото. Защо се преструваш? Всеки човек е несъвършен и обречен на провал.

Мъжът се намръщи отвратено и отпусна ръце.

— Както виждаш, моите крайници са непокътнати. Губиш времето си.

Кикот, сух като пепел.

— Сега наистина се самозаблуждаваш. Или се опитваш да ме измамиш. Ти най-добре от всички знаеш колко маловажен и изкуствен е външният вид.

Мъжът погледна към високите хребети. Нищо не помръдваше. Възможно ли бе това създание да се опитва да го забави? Нима чакаше подкрепления? Защо Окования бе избрал да се свърже с него точно тук и сега?

— Уверявам те, че сме съвсем сами. Имаме цялото време на света, за да обсъдим общите си интереси.

Мъжът изгледа трупа.

— Как можеш да си сигурен в това… тук?

Смехът изригна от гърлото на трупа в облак от прах.

— О, да. Несъмнено. Благодарение на влиянието на един от моите представители. Което ми напомня. Ти, господине, имаш всички качества да се присъединиш към моя Дом. Ако сегашните позиции не те интересуват, може би ще изковем нова. Нова карта, създадена за теб и само за теб. Представяш ли си? Какво неповторимо постижение.

— Правено е и преди.

Трупът замръзна на място, което мъжът възприе като признак на раздразнение.

— Не бъди толкова невъзпитан. Не ти отива. Хайде. Бъди разумен. Не може да си мислиш, че ще успееш да надвиеш силите, които в момента се събират срещу Трона? Не опропастявай ненужно живота си.

— Кажи ми повече за тези сили.

Съществото размаха дъвкан пръст, изяден до кокалчето.

— Хайде, хайде. Още не сме се договорили. И като че ли няма да се договорим. — То отпусна ръка, а разядената усмивка стана още по-широка. — Жалко. Отказваш да се вразумиш, но той със сигурност ще го направи…

Трупът отново се разсмя. Мъжът изръмжа и го изрита. Костите се разхвърчаха на всички страни, а присъствието, което ги бе съживило, изчезна.

Известно време фигурата в дрипите стоеше неподвижно и слушаше безжизнения вятър. Не, реши той. Никой не можеше да го лиши от отмъщението му — дори самият Окован. Но той нямаше да приеме, нали? Не, познаваше го твърде добре. Двамата с него си приличаха много. Нито единият нямаше да позволи да го разсеят, докато не настъпи последният час за другия и последният нож не бъде забит. И хубавото на чакането бе това, че накрая оня мръсник, Качулката, щеше да дойде при него.

* * *

Малко преди обяд, когато Пътника и неколцина селяни отидоха да търсят дърво за мачтата, Ереко излезе от колибата. Би предпочел да отиде, докато мъжът спи, но не искаше да прави това през нощта — само някой глупак би предизвикал съдбата по този начин. Скромната рибарска колиба се намираше съвсем близо до ръба на малкото заливче. Наблизо някакъв мъж поправяше лодката си, издърпана на пясъка. Старица седеше пред вратата на колибата и кърпеше дреха. Тя вдигна глава към него и в очите й нямаше никакъв страх — това бе първият знак.

— Казаха ми, че тук живее Талант.

Старицата кимна и остави дрехата настрани. Протегна ноктестата си ръка. Ереко сложи сребърна монета в твърдата й длан.

Тя не се изненада, а просто прибра монетата в широкия колан на кръста си. Това беше вторият знак.

— Храт! — извика тя. Гласът й беше рязък и писклив като на чайка. — Храт!

Малко момче, което Ереко бе забелязал по-рано да си играе сред черните, покрити с водорасли камъни на брега, дотича при тях. Старицата взе ръката му.

— Картите, Храт — рече тя и го побутна.

Ереко веднага забеляза следите на Таланта по гладкото лице на момчето. Изглеждаше на около десет години, все още далече от първите признаци на възмъжаване. Още един силен знак. Зачуди се откога съдбите предяха нишките си в очакване на тази среща. Беше минало много време от последния път, когато се бе осмелил на това. При него гадаенето обикновено беше опасно. При Пътника беше смъртоносно.

Ереко се приведе и седна с прегънати крака на пръстения под на колибата. Старицата подклаждаше огъня в срещуположния край на стаята, докато момчето разчистваше пода. То вдигна картите пред лицето си. Ереко веднага почувства влажния мраз, който лъхаше от тях. Друг силен знак.

Известно време момчето подържа колодата, след което започна да поставя картите на земята, разделяйки пръстения под на четири. Стара подредба. Ереко бе чувал, че тя не е особено популярна в градовете, защото зачитала твърде много влиянията на Домовете и Талантите се оплаквали. Когато момчето започна да говори, гласът му стресна Ереко, защото беше уверен и изпълнен с опит.

— Кралицата на Живота е високо — започна момчето, както започваха повечето истински Таланти, когато му гадаеха. — Закрила, струва ми се. Разчиташ на нейното благоразположение. Виждам Дома на Смъртта; той също е замесен. Животът и Смъртта се преследват като кучета! Сянката присъства, като с времето влиянието й ще расте. Скиптърът, близо до Рицаря на Смъртта, наопаки — Предателство. От кого? Но не, това е миналото. Става дума за друг. Виждам няколко пресичания и отмъщение, но всичко е горчиво. Обелискът е близо — той пътува с теб, едновременно благословия и проклятие. Крал Каллор, обърнат символ на властта, стои от другата страна…

Ереко се стресна. Откъде знаеше това? Но после сам отговори на въпроса си: ако момчето беше истински Талант, значи знаеше повече, отколкото му казваше, въпреки че в евтината му колода отсъстваха картите от новия Дом.

— Аз… не мога… — рече момчето и млъкна. Изражението му се промени. — Толкова много се борят тук, привлечени от този, който е близо до теб! Виждам древно минало, което заплашва да предопредели бъдещето. Виждам страх, който обещава слепота на открилите се възможности — както винаги; себелюбие, което заплашва да предотврати осъществяването. За теб остава само една карта. Кажи му, кажи на Войника на Светлината, да се бои само от един — от Окования.

Момчето говореше все по-бързо, но когато изтегли последната карта, замлъкна. Сякаш самото й присъствие го бе накарало да онемее.

— Не — прошепна то и му показа картата. — Не може да бъде…

Момчето се люшна напред и разпиля картите.

Старицата дойде, вдигна изпадналото в несвяст момче и го сложи да легне на един сламеник. Наведе се над него и започна да гали лъсналото му от пот лице. На отъпканата пръст лежеше последната карта, с лицето нагоре — Кралят на Нощта. Най-злощастната от всички карти. Ереко излезе без да продума. Беше точно така, както подозираше. Съдбите се бяха отказали от него. Гадаенето не беше за него. Вече бе близо — една карта означаваше една останала пътека към бъдещето му. Докато вървеше към кораба, наклонил кил върху подпорните дънери, той се зачуди кой ли беше Войникът на Светлината? И Кралят на Нощта? Тази карта имаше само символично значение. Как бе възможно да стане действена? Какво можеше да означава това? Бяха ли свързани тези две неща? И какво общо имаше Пътника с всичко това?

* * *

Дрънченето на тежкото желязно резе събуди Хо от следобедната му дрямка. Той примижа от болката в схванатите си и подути стави, след което отметна постелята и навлече туниката и гамашите. Новопристигнали. Което бе изненадващо. През последните няколко години пратките с нови затворници за мините с отатарал бяха намалели значително. Изглежда Ласийн най-накрая бе изчерпала враговете си. Той изсумтя. Малко вероятно.

Въпреки че бяха минали десетилетия, откакто бе бил неофициален кмет на Пъкъла и представител на затворниците пред Тъмничаря (кой всъщност беше проклетият Тъмничар тези дни?), Хо все така се чувстваше задължен да присъства на церемонията по приемането на нови затворници.

Кимаше на познати лица, докато вървеше по тесните, извити тунели — някога шахти, — които в миналото бяха следвали обещаващи жилки отатарал. Повечето от тези, които срещаше, му кимаха в отговор. Тук долу, сред хората, заточени до живот в отровните мини, светът беше малък. Мините наистина бяха отровни, защото отатаралът спираше магьосничеството и достъпа до Лабиринтите, а всички тук долу бяха магове. Всеки от тях беше осъден от императора или императрицата. А Хо бе един от първите.

Мястото, където спускаха новопристигналите, се намираше в основата на отворен цилиндър, издялан в скалата, повече от двадесет човешки боя дълбок и около четиридесет крачки широк. Високо горе блестеше синьото небе, прорязвано от тънки облаци. Широка дървена платформа, провесена на дебело въже, бавно скърцаше нагоре, теглена от волове и скрипец на повърхността.

Новопристигналите бяха строени в неравна редица. Четирима мъже и една жена. Мъжът в единия край приличаше на учен. Той беше болезнено слаб и брадясал и се оглеждаше така, сякаш не можеше да повярва на очите си. Жената бе по-възрастна и закръглена. Тя също се оглеждаше, но на лицето й бе изписано отвращение. Следващият мъж споделяше киселото й неодобрение, въпреки че у него бе примесено със страх. Тези тримата приличаха на всички останали, заточени в Пъкъла — Таланти, предизвикали недоволството на трона. Другите двама стояха малко встрани и външният им вид стресна Хо. Млади, яки мъже с белези и кафеникав загар на кожата. Тенът на единия синееше, което бе характерно за хората от остров Нап. Бойни магове, може би от редовната войска. Несъмнено ветерани. Другите затворници нямаше да харесат това.

Сегашният кмет на Пъкъла беше маг от Седемте града на име Ятенгар. Той се приближи и застана пред новодошлите. Дългата му роба бе парцалива и оцветена в ръждивото на отатарала. Облегна се на издялан от дървена греда жезъл и рече на талийски:

— Добре дошли. Тук долу говорим на малазанския език, тъй като той е общ за всички, независимо дали са от Седемте града като мен, от Дженабакъз, Фалар или други места. Странното е — продължи той и изгледа Хо, — че тук няма много малазанци.

Хо се усмихна на мъжа, който бе бивш Фаладан от Ерлитан. Никога не ни прости за това. Но и никога не каза защо не е умрял, защитавайки своя бог покровител на града. Хо видя как новодошлите разглеждат високия, брадат старец и забеляза, че погледите им се задържат върху петната по робата му. Ят също видя това и докосна робата си с ръка, чвореста и тъмна като дървото на тояжката му.

— О, да, новодошли. Това е неизбежно. Вече е във въздуха, който дишате. Ще бъде във водата, която пиете, и храната, която ядете. Ще бъде в косите ви, във всеки косъм.

— Кралице, опази ме! — промълви ужасено ученият.

Ят се обърна към него.

— Няма да те опази.

— И какво сега? — попита жената на талийски със силен акцент. — Ще ни пребиете? Ще ни претърсите за ценности? Ще робуваме ли ние, новодошлите, на вас, оцелелите главорези тук?

Ят се поклони.

— Добър въпрос. Не. Тук няма насилие, за разлика от Кепето. Или Унта. Тук всички сме учени и магове. Образовани мъже и жени. Имаме съвет. Храната се разпределя по равно. Грижим се за болните…

— Звучи като рай.

Това дойде от високия ветеран в другия край на редицата.

Дървото на жезъла изпращя в ръцете на Ят. Той застана пред двамата кадрови магове.

— Вие тримата — каза той на останалите, — можете да тръгвате.

Те бяха отведени от други затворници, които щяха да ги заведат в килиите им, да им дадат купи за храна и така нататък. Хо остана. Ят държеше жезъла по дължина пред гърдите си и мълчеше. Чакаше тримата по-възрастни новодошли да се отдалечат достатъчно. Мъжете пред него също стояха неподвижно и чакаха, без да поглеждат един към друг. Хо реши, че бяха стари познайници. Много необичайно. Дори в разрез с практиката на затворите.

— Не мислете, че нашето образование ни прави напълно безпомощни пред вас — каза тихо Ят. — Тук долу има изгнаници, които не се нуждаят от Лабиринт, за да убиват.

— Тези петна… — рече напанецът, който бе по-ниският от двамата. — Чухме, че в Пъкъла вече няма отатарал.

Хо можеше да се закълне, че чу как зъбите на Ят изскърцаха.

— Останали са няколко малки жилки — отвърна той.

— Нека позная — продължи напанецът. — Никой не може да откаже да работи, нали?

Ят се изпъчи и тропна с жезъла по песъчливия под. Издаде лицето си напред и дългата му сива брада сякаш настръхна.

— Ти отказваш ли?

Мускулчетата около устата на мъжа се свиха. Той погледна ръцете си.

— Не.

Ят бавно кимна.

— Добре. Имената ви?

— Печалния — отвърна напанецът.

— Почерпката — рече високият.

— Добре тогава. Отивайте по килиите си.

Хо изгледа как двамата се отдалечават, водени от стари затворници. Реши да ги държи под око. Защо ще изпращат двама войници тук, долу, сред изкопаемите? За да събират сведения, отговори си той. Погледът на Ят също проследи двамата магове. Хо много добре знаеше какво си мисли той: Още проклети малазанци.

* * *

Амарон я чакаше в основата на стълбите под старата родова твърдина. Наследствената крепост на рода ми. Моята крепост. На Гелел все още не й беше лесно да повярва. Но всички бяха съгласни — тя беше трето поколение от стария род Тайлийн. Кланът, който преди стотици години бе разпрострял хегемонията на Кюон Тали из целия континент. Тройката бе поела властта от нейно име. Генерал Чос командваше войските в нейно име. Но тя не се заблуждаваше: все още бе кукла на конци. Все още беше фигурант, чиято работа бе да придава легитимност на въстанието им. Това бе всичко. Но конците можеха да бъдат дърпани и от двете страни и дори една кукла, ако събере достатъчно сили, можеше да повали кукловода си. Или дори да пререже конците, ако се наложи. Във всеки случай, тя възнамеряваше да открие доколко опънати бяха тези конци.

Точно това правеше в момента. Бе настояла да се срещне с пленника, който гниеше в крепостта. Истински Нокът, заловен от съгледвачите на Амарон. Нокът като тези, които преди толкова време бяха изклали роднините й. Всичките й пралели, прачичовци, племенници и племеннички. Всички, с изключение на дядо й, който успял да се спаси, тъй като бил съвсем малък. Трябваше да се срещне с този убиец. Трябваше да види срещу кого, срещу какво се бе изправила.

Високият и, както Гелел забеляза, доста широк около кръста Амарон се поклони.

— Господарке, аз съм против това. Една ненужна опасност.

— Съмнявам се, че този Нокът се е оставил да бъде заловен, за да се срещне с мен.

— Не казвам, че е така. Но един тигър, дори и заловен, продължава да бъде опасен.

— Може би вместо това би могъл да върнеш Куин отново при мен.

Тъмносиньото напанско лице на мъжа бе непроницаемо в мрака.

— Не, господарке. Той има други задачи. Работата му с вас приключи.

— Тогава поне назначи някой друг. Този Молк е напълно неподходящ.

Мъжът се изкикоти.

— Уверявам ви, че е напълно подходящ.

Гелел си позволи да въздъхне раздразнено.

— Ако това е твоята идея за преговори, Амарон, не съм впечатлена.

— Това много ме натъжава, господарке.

— Искам да го видя.

— Моля ви, господарке, размислете. Той ще използва тази възможност, за да лъже и да подкопае доверието и увереността ви.

— Разбирам, Амарон.

Мъжът мълчеше и мислеше. Присъствието му в мрака пред нея бе като огромна каменна стена. Мнозина срещнати в крепостта хора се възхищаваха на репутацията на Чос и бяха щастливи, че ги води такъв изтъкнат пълководец. Но същите хора се притесняваха, дори се страхуваха от този мъж. Амарон най-накрая поклати глава и рече:

— Много добре. Няма да го доближавате, нали?

— Няма.

Той се обърна и влезе в тъмния каменен коридор. Гелел го последва, чудейки се дали току-що бе спечелила някаква победа или бе похарчила частица от благоразположението на Амарон заради някаква безсмислена прищявка. Той отключи вратата и влезе в изненадващо просторна стая. В центъра й имаше стол, за който бе окован мъж.

— Гелел Рик Тайлийн! — извика той, когато Амарон отстъпи встрани. — Приятно ми е да се запозная с вас.

Гелел се опита да потисне треперенето си. Не знаеше дали бе от страх или от отвращение. Или пък от студа. Стаята беше влажна и ледена. Тя бавно направи крачка напред.

— Значи знаеш името ми. Какво е твоето име?

Мъжът сви рамене, сякаш за да й покаже, че китките му бяха завързани зад гърба.

— Какво значение имат имената? Например — Нокът или Ястребов нокът? Едно и също, нали, Амарон?

Гелел го стрелна с поглед, след което попита Нокътя:

— Какво имаш предвид с това?

— Господарке… — започна Амарон.

— Имам предвид, че Ласийн създаде Ноктите, това е вярно, но кой командваше убийците на Танцьора, Ястребовите нокти? А?

Гелел се обърна към Амарон.

— Значи освен всичко друго, ти си и убиец.

Едрият мъж сложи ръце върху колана си.

— Предпочитам термина „политически агент“.

— Ето на — рече Нокътят. — Избрала сте си същите ножове, които изклаха или почти изклаха, семейството ви до крак.

— Нямахме нищо общо с тези убийства.

— Така казваш ти, Амарон… така казваш ти.

Гелел отново погледна от единия към другия, потресена. Защо Амарон й бе позволил да разговаря с този мъж, знаейки какво ще й разкрие той? Нима я изпитваше? Но защо да си прави труда? Изведнъж Гелел осъзна, че не може да си поеме дъх. Имаше чувството, че бяха заключили нея в тази килия. Отстъпи към вратата, протягайки ръце зад гърба си, опитвайки се да напипа дръжката.

— Няма да позволя такива неща — успя да каже тя, едва чувайки собствения си глас.

Веждите на Нокътя подскочиха.

— Дори когато става дума за хора, които го заслужават? Ласийн, може би? Бъдете сигурна, Гелел, че когато започнете да отмятате имена от списъка, той ще става все по-дълъг и по-дълъг…

— Никога.

— Така да бъде. Тогава ще се провалите. И всички войници, които умрат за каузата ви, ще са умрели напразно.

Гелел се почувства така, сякаш мъжът я бе намушкал.

— Какво правиш? — попита тя и избърса сълзите от очите си.

— Образовам ви — отвърна той. Но гледаше към Амарон и усмивката, която досега бе играла на устните му, бе изчезнала. На Гелел й се стори, че той се чуди на нещо. Чуди се защо Амарон му позволява да говори. Да, и тя се чудеше.

Гелел почерпи сили от смущението на Нокътя.

— Така ли? Защо? — попита тя.

Мъжът се изсмя подигравателно.

— Глупаво дете! Не виждаш ли, че ще свършиш точно като нея? Казваш, че мразиш Ласийн, но за да стигнеш там, накъдето си тръгнала, трябва да знаеш как да си служиш с инструментите на властта — същите инструменти, които се преструваш, че ненавиждаш!

Амарон прочисти гърлото си.

— Достатъчно, струва ми се. Господарке…?

— Да.

Гелел закри лицето си с ръка. Да, това беше повече от достатъчно. Тя се обърна и излезе от килията. Нокътят не извика нищо след нея. Амарон заключи вратата и я последва. Гелел спря на стълбите и зачака, обвивайки ръце около тялото си. Мъжът също спря. Гледаше я безстрастно и преценяващо.

— Защо позволи това? Защо не си наредил да го убият? — попита Гелел.

Бавно, замислено свиване на рамене.

— Рано или късно щеше да чуеш това обвинение срещу мен. По-добре сега, в прав текст, отколкото по-късно, подмолно нашепнато, когато ще се чудиш дали съм се опитвал да го прикрия. Така има вероятност, малка вероятност, да започнеш да ми вярваш.

Точно в този момент Гелел не вярваше и на себе си, за да заговори.

— Играеш опасна игра, Амарон — успя да каже накрая, дрезгаво и пресипнало.

Известно време той помълча. Все същата каменна стена в мрака.

— Това е единствената игра, която си струва да играеш.

Гелел го погледна. Разгледа древното му, осеяно с бръчки лице, което бе видяло… колко? Сто години служба? Да, тя разбираше защо старото страшилище го е харесвало.

— Не искам да убиват в мое име, Амарон. Няма да допусна това.

Той се намръщи замислено.

— Трудно ми е да гарантирам това. Но ще ви обещая следното — първо ще питам.

Гелел се прегърна още по-плътно, сякаш се страхуваше от това, което можеше да се случи, ако се пусне.

— Да. Можеш да питаш. Но се кълна, че няма да бъде така, както е било преди. Няма да бъде така.

Амарон кимна.

Докато Гелел изкачваше стълбите, все още обвила ръце около себе си, тя осъзна какво бе прочела в изражението на мъжа — непоколебимата му увереност, че в крайна сметка нещата щяха да се плъзнат по тази плоскост — дори и да бъде само от собствената им тежест. Бърн и Фандърей да ме пазят от това! Моля ви, пазете ме!

* * *

В нощта на срещата Фурията гледаше как Сторо става от стола си в Пръчката и скиптърът и тръгва към вратата, малко след като цимбалите на уличната стража възвестиха средата на нощта. Останалите от взвода отдавна си бяха тръгнали. Какъв е смисълът да стоиш точно там, където искат да бъдеш, ония, които те наблюдават? Тя и Слънчевия бяха на един ъгъл от друга страна на улицата и гледаха как капитанът върви или по-скоро се олюлява като пиян търговец от Дал Хон нагоре по улицата. Дадоха му доста голяма преднина и го последваха.

Двамата със Слънчевия сме военни сапьори, помисли си тя. Какво, в името на Гуглата, разбираме ние от следене на хора и промъкване в мрака? Истината е, че не знаем нищо. Пълно нищо. Но пък не трябва и да ни бива, защото сме примамката. Или поне Копринения й обясни така веднъж. Ха! Всъщност единствената причина за присъствието й беше фактът, че Слънчевия бе най-коравият в битка сапьор, а пък той слушаше единствено нея.

Той потупа Фурията по ръката и посочи напред. Капитанът се бе запътил на запад, към извивката на Външния кръг и река Идрин. Двамата забавиха крачка, за да поддържат разстоянието. Беше много късно, но Кръгът изобщо не беше толкова тих и пуст, колкото си бе представяла Фурията. Тази част от улицата бе западнал нощен пазар. Факли горяха над сергиите и над отворените врати на странноприемници и кръчми. Най-издръжливите пияници седяха по изкарани на калдъръма пейки и столове, докато тя и Слънчевия прескачаха не толкова калените. Уличници се провикваха към тълпата, наобиколили високи железни мангали с напалени огньове. На Фурията й се струваше, че видимата им възраст се мени според отдалечеността им от светлината. Някои магазини сякаш никога не затваряха — някакъв ковач не спираше и посред нощ. Самотното звънтене напомни на Фурията за младостта й в Коун и за блъскащия наковалнята на долния етаж баща. Звук, от който болеше, защото й навяваше спомени за самота и пропилян живот. Цял живот пот и труд, зачеркнати от благородник, който бе отказал да изплати дълга си, и семейството й остана в затвора. Законните възможности пред нея бяха да стане курва или да се запише в армията, ако не иска да умре от глад.

Минаха покрай сетски пазач на коне, който бдеше над добичетата заедно със синовете си, докато глутница сетски помияри кръстосваха Кръга и ръмжаха към всички. Беше истинско чудо, че не изгубиха капитана. Все пак Сторо не опитваше да се крие.

Докато вървяха в тъмното, Фурията постоянно си подбираше удобни позиции за нападение или отбрана. Копринения беше някъде в нощта, може би над главите им, пълзейки по сводестите покриви, които хенгските архитекти толкова обичаха. Джалор и Рел също ги следваха, но бяха много по-незабележими. Джалор, истински син на Седемте града, се движеше като котка, докато Рел… Е, този юнак беше невероятен. Всички се чудеха защо си губи времето при тях. Сторо се бе опитвал да го повиши повече пъти, отколкото Фурията можеше да си спомни, но той все отказваше. Младежът свеждаше засрамено поглед всеки път, когато някой споменеше повишение или го похвалеше за нещо. Що се отнасяше до Треперко… Фурията подозираше, че копелето се е скатало, както винаги.

Тя знаеше, че капитанът е на път да се срещне с безмилостната шайка пирати, с която бе започнал някога, както ги предупреди. Били обявени в немилост от императрицата. Дали наблюдаваха, за да се уверят, че Сторо няма да съобщи за срещата на Юмрук Реена? Докато се прокрадваше по тесните улички, гърбът на Фурията я сърбеше от безпокойство. Тази работа прилягаше повече на Копринения, отколкото на нея.

— Ще се опитат да го привлекат към себе си — прошепна тя на Слънчевия, докато капитанът вървеше към крайбрежните складове. Той изсумтя в съгласие. — Според теб ще го направи ли?

— Какво дали ще направи? — изръмжа Слънчевия.

— Ще се съгласи ли?

Слънчевия дръпна Фурията и двамата опряха гърбове в една стена.

— Хайде да поставим въпроса така — рече той и се ухили. След това отвори пелерината, която носеше над бронята си. Фурията видя джобове и торби, пълни с киселини, димки, чукчета и бомбички — цялото съкровище, което бяха събрали през годините.

Тя зяпна.

— Проклет да си! Кога изрови всичко това?

— Веднага след като ми обърна гръб — отвърна той и загърна пелерината. — Там ти е проблемът, Фурия. Твърде си доверчива.

Той пак се ухили.

— Имаш нужда да се грижа за теб.

— Добре тогава, дай няколко — рече тя и протегна ръка.

Той се отблъсна от стената.

— Капитанът се отдалечи твърде много…

Фурията потисна почти непреодолимото си желание да го зашлеви и тръгна след Слънчевия, стискайки лъка, който носеше под наметката си. Грисийска отрепка! Как смееше! След това тя се замисли. Взел е всичко? Наистина? Каква дупка можем да направим! Цяла крепост можем да съборим…

Капитанът спря пред някакъв склад с двукрил покрив, отвори тясната врата и хлътна вътре. През зарешетените прозорци се процеждаше слабата светлина на фенери. Слънчевия се прокрадна по страничната уличка. Фурията го последва, но гърбът я засърбя още по-силно — нямаше ли хората отвътре да имат въоръжени с лъкове стражи на покрива? Или хора с мечове в някоя странична уличка? Слънчевия не се колебаеше, но той винаги си беше такъв. Дори на бойното поле. Махна й към една тясна странична врата и завъртя очи. Тя беше залостена с бронзова плоча, заключена за дъските с железен катинар. Изглеждаше доста солидно. Хората вътре сигурно си мислеха, че никой не може да я разбие. Но за обучен малазански инженер, въоръжен с морантска алхимия, вратата беше лесна работа. Фурията извади инструментите си.

Докато работеше, тя отново се сети за баща си. Калайджия, чиято специалност бе гравирането с киселина. Тя бе станала негов неофициален чирак — неофициален, защото момичетата не можеха да чиракуват. Въпреки че вършеше работата си десет пъти по-добре от глупавите си братя. Ако не друго, баща й й бе дал поне това. Фурията изтъкна тези си умения при записването във войската и малазанците побързаха да я изпратят в академията за инженери. Инструкторите там я запознаха с морантската алхимия и това беше любов от първо подушване.

Най-разредената смес, която тя успя да забърка, свърши работа. Тя кимна на Слънчевия и той заби нож в дървото, за което бе заключена бронзовата плоча. То поддаде като мокра кожа. Накрая той трябваше малко да се напъне, за да отвори вратата, защото дъските бяха дебели, а киселината не бе разяла сърцевината им. През цялото време Фурията покриваше уличката с лъка си и се чудеше защо още не са ги нападнали. Тя не би охранявала една тайна среща по този начин.

Слънчевия й махна с ръка да влиза. Фурията го последва вътре и затвори вратата. Озоваха се в тесен коридор между щайги и бурета, натрупани почти до тавана. Светлината идваше от далечните фенери и от звездите в нощното небе, виждащо се през високите, зарешетени прозорци. Слънчевия се озъби и вдигна ножа си. Острието бе нащърбено, надраскано и на петна. Тя сви рамене и прошепна:

— Трябваше да използваш някой стар.

Слънчевия си пое дъх, за да изръмжи нещо в отговор, но Фурията посочи към ширналия се пред тях лабиринт от ходници и това го спря. Мърморейки си нещо под нос, той поведе. Фурията се усмихна — точно такъв го искаше преди битка. Вбесен.

От мрака долетяха гласове. Приближиха се. Гърбът й вече гореше. Нямаше начин да ги допуснат да стигнат толкова далече. Сигурно им бяха устроили засада. Тъкмо се канеше да направи знак на Слънчевия, когато той се закова на място пред един завой в коридора. Посочи нагоре. Фурията разгледа наредените щайги — възможно. Изглеждаше възможно. Остави лъка си да увисне на метнатия през врата и рамото й каиш. Разкопча и пусна наметалото си да падне на земята. Завъртане и оръжието увисна на гърба й. Докато Слънчевия я покриваше, тя скочи на първия тесен ръб.

Самото катерене беше лесно, но Фурията не бързаше, опитвайки се да не вдига никакъв шум. Въпреки това беше сигурна, че всички в проклетия склад я чуват. Когато стигна върха, тя легна по корем, изненадана, че никой не я чакаше горе, за да забие нож в лицето й. Къде бяха всички? Дали не бяха отменили срещата?

Докато Слънчевия се катереше, Фурията откачи лъка и замени стрелата с друга — с допълнително острие. Когато се изкатери, Слънчевия се приведе и извади дългите си сдвоени ножове. Щайгите под тях се клатеха и скърцаха тревожно. Слънчевия вдигна глава и внимателно тръгна към средата на огромното помещение. Фурията го последва, приведена възможно най-ниско. Покривните греди бяха точно над главите им, потънали в мрак. Смърдяха на катран, прах и гуано и от тях висяха паяжини, които Фурията обираше с раменете си. Вече чуваха говора много по-ясно. Тя можеше да разпознае отделни думи, както и гласа на Сторо. Слънчевия легна близо до ръба на дългия правоъгълен остров от наредена стока. Фурията се просна до него и надникна над ръба.

Посред квадрат от гола, утъпкана пръст капитанът се бе облегнал на едно буре, застанал с лице към двама мъже и една жена. Фурията не ги познаваше. Изглеждаха й опитни, особено грамадният среброкос далхонец с широките рамене.

— Вече си капитан, така ли? — казваше далхонецът. Той подсвирна с уста. — Леле-мале. Растем в службата, а?

Капитанът бе забил поглед в земята, полуусмихваше се и търкаше плешивата си глава с ръка. Фурията много добре знаеше какво означава този жест — че не е съгласен с това, което му казват, но не иска да го покаже.

— Виждах те началник, Сторо. Знаеш това. Дори Юмрук. Ние възнаграждаваме таланта. Това е нашият подход. Ако баща ти не беше загинал при Дженабарис, сега той щеше да стои тук и да говори същото.

— Тя има талант — отвърна капитанът, без да вдига поглед.

Тримата непознати се спогледаха. Жената направи някакъв знак на далхонеца. Фурията се вгледа по-внимателно и забеляза, че тя е доста възрастна, въпреки тънката талия и стройната фигура. Този екипаж изглежда се състоеше от хора, които в имперските служби наричаха стари майстори, и косъмчетата по ръцете на Фурията настръхнаха при мисълта за това, което може би ги чакаше тук. Ами капитанът? Нали познаваше тези хора? Какво ли бе крил той през цялото това време?

Далхонецът скръсти месестите си ръце и въздъхна.

— Виж, Сторо. Трябва да ни отговориш тази вечер. Сега. Тук сме само заради доброто старо време. Но търпението ни не е безгранично. Искаме теб, защото ще ни бъдеш от полза, но трябва да знаем.

Капитанът прокара ръка по лицето си и потърка небръсната си челюст. Намръщи се, след което сви рамене.

— Мисля, че вече знаеш отговора ми, Орлат…

Орлат! Звучи познато, помисли си Фурията. Но не можеше да се сети откъде. Орлат кимна. Изглеждаше така, сякаш наистина съжалява.

— Да. Знам. Просто се надявах да се вразумиш. Много жалко, че нещата стоят така. Съжалявам.

— Аз също, Орлат. Аз също.

Мъжът и жената с Орлат изчезнаха. Гуглата да ги отнесе!, помисли си Фурията. Стари кадрови магове! Шестима въоръжени с мечове мъже пристъпиха в квадрата и застанаха до Орлат. Всички до един бяха опитни ветерани. Рел излезе от мрака и застана до своя капитан. Нито Сторо, нито Орлат помръдваха. Шестима ветерани! Дори Рел ще се поизпоти.

Върхът на нож докосна гърба й и тя трепна.

— Обърнете се много бавно — каза някой зад тях.

Фурията затвори очи. Господарката се намесва! Извъртя се по корем. Мургав дребосък, облечен в черни дрехи, се бе надвесил над нея и Слънчевия. Два черни кинжала висяха на около сантиметър от жизнените им органи.

— Сега — рече дребосъкът и устните му се разтегнаха в неприятна усмивка, разкривайки сиви, изгнили зъби — имате само една възможност да отговорите правилно на въпроса…

Мракът се отвори и го погълна. И той изчезна. Фурията погледна към Слънчевия и примигна.

— Е, явно никога няма да разберем кой е бил правилният отговор.

Копринения се появи отнякъде и клекна до тях.

— Къде отиде? — попита го Слънчевия.

Копринения се усмихна и му намигна.

— Другаде.

— Какъв е планът? — прошепна Фурията.

— Да преживеем нощта. Всички изходи са затворени. Отворете път до реката. Ние ще ги занимаваме през това време.

— Реката? Защо там?

Но Копринения прошепна:

— Зает съм.

И изчезна. Слънчевия допълзя до другия ръб на острова от щайги и махна на Фурията да се приближи. Тя се просна по корем до него.

— Това е лошо. Много лошо.

— Да. След малко ще сме мъртви.

— Чудесно.

Слънчевия посочи натрупаните щайги и бурета от другата страна на коридора.

— Трябва да скочим.

— Какво?

Но глупакът вече се засилваше.

— Слушай, хайде да обсъдим това…

Слънчевия се затича и щайгите под тях се люшнаха. Докато набираше скорост, за да скочи, Фурията изведнъж си спомни какво носеше в джобовете на пелерината си. Видението как целият склад и заобикалящите го сгради изчезват в мощен взрив я вцепени.

В името на Близнаците, не!, помисли си тя и залегна.

Чу се изплющяване точно когато Слънчевия скочи — освобождаване на арбалет. Той се приземи по гръб с трясък върху щайгите, които се заклатиха, заскърцаха и застъргаха една в друга. От мрака долу се чу дрънчене на мечове, последвано от стон и рязко поемане на дъх. Фурията знаеше, че това не е Рел, защото той не издаваше и звук, докато се бие. Никога. Надникна над ръба и видя как Рел се сражава с четиримата останали войници, докато капитанът вадеше меча си. Орлат гледаше към Рел с присвити очи.

— Няма смисъл да усложняваш нещата повече, отколкото трябва — каза той на Сторо, въпреки че не звучеше толкова самоуверен.

— И аз това си мислех — отвърна капитанът.

Фурията се засили и хукна към ръба. Лъкът на гърба й я събори, краката й се удариха в ръба на щайгите, тя се приземи по лице върху грапавото дърво и си изкара дъха. Одра и страната на лицето си. След като успя да си поеме дъх, тя докосна бузата си и видя кръв. Обърна се. Слънчевия държеше крака си, от който стърчеше арбалетна стрела. Проклятие!

— Вашият приятел ми погоди гаден номер — прозвуча познат глас от мрака. Беше дребосъкът с кинжалите, върнал се незнайно откъде. Той лесно прескочи празното пространство между щайгите и се приземи на крака. Кулата под тях се люшна като бурно море.

— Но и аз имам приятели. Така. Докъде бяхме стигнали? А, да — рече той и вдигна кинжалите. — До вашата смърт.

— Млъквай, Гуглата да те вземе! — изръмжа Слънчевия и хвърли нещо в краката му. То избухна с оглушителен трясък. Фурията осъзна, че беше димка, но въпреки това трепна. Обгърнаха ги черни, непроницаеми облаци, които щипеха очите и задавяха гърлата. Тя знаеше, че каквото и да слагаха морантите в тези димки, то не трябваше да се вдишва. Слънчевия я хвана за рамото и я дръпна към ръба на щайгите. За миг увиснаха във въздуха, след това паднаха. Слънчевия изрева, когато раненият крак пое тежестта на тялото му. Двамата лежаха на отъпканата земя, останали без дъх.

Дребосъкът се приземи до тях с лекотата на котка. Фурията, легнала по корем, изстена от отвращение. Той завъртя някакво острие и сви рамене.

— Нищо лично, нали разбирате? Това ми е работата.

— Е, изпусна възможността си — рече Слънчевия и се усмихна неприятно, гледайки зад гърба му.

Дребосъкът изпсува и се обърна, но хвърленият нож се заби в тялото му. Той падна, превъртя се и се гмурна зад щайгите. Джалор дотича при тях, а златните пръстени по пръстите му блестяха. Усмихваше се, но кръв зацапваше зъбите и се стичаше по брадата му. Черната роба, която носеше над бронята си, бе разрязана. Той извади друг нож, за да замени хвърления, и продължи да се усмихва блажено.

— Колко приятно е отново да убивам малазанци!

Фурията помогна на Слънчевия да се изправи на крака.

— Само да не ти стане навик.

Джалор се намръщи.

— Защо? — попита той, след което добави: — Копринения не ви ли даде някаква работа?

— Да — отвърна Слънчевия. — Трябва да вдигнем всичко във въздуха.

Джалор сви рамене.

— Много пъти съм казвал, че отдавна трябваше да съм мъртъв.

Слънчевия промърмори:

— Направи ни услуга и умри утре.

Джалор се ухили и намигна на Фурията, след което хукна след дребосъка.

Фурията се опита да подхване Слънчевия под мишницата, но той я отблъсна.

— Добре. Щом така искаш — рече тя.

Тръгнаха.

— Как мислиш? — изпъшка той, куцукайки, с натежал от болка глас. — Бомбичка?

— Да. Ще свърши работа.

Коридорът ги изведе до малко площадче от отъпкана земя, отвъд което имаше широка, плъзгаща се врата. Фурията хвана ръката на Слънчевия, за да го спре. Копринения бе казал, че изходите са запечатани — какво бе имал предвид?

— Какво чакаш? — изсъска Слънчевия.

— Копринения ни предупреди да не се приближаваме до вратите.

Той измъкна ръката си.

— Взривявай я и това е.

Докато Фурията гледаше, сенките по крилата на вратата се промениха и удължиха. Те сякаш се разтекоха, тупнаха беззвучно на земята и се стрелнаха към тях като змии. Пак проклятие!

Слънчевия отскочи назад и почти я събори.

Светлина проблесна като светкавица от ослепително бял огън. Фурията примигна и когато зрението й се върна, тя видя, че сенките на вратата се гърчат сякаш в агония. След това погледна към един от коридорите между щайгите и зърна стройната възрастна жена, която бе стояла до Орлат. Тя също гледаше вратата. Изведнъж насочи погледа си към тях.

— Вашият приятел е добър — извика тя, — но ще го хванем. — Намръщи се. — Уле трябваше вече да ви е ликвидирал.

Без да се прицелва, Фурията вдигна лъка и стреля. Не улучи, но бе близо. Беше сигурна, че взривът засегна жената, преди тя да изчезне в Лабиринта. Освен това взриви две бурета. Слънчевия й кимна неохотно.

— Много добре — похвали я той.

Хукнаха към стената, която се намираше възможно най-далеч от вратата.

— Твой ред е — рече Слънчевия и извади една бомбичка. Размениха се. Слънчевия я покриваше с лъка, докато Фурията опипваше стената. Изрита я — здрави, ръчно нацепени дъски, забити дълбоко в утъпканата пръст. Нямаше да е лесно. Бомбичката щеше да унищожи всичко над земята, но имаха нужда от солидна основа, за да насочат взрива. Фурията извади най-късото си острие и започна да дълбае сухата, твърда пръст. Докато тя работеше, Слънчевия остави арбалета и започна да разопакова едно чукче. Той усети, че Фурията го гледа.

— Писна ми от игрички.

— Да го хвърлим към стената още сега.

— Това ще бъде прахосничество.

Фурията трябваше да се съгласи. Използването на бомбичка за пробиването на стена от дъски беше престъпление, но използването на чукче беше истинско светотатство. Е, имаше и изключения. Използването на чукче срещу враг, който наистина ти лази по нервите, беше нещо като традиция във взвода, започната от Съмнителния. Чуха дрънчене на мечове и тежки стъпки от близкия коридор. Фурията бързо сложи бомбичката в дупката и я зари с пръст.

— Трябва да свърши работа.

— Сега — предупреди я Слънчевия.

Тя рискува и хвърли поглед през рамо. Сторо и Рел се сражаваха с множество войници и отстъпваха. Фурията пусна две капки неразредена киселина върху натрупаната върху бомбичката пръст, после скочи, хвана ръката на Слънчевия, помогна му да изтърчи настрани и изкрещя обичайното сапьорско предупреждение:

— Муниции!

Пльоснаха се. Усети взрива, сякаш два тежки чука се забиха от двете страни на главата й. Около тях заваляха парчета от дъски. При все че Слънчевия и Фурията бяха в непосредствена близост до взрива, той не ги разкъса. Бомбичките го насочваха в конкретна посока. В този случай — нагоре по стената. Докато лежеше, Фурията осъзна, че несъзнато се бе хвърлила върху Слънчевия, за да защити това, което той носи, а самият той се бе свил на топка, обърнат с гръб към експлозията, въпреки стърчащата от крака му стрела. Рисковете, които поемаха с мунициите си, я ужасиха.

Една ръка я вдигна на крака и я тласна към димящата дупка в стената — Рел. По някакъв начин мъжът от Дженабакъз успяваше да държи и двете си оръжия, като същевременно я влачеше след себе си. Остриетата бяха покрити с кръв, косми и парченца кожа. Ризницата и кожените му панталони също бяха опръскани с кръв. Фурията беше сигурна, че нито една капчица не е негова. Той я избута през назъбената дупка.

Речният пристан бе тъмен. На отсрещния бряг на Идрин горяха факлите на градската стража. Те вече не стъпваха по пръст, а по дъските на пристана. Сторо избута Слънчевия в ръцете й, след което двамата с Рел се върнаха, за да покрият димящата дупка в стената на склада. Навсякъде наоколо валяха дъски от покрива.

— Накъде? — изкрещя тя.

— Реката! — отвърна Сторо.

Фурията отстъпи назад със Слънчевия, който се съпротивляваше, защото искаше да остане.

— Ще ги покриваме — рече му тя и той се успокои.

Чуха яростен боен вик и в същия миг Джалор изхвърча от дупката в стената. Гонеха го мъже. Няколко пуснати от покрива стрели се забиха в земята около тях.

Докато Фурията и Слънчевия куцукаха към реката, тя чу познатото приглушено тупване от пристана и се усмихна. Веднага начерта мислена линия през нощното небе и бе възнаградена, когато половината стрелци изпопадаха от покрива.

— Треперко ни покрива! — изсмя се тя.

Погледът на Слънчевия й подсказа, че това бе прозвучало твърде отчаяно.

Сторо, Рел и Джалор се сражаваха яростно и отстъпваха към реката. Изстрелите на Треперко разчистваха тези, които се приближаваха твърде много. Фурията го откри, залегнал до една завързана речна лодка.

— Скачайте вътре — изръмжа той и посегна към лъка й. Фурията остави Слънчевия на земята и свали лъка.

Обърна се и видя, че нещата най-накрая бяха загрубели. Нещо беше излязло от Лабиринта. Предположи, че повечето хора биха го нарекли демон или чудовище. Цялото бе покрито с люспи и остри, извити рога. Каквото и да беше, със сигурност не бе на тяхна страна. То веднага се насочи към капитана и бързо скъси разстоянието до него. Рел се канеше да се хвърли към нещото, но Сторо го издърпа назад и изкрещя:

— Копринен!

Фурията затаи дъх, но нищо не се случи. Обикновено, когато капитанът викаше кадровия маг, той веднага се появяваше, най-често придружен от пушек, пламъци и светкавици. Но сега — нищо. Неприятна мисъл се появи в главата на Фурията — нима възрастната жена и нейният другар бяха успели да заловят Копринения?

Някой изсвири и Фурията се обърна. Слънчевия вече бе в лодката и държеше чукче. Подхвърли й го. Тя изстреля стрелата, която бе опънала в лъка си, само и само ръцете й да са свободни. Чукчето се удари в гърдите й, след което Фурията го прегърна и клекна, тъй като коленете й се огънаха под тежестта. Богове!, помисли си тя. Подхвърляне на чукчета! Разбира се, Фурията знаеше, че то няма да се взриви дори и при изпускане, но въображението вършеше чудеса.

Треперко я гледаше.

— И без това са твърде близо — рече той. Стрели заваляха като дъжд около тях. Зверски рев прониза нощта и разтресе пристана. Фурията надникна иззад прикритието от корабни товари, зад което бяха застанали.

Демонът потъваше. Или поне така й изглеждаше. Звярът бе потънал до кръста в пръстта и размахваше ръце. Всички бяха спрели, за да го гледат, обзети от любопитство. Фурията бе виждала подобни неща на бойното поле, когато всички спираха, за да гледат някоя зрелищна магия. Чудовището потъна до гърдите, след това до шията и накрая, с един последен мощен рев, главата му се скри под земята и останаха единствено гърчещите се ръце. Те стърчаха от димящата пръст като две уродливи растения, опитващи се да докопат някого или нещо с ноктите си.

— Костите на Гуглата! — изсъска Треперко. — Каква ужасна смърт.

— Стреляй, проклет да си! — извика Слънчевия от лодката. — Стреляй!

Фурията се прицели и пусна към покрива на склада, където стрелците отново се бяха придвижили до ръба. Треперко стреля към най-близката групичка от войници на Орлат. Това развали магията. Мъжете се разпръснаха и залегнаха. Останалите хукнаха към пристана. Фурията и Треперко изпратиха още няколко стрели към войниците, след което лодката бе отвързана и всички скочиха вътре. Стрелците я обсипаха със стрели, но тя бързо се стопи в мрака. Рел и Слънчевия гребяха, докато останалите лежаха по корем.

Треперко отмени Слънчевия, който се тръшна до Джалор. Новобранецът от Седемте града лежеше със затворени очи и дишаше тежко. Изглеждаше така, сякаш добре го бяха подредили. Изведнъж лодката се люшна на една страна и носът й потъна за миг, но после отново се издигна. Копринения вече бе сред тях, а тъмната му копринена роба димеше, цялата съдрана. Дългата му руса коса беше сплъстена от пот. Той се отпусна на седалката за гребеца и се облегна назад, след което започна да вдишва жадно от студения речен въздух.

Значи не бяха загубили никого. Но сега какво? Фурията погледна към капитана. Той се взираше замислено в нощната тъма. Щеше ли да изпрати Копринения по Лабиринта, за да говори с Юмрук Реена? Трябваше да я уведоми, че в града й бе пристигнала шайка пирати. Фурията прочисти гърлото си. Капитанът кимна и се намръщи.

— Да, Фурия… Какво има сега?

— Кажи на Реена. Тя беше откровена с теб.

Той потърка небръснатата си буза и примигна, смутен от думите й.

— Да. Ами… точно това прави нещата още по-трудни.

— Какво?

— Мъртва е — рече Копринения.

Сторо кимна мрачно.

— Какво имаш предвид?

— Има предвид — продължи Копринения, — че тази нощ в града беше извършен преврат. Реена със сигурност е мъртва. Останахме напълно сами.

— Хайде стига. Преврат? Това е смешно. Ноктите щяха да го смажат.

Фурията забеляза, че Слънчевия не се усмихваше. Той държеше ранения си крак и изглеждаше лично обиден от новините. Тя се наведе над него и разкъса панталоните му, за да погледне раната отблизо.

— Не и ако са били твърде заети някъде другаде — отвърна Сторо.

— Къде?

Фурията хвана стрелата и погледна Слънчевия в очите. Рел се наведе и го подхвана под мишниците. Слънчевия кимна и рече:

— Давай.

Фурията натисна стрелата с всичка сила, докато върхът й излезе от другата страна на бедрото. Слънчевия се изви в ръцете на Рел и изръмжа през стиснатите си зъби. Усмивката му бе като замръзнала. Фурията се дръпна и той се отпусна. Лицето му лъщеше от пот. Тя извади инструментите си и се захвана за работа.

— С Орлат си поговорихме — продължи Сторо. — От намеците му разбрах, че сетите въстават, както и талийците, а и още няколко от старите кралства. Организиран бунт. Ласийн от години точи кръвчицата на гарнизоните, за да подхранва войните си отвъд морето. Между нашата позиция и Унта няма повече от една дивизия. И повечето войници сигурно са ни предали.

— На кого? — попита Фурията и погледна капитана. Той гледаше към отсрещния бряг на реката, към факлите и златните фенери, осветяващи куполите на града.

— Името Орлат говори ли ви нещо? — попита Сторо.

— Прозвуча ми познато.

Фурията забеляза, че всички гледаха към капитана. Дори Слънчевия, който се бе съвзел.

— Орлат Кептен. Преди години беше капитан на Копие. Аз бях негов старши помощник-капитан.

Кептен! Да, Дебелият Кептен. Не можеше да повярва, че веднага не направи връзката. Но той беше капитан от флота на Урко. Това означаваше…

— Служил си с Урко?

Сторо я погледна неловко, след което отново потърка челюстта си.

— Да. Бях там накрая. Баща ми служи много по-дълго. Беше един от първите фаларци, които се присъединиха — още преди нашествията.

Докато Сторо говореше, Копринения застана на кърмата и насочи лодката към северния бряг. Капитанът се обърна към него.

— Какво става?

— Уредил съм нещо — отговори Копринения.

Той се вгледа в лабиринта от пристани и вълноломи, задръстили брега като гримаса от стърчащи зъби. Плъзнаха се под един хлътнал док и Копринения се хвана за една греда. Зачакаха, притихнали. Вълните се плискаха в мазното дърво на старите подпори. Рел изми остриетата си във водата, след което ги намаза с олио и ги прибра в ножниците. Фурията забеляза, че той отново е останал непокътнат. През всичките години, които бе служила с него, тя никога не го бе виждала ранен. Имаше нещо неестествено в това. Захвана се с раните на Джалор.

— Не се притеснявай, Фурия. Чакаме помощ — успокои я Копринения.

— Тази нощ си пълен с уговорки, а? — заяде се Слънчевия, гледайки мага през полуспуснатите си клепачи.

Копринения му отвърна със загадъчна усмивка. Фурията бе виждала как същата тази усмивка завърта главите на десетки момичета.

— Какво имаш предвид? — попита Треперко.

— Имам предвид, че тази нощ Копринения ни показа много повече номера, отколкото когато и да било преди. Тези двама магове сигурно са били много добри, но той успя да им се изплъзне. Как е възможно един обикновен взводен маг да постигне това? И тези уговорки… знаел е, че тази нощ ще се случи нещо.

Треперко гледаше Слънчевия. Фурията забеляза, че очите му щяха да изскочат от орбитите си. Беше уплашен.

— Какво казваш?

Усмивката на Слънчевия стана кръвнишка.

— Казвам, че може би няма нужда да уведомяваме Реена, защото Ласийн вече знае. Какво става, Копринен? Ще си признаеш ли?

Треперко зяпна Копринения.

— Ти Нокът ли си, Копринен?

— Тихо — каза Сторо. — Имаме си достатъчно работа.

Копринения вдигна ръка.

— Няма нищо, капитане. Ще говоря. Истината е, че съм от Хенг. Отраснал съм тук. Това е моето… домашно огнище, така да се каже. Естествено е тук да се старая повече, отколкото където и да било другаде.

Над главите им прозвуча смях, който сякаш бе излязъл от гърлото на стара вещица.

— Какви са тези препирни? Мирише ми на поражение!

Копринения прокара ръка през косата си и въздъхна.

— Слизай при нас, Лис.

Твърди токове изтопуркаха по влажните дъски над главите им. Рел и Сторо изкараха лодката изпод прикритието на дока. Две млади момчета, които изглеждаха като дрипави улични хлапета, помогнаха на една старица да слезе по късата стълба до дока. Тя се хвана за планшира на лодката с ръце, възлести и обезобразени от артрита като клоните на изсъхнало дърво, след което прехвърли крака си през борда по начин, който изобщо не прилягаше на една дама. Старицата се ухили широко и всички видяха, че устата й бе пълна с изгнили остатъци от зъби. Клекна над Джалор и се изкикоти. Фурията отстъпи назад, защото старата гарга смърдеше на развалена риба.

— Поздрави, верноподаници — рече тя и се изсмя.

Верноподаници?, зачуди се Фурията. Какво имаше предвид?

— Добро утро — отговори Сторо.

— А, великият Убиец на Обетници. Самият капитан Маташ! — тя присви очи, вгледа се в лицето му и изсумтя. — Не си кой знае какво.

— Лис… — прошепна Копринения предупредително.

— Да, да. — Тя хвана главата на Джалор и я изви първо на едната страна, а после на другата, карайки го да стене от болка. — А! Тук виждам смелост и издръжливост. Добре. Ще живее. — Тя се обърна към Слънчевия, който опита да се дръпне от уродливите й ръце. Но напразно — те се обвиха около крака му.

— А! Тук виждам упорство. Добре. Отново ще ходи.

Една от чворестите ръце се стрелна към рамото на Фурията и я стисна до кокал. Фурията примижа от болка, изненадана от силата на старицата. Лъхна я зловонната смрад на кална река при отлив и тя извърна глава. Виждайки това, бабичката се изкикоти. На Фурията изобщо не й беше смешно.

— Поздрави, Строителко. Приятно ми е да се запознаем.

Строителко? Сигурно има предвид инженер.

След това старицата се обърна към Рел. Той седеше неподвижно, с напрегнати крайници, и гледаше към нея през дългата си, сплъстена коса. Старицата тръгна към него с протегнати ръце, но изведнъж ги дръпна и изсъска. Извърна глава и промърмори нещо под нос. На Фурията й се струваше, че действията на жената означават нещо, но нямаше никаква представа какво може да е то.

Момчетата помогнаха на старицата да излезе от лодката. Когато стъпи на дока, тя се обърна и перна един от разрезите на ризата на Копринения.

— Не сме това, което бяхме — изкикоти се тя. — Какво става с нас, а?

— Шутовете близнаци се въртят, Лис — промърмори Копринения с нежна усмивка.

— Хм! Въртят се, така ли? Мързелуват, мен ако питаш.

— Благодаря ти — каза тихо Копринения и избута лодката от дока. Докато се отдалечаваха, Фурията чу как старицата се провиква след тях:

— Покровителката да ви пази!

Плаваха надолу по реката, понесени на изток от бавното течение. Не след дълго поредният широк завой на Идрин щеше им разкрие първата от Речните порти — огромни железни решетки, провесени от мостовете, които служеха като продължение на опасващите града стени. Джалор изведнъж скочи на крака и едва не ги обърна. Огледа се така, сякаш битката все още бе в разгара си, след което се отпусна в ръцете на Треперко и Рел.

— Как е кракът? — попита Сторо.

— Добре — изръмжа кисело Слънчевия.

— Хубаво. Защото ще ти трябва.

Усмивката на Слънчевия възвърна обичайната си зъбатост.

— Защо?

— Защо отиваме в Двореца.

Всички заговориха едновременно. Капитанът вдигна ръка, за да въдвори ред.

— Нямаме избор. Трябва да действаме сега, преди бунтовниците да установят властта си. Преди утре да започнат да им отдават чест.

Треперко се ококори срещу Сторо.

— Какво? Ние срещу целия гарнизон?

Сторо махна с ръка.

— Зад всеки преврат стоят не повече от дузина офицери и няколко външни. Не повече. Войниците просто чакат бурята да отмине. Ще изпълняват заповедите на този, който утре сутринта все още е на крака.

— Ами Орлат и неговият екипаж? — попита Слънчевия.

— Засега ще останат зад завесата. Не могат да се покажат. Но ще трябва да ги държим под око.

Фурията улови погледа на Слънчевия.

— Сигурна съм, че Усмихнатия е с тях.

Слънчевия се озъби още повече, но след това се намръщи.

— Всъщност какво значение има? Никога няма да стигнем Двореца. Между нас и тях има две Речни порти.

— Не, няма — обади се Копринения от кърмата и посочи напред.

Гребането на Рел и Треперко ги бе доближило до тежката бариера и на слабата светлина на факлите и фенерите Фурията видя, че подвижната вертикална решетка е вдигната. Тя прониза Копринения с намръщен поглед.

— Откъде знаеш?

Той й се усмихна в отговор.

— Не разбираш ли, Фурия? Самите те са ги вдигнали, за да вкарат хората си. Но сега и ние ще минем оттам.

Тя продължаваше да се взира в очите му.

— Звучи твърде удобно, Копринен.

Той я дари с най-очарователната си усмивка — тази, която винаги действаше на момичетата. На всички, освен на нея.

— Както видя, Фурия, аз все още имам стари приятели тук. Те запречиха решетките заради мен.

Слънчевия изсумтя презрително, но Фурията кимна и седна. Беше я убедил. Слънчевия беше прав за едно — Копринения бе повече от това, за което се представяше, но не беше Нокът. Не. Може би нещо друго. Нещо по-добро. Но капитанът му имаше доверие и това й бе достатъчно.

— Какъв е планът? — попита Треперко, броейки стрелите, които му бяха останали.

Сторо напрегнато гледаше към тъмния бряг.

— Копринения ще ни вкара в Двореца. Трябва да овладеем тронната зала на старата Покровителка, която се намира в Градския храм. Оттам ще стигнем до гарнизона. Трябва да сме там, когато сержантите излязат, за да видят накъде духа вятърът.

Слънчевия се озъби на Копринения.

— Какво ще направиш, Копринен? Ще ни вкараш през Лабиринта? Може би през Имперския Лабиринт?

Магът изтупа праха от тъмнозелената си копринена наметка. Нямаше смисъл да го прави, защото Фурията не виждаше как би могъл да я закърпи.

— За твое сведение, Слънчев, никой не може да влезе или излезе от Градския храм през Лабиринт. — Той се усмихна снизходително, защото знаеше, че това дразни Слънчевия. — Ще влезем през тайния вход.

Тайният вход на Копринения се оказа вонящ канал малко над мудните вълни на Идрин. Треперко вдиша влажните изпарения, идващи от тухления проход, и разлюля лодката в отчаян опит да се отдалечи от тях.

— О, Богове! Не може да си сериозен, Копринен!

— Не бъди такъв женчо, Треперко — измърка Копринения. — Спомни си, че си сапьор.

— Добре, няма нужда да ни натякваш — измърмори под нос Фурията.

— Просто да тръгваме — обяви Слънчевия и едва не преобърна лодката, когато стъпи на слузестите тухли и ботушът му се хлъзна. Един по един те внимателно се прехвърлиха на перваза. Фурията изсъска от отвращение, тъй като трябваше да докосне меките, влажни стени, за да запази равновесие. Сторо заповяда на Джалор да оттласне лодката. Страхотно, помисли си Фурията. Сега няма връщане назад. Смрадта бе като нещо материално, което завираше косматите си пръсти надолу в гърлото й и опитваше да я задави. Копринения запали един покрит фенер и понечи да ги поведе, но Рел стъпи пред него с извадени мечове.

— И какво точно ще правим? — попита Слънчевия. — Ще изпълзим от кенефа и ще кажем „Здрасти“?

— За теб ще е все едно пак да се родиш, а, Слънчев? — извика Треперко от тила.

Слънчевия само се усмихна, а зъбите му блеснаха в сумрака.

— За твое сведение, да, нещо такова — каза Копринения, който вървеше зад Рел.

— Защо ти трябваше да питаш — прошепна Фурията на Слънчевия.

— Тихо — сгълча ги капитанът зад тях.

Приведени и замаяни от вонята, те вървяха напред, шляпаха и се подхлъзваха в изпражненията на управляващото съсловие на града. Колко подходящо! Фурията си представи как няколко етажа над тях в някоя тъмна ниша някой магистрат доближава сбръчкания си задник до дупката и напъва маймунското си лице, за да изкара…

Изведнъж стомахът й се обърна и тя трябваше да се облегне на мазната стена, за да не падне. Сторо я подхвана.

— Добре ли си?

— Не мога повече.

— Още съвсем малко. Ще издържиш.

— Моля те, капитане!

— Съжалявам.

Далече пред тях Слънчевия извика от гняв и отвращение и звукът отекна в тунела. Продължиха напред и не след дълго се озоваха в просторна подземна зала със сводест купол, осветена от фенера в ръката на Копринения. Слънчевия бе потънал до колене в езеро от зловонни изпражнения, покриващо пода. Всички останали се придържаха към плитчините покрай стените на залата.

— Изгнилите цици на Полиел! — изръмжа той. — Не мога да повярвам, че магът ни доведе тук!

Той посочи с ножа си към срещуположната стена. Фурията видя, че реката от говна извира от статуя, два пъти по-висока от нея. Приличаше на огромна кучешка паст. Очите й се нагодиха към тъмното и тя различи още детайли: дълги, остри уши и кучешки очи. Цяла статуя на главата на хрътка. Тук долу. В мрака. Каква беше причината за това?

Но муцуната бе твърде издължена, а главата твърде тясна. Изведнъж тя осъзна какво гледаше — глава на чакал. Риландарас. Белият чакал на Зимата. Проклятието на Кюон. Човекът чакал, Първият герой, който в продължение на векове бе върлувал из централните равнини, правейки ги непристъпни за всички, освен за племената, които го боготворяха — старите сети.

Копринения си проправи път до гигантската глава и я докосна. Обърна се към тях.

— Кой знае какво е това?

— Риландарас — отговори Фурията.

Копринения кимна доволно.

— Да. Знаех си, че ще го познаеш, Фурия. Въпреки че нито един от вас не го е виждал. Изчезна от тези равнини преди почти век. Омразата на града към този древен враг беше огромна — човекът чакал от степите. Очевидно е.

— Всички знаем историята — изръмжа Слънчевия. — Императорът или Танцьора най-накрая го убил. Давай нататък.

— Това е само една версия на събитията… във всеки случай, това е вход. Много стар вход, от времето преди сегашната Империя, когато Хенг е бил независим град държава. Третият най-влиятелен град държава на континента. Тогава Риландарас и сетските племена бяха вечният враг и постоянно нападаха стените…

Известно време магът мълчеше, гледайки опръсканата с лайна огромна статуя. След това поклати глава, сякаш възкресяваше стари спомени. Фурията погледна въпросително към Сторо, но капитанът се намръщи. Не сега.

Копринения стъпи на едната лапа, повдигна се до главата и прошепна нещо в лявото каменно ухо. Една дума. След миг камъните изстенаха и изскърцаха и се посипаха купове боклуци и изпражнения. Острите зъби се разделиха със стържене. Пастта се отвори.

— Топките на Гуглата! — възкликна Треперко. — Няма да вляза там!

— Тогава ни чакай тук, сам в тъмното — предложи му Сторо.

Рел вече се бе промъкнал вътре. Той се върна и им махна да го последват.

— Има пътека.

Докато вървяха по пътеката, Фурията се изравни с Копринения.

— Показа ни твърде много от картите си — прошепна му тя.

— Тази нощ залогът е всичко или нищо.

— Бил си градски маг през онези времена, нали? Когато Келанвед е дошъл.

Известно време мъжът мълчеше. Може би смяташе, че отговорът на този въпрос е очевиден. Но както казваше баща й: Ако не стане от едната страна, опитай от другата.

— Какво е това място? — попита Фурията.

— Път за последен отбой. Води право в Градския храм.

— Но не е бил използван.

— Не. Тя не би побягнала. Ние… всичките трябваше да се досетим, че никога не би изоставила града си.

Косъмчетата по врата и ръцете на Фурията настръхнаха. Тя. Шалманат. Покровителката на Ли Хенг от хилядолетия. Според някои още от основаването на града като кръстопът на кервани. Убита от Келанвед или по-точно от Танцьора. Погледът на Фурията се насочи към слабия маг със сплъстена руса коса и разкъсана копринена роба. Предмет на подигравки за всички във взвода. Кой всъщност беше той? И защо беше тук, в Ли Хенг, точно в този момент?

— Това не е случайно — рече Фурията и се прокле за това, че бе изрекла мисълта си на глас. Магът не отвърна нищо. — Имам предвид това, че сега си тук, за този преврат. Знаел си.

Той я дари с най-очарователната си усмивка, едновременно топла и влудяващо далечна. В очите му се появи онзи дяволит блясък, който побъркваше момичетата. Но усмивката още повече раздразни Фурията.

— На мен тези не ми минават. Знаел си.

— Знаех само едно — че нещо се задава, Фурия. Това е всичко. Знаех, че предстои някаква промяна.

И това го бе довело тук? Тя се замисли за всички неща, които предполагаше това твърдение. Нескромност? Преструвки? Ами ако беше вярно? Дали Копринения бе имал пръст в това доста необичайно тяхно назначение? Наистина ли намекваше, че…

Фурията се закова на място. Копринения продължи да върви. Капитанът я подкара с ръка. Той беше довел нея. Тя си спомни, че я бе попитал какво мисли за Сторо и още на следващия ден я бяха прехвърлили в този взвод. Дори беше довел Рел. Спомни си, че бе помолил капитана да се срещне с един човек, когото познаваше от затвора Малинтеас. Малко след това Рел се бе присъединил към взвода. Богове — възможно ли бе Копринения да бе набирал новобранци? И всичко това заради събитията от тази вечер, заради този преврат? Не. Звучеше твърде невероятно. Но кой всъщност беше той?

Пътеката свърши пред залостена желязна врата, която Копринения отвори. Озоваха се в зала, в центъра на която имаше вито каменно стълбище. Той спря пред него, събра косата си и я завърза с копринена лента.

— Пригответе се — прошепна Копринения. — Вратата горе води до Градския храм. Няма как да разберем кой е вътре и колко са.

Погледна към Сторо, който прочисти гърлото си.

— Така. Сапьори, оставете арбалетите.

— Глупости — озъби се Треперко. — Само през трупа ми.

Сторо го изгледа изпод сключени вежди.

— Не ме изкушавай… Арбалетите настрани. Всеки да си приготви торба с димки, бомбички и така нататък — всичко, с което разполагаме. Ще минаваме от стая в стая. Аз и Джалор ще водим. Разбрано? Разбрано.

Треперко и Фурията опоскаха запасите на Слънчевия, въпреки че той се извиваше, ръмжеше и посягаше да си ги върне. Сторо свали двуръчната закривена сабя от рамото си, а Джалор затегна ремъка на шлема, след което изтегли дългите си ножове. Рел извади двата си меча и хвърли ножниците им в мрака. Този жест накара устата на Фурията да пресъхне.

Докато изкачваха стълбите, водени от Копринения, Фурията закачи арбалета на колана си, запъна го с крак, след което го остави да виси от преметнатия през рамото й каиш. Стигнаха вратата, или по-точно това, което Копринения им бе казал, че е врата. На Фурията й изглеждаше като гола стена. Сторо им разясни със знаци какъв беше планът — щяха да вземат с щурм вратата, след което той и тежко въоръжените щяха да се сражават с войниците, докато сапьорите разчистват стаята. Всички му направиха знак, че са разбрали.

Копринения направи нещо на стената и вратата се появи. Прекрачи прага, след което се отмести встрани. Сторо, Рел и Джалор го последваха и опитваха да не вдигат повече шум от приглушеното дрънчене на броните им. Фурията влезе след тях. Тя примигна на ярката светлина. Присви очи и видя празна стая.

Изведнъж осъзна, че не знае какво си представят хората, когато чуят израза тронна зала. Тя си представяше голям, висок трон, на който седи сбръчкан мъж или съсухрена жена, дърдорещи наложници, министри с маймунски лица, които зяпат младите слуги, и евнуси, които зяпат сребърните прибори. Във всеки случай, стаята беше празна, кръгла и със сводест таван. Освен това беше чиста, бяла и ярко осветена — въпреки че Фурията не виждаше източник на светлина.

Значи това беше. Пътеводната звезда на Хенг. Фурията бе разочарована, но в същото време странно впечатлена. Вътрешното Огнище. Градският храм. Къде ли бяха всички?

Копринения посочи към една почти неразличима двойна врата. Капитанът им даде знак да продължат и те прекосиха залата.

Когато изминаха половината път до вратата, видяха, че всъщност залата не е празна. Точно в средата й имаше малък стол. Нищо повече от един сгъваем кожен походен стол с дървени облегалки за ръцете. Всички, освен Рел, спряха и се втренчиха в него. Никой не продумваше. Нима това беше тронът на Ли Хенг? Фурията не знаеше какво да мисли — беше твърде странно. Но лицето на Копринения изразяваше тази тъга, този тайнствен копнеж, който завърташе главите на слугините по кръчмите. От всички тях, единствено Рел продължаваше да гледа към вратата. Капитанът им даде знак да продължат.

Фурията се изравни с Копринения.

— Не виждам лампи и не помирисвам пушек. Как се осветява това място?

Пак същата усмивка.

— Просто чезнещото сияние на една отминала слава, Фурия.

— Тихо — предупреди ги капитанът.

Джалор отвори вратата, разкривайки гърбовете на четирима стражи, които се обърнаха смаяно. Рел скочи, остриетата му проблеснаха и четиримата се свлякоха мъртви на земята, преди да могат да извадят оръжията си.

Всички зяпнаха Рел.

— Мислех, че имаш нещо като кодекс на честта — рече му Треперко. — Това не е ли в разрез с него — да убиваш невъоръжени мъже?

— Бяха въоръжени — отвърна Рел, без да се обръща. — Но много бавни.

Отвъд вратите започваше дълъг коридор, който свършваше с друг, по-висок чифт врати. От двете страни на коридора имаше малки, сводести портали.

— Това не ми харесва — промърмори Треперко.

Копринения посочи към вратите в дъното.

— Това е единственият вход към тази част на храма.

— Надолу по коридора, бегом — заповяда Сторо.

Хукнаха. От порталите ги зяпаха цивилни. Един висок, брадат мъж им извика нещо, но те не му обърнаха внимание. Точно когато стигнаха двойната врата, тя бе отворена от възрастната спътница на Кептен, която предвождаше петнадесетина мъже. Те изглеждаха като войници, но униформите им не бяха малазански.

— Заловете ги! — успя да извика тя, преди остриетата на Рел да пронижат въздуха, където беше стояла само преди миг. Мъжете изръмжаха и извадиха мечовете си. Рел понечи да се хвърли към тях, но Сторо го задържа, като му рече:

— Не… още не.

Копринения вече бе изчезнал. Джалор и капитанът кръстосаха остриета с първите мъже от колоната. Рел отиде да покрива тила. Слънчевия вдигна юмрук и извика:

— Внимание!

Хората пребледняха и отстъпиха — със сигурност бяха ветерани. Слънчевия хвърли и залегна. Така постъпиха и всички останали. Бомбичката прелетя през прага и се приземи в центъра на колоната. Детонацията запрати телата на войниците към стените, разлетяха се крайници и късове плът. Джалор и капитанът довършиха малцината замаяни оцелели.

— Какво означава това клане!

Фурията се обърна и видя брадатия мъж. Той носеше дълга тъмна роба от разкошен плат, какъвто тя най-вероятно никога не бе докосвала. Брадатият се приближи до Рел, който препречи пътя му с влажното си кърваво острие. Мъжът трябваше да благодари на боговете си, че не беше въоръжен.

Сторо се приближи до него и докосна ръба на шлема си.

— Магистрат Пленгилен. Какво мога да направя за вас?

— Да направиш! Да направиш! — заекна мъжът. — Това са неприкосновени помещения! Свещена земя! Как смеете да осквернявате…

— Беше извършен преврат — прекъсна го Сторо. — Юмрук Реена беше убита.

Това пресече гнева на магистрата. Той изтупа робата си и отвърна:

— Да. Бях информиран, че убийци… — изведнъж млъкна и очите му се ококориха. Посочи с пръст. — Ти! Бърн да ни е на помощ! — Той отстъпи назад с вдигнати ръце, след което побягна през един от порталите, крещейки: — Стражи! Убийци! Убийство!

— Да го накарам ли да млъкне? — попита Слънчевия.

Сторо махна с ръка и въздъхна.

— Остави го.

— Подкрепления! — извика Треперко от двойната врата.

Напредваха през залите на Градския храм. Фурията си помисли, че Дебелият Кептен бе дошъл с много повече хора, отколкото бе предположил капитанът. Или пък Сторо умишлено ги бе подвел, за да не се откажат. Във всеки случай мъжете на Кептен, независимо дали бяха наемници или войници без униформи, които вярваха в каузата, продължаваха да налитат. Гарнизонът не се намеси, точно както бе предвидил капитанът. Когато в някой ъгъл се събираха въоръжени с арбалети хора, Треперко и Фурията ги прогонваха с бомбички. Дадоха им да разберат, че всеки път, когато стрелят към тях, взводът ще им отговаря със същото, само че техните стрели избухваха. Хората на Кептен си взеха поука. Фурията не знаеше защо нямаха алхимия, но имаха магове. Потоци огън се насочваха към тях само за да бъдат изгасени от Копринения. Някакво създание, направено от сенки, захапа капитана, но веднага изчезна в експлозия от ослепително бяла светлина. Фурията видя дори техния стар познайник, Дребосъка, който успя да пореже трима с кинжалите си, включително и нея самата, и да повали Джалор, но след това Рел го прониза в гърба. Треперко бе намушкан с нож и хвърли бомбичката си по-близо до себе си, отколкото до врага. Капитанът си изпати най-сериозно от тази грешка. Фурията си рече, че е срамота; справяше се толкова добре досега.

След като разритаха запречилите външните врати трупове, се огледаха. На крака бяха останали само капитанът, Фурията, Слънчевия и Рел. Единствено Рел изглеждаше непокътнат. През цялото време Фурията се бе чудила защо капитанът постоянно изпраща младежа от Дженабакъз да пази тила им. Едва сега й просветна. Капитанът бе хитър. Резерви. Рел беше най-добрият боец във взвода, и бе свеж. Горкото момче направо трепереше от желание да мушка и сече.

Сторо се олюля и се облегна на дебелите дъбови врати. Вдигна ръка и избърса лъсналото си от пот лице. Фурията прибра дългия си нож и отвори чантата си — бяха останали само два. Погледна към Слънчевия, който протегна един пръст и опита да се усмихне, но произведе само озъбване.

Капитанът отвори външните врати. Под розовеещото небе, отвъд белите мраморни стъпала, върху каменните плочи около строевата площадка ги чакаше Дебелият Кептен заедно с още около петдесетина души. Фурията забеляза, че мъжете стояха на разстояние един от друг. Гледката изсмука силата от краката й и тя едва не се строполи на място.

Сторо изпъна гръб, стиснал зъби от болка, бутна шлема си назад и посочи към Кептен.

— Почти се съмна, Орлат. Гарнизонът гледа. Мен ме познават, но ти си никой за тях. Може би ще е по-добре да си плюеш на петите и дим да те няма.

Кептен се изсмя.

— Както казах, Сторо, можехме да те използваме. Жалко. Нямаш представа срещу кого си се изправил. Както виждаш, доведох целия екипаж. Знаеш ли какво? Ще ти дам последна възможност. Ако оставите оръжията си веднага, ще ви пусна да минете. Незабавно. Трябва да кажа, че се представихте невероятно. Но всичко свърши. Време е да отстъпите — в това няма срам.

Фурията погледна капитана. Щеше ли да приеме? Тя знаеше, че вече нямат никакви шансове — как можеха да победят още петдесет войници? Справиха се доста добре. Всъщност стигнаха по-далече, отколкото бе смятала, че е възможно. Фурията примигна, а очите й засмъдяха от солената пот. Проклето да е това изтощение! Тези пирати щяха да ги изколят в мига, в който хвърлят оръжията си! И несъмнено капитанът знаеше това.

Сторо подсмръкна и се изхрачи.

— Не, Орлат. Ти нямаш представа срещу кого си се изправил — капитанът кимна на Рел. — Твой ред е. Ние ще пазим тила ти. Трябва да удържиш вратата, момче.

Очите на Рел направо заблестяха. Гласът му, натежал от чувство, бе едва доловим:

— Нямаш представа какъв подарък ми правиш…

— Успокой се, момче. Искам да преживея това.

Младежът наклони глава и промърмори:

— Аз не искам нищо.

— Да, както и да е — изръмжа Слънчевия. — Ето ги, идат.

Първите войници хукнаха към тях с рев.

Рел спази обещанието си и удържа вратата. Фурията бе втрещена от уменията му, от скоростта му и най-вече от безскрупулната му хирургична ефективност. Той сякаш бе обучен да посича така, че да изважда от строя възможно най-зле и да осакатява. Мъжете се свличаха на земята със срязани артерии, отрязани ръце, прерязани гърла, изкормени и изтърбушени като риби. Фурията се ужаси от гледката — това не беше битка, а клане. Кръвта оцвети белите мраморни стъпала в черно. Тя се зачуди дали някога щяха да успеят да ги измият. Слънчевия от време на време довършваше някой допълзял до тях ранен глупак.

През цялото време Фурията стоеше зад Рел, стиснала чукче. Надяваше се, че изражението й обещава пълно унищожение в мига, в който Рел падне. Щеше й се това да изпълва с малко колебание ръцете и краката на врага.

Пристъпът приключи с гневния вик на Орлат. Мъжете отстъпиха и Фурията бързо ги преброи. Двадесет и деветима все още бяха на крака. Рел бе обезвредил или убил над двадесет и един войници. Невероятно. Тя погледна през рамо и видя, че капитанът се е облегнал на стената и клюма. Проклятие. Загуба на кръв. Всички тези дупки, които бомбичката на Треперко бе направила в тялото му. На Орлат вече изобщо не му бе до разговори. Той направи гневен жест и мъжете му се разпръснаха.

— Нещата стигнаха твърде далече, Сторо — извика той. — Трябваше да отстъпиш, когато ти дадох възможност.

Той кимна на някакво невидимо присъствие и двама магове се появиха от двете му страни: възрастната жена и мъж, който бе почти като неин близнак — стар, слаб и сивокос. Те изщракаха с пръсти и избухнаха в пламъци.

Усмивката на Гуглата.

— Дръжте ги! — извика Слънчевия и хвърли последното си чукче. Маговете вдигнаха ръце, сякаш за да отблъснат нещо и Фурията почувства топлината въпреки разстоянието. Беше като знойния дъх на отворена пещ. Чукчето избухна във въздуха много преди да достигне маговете.

Дори чукчето в ръцете на Фурията се нагорещи. Лайната на Тогг! Тя го хвърли в чантата, след което отстъпи назад и нежно и внимателно я плъзна по пода. Върна се и завари Слънчевия и Рел да спорят.

— Остави ме — казваше Рел.

Слънчевия го дърпаше за кожения жакет.

— Не. Трябва да отстъпим. Ще ги нападнем от засада вътре.

— Аз имам задача. Ти ако искаш, тръгвай.

Жегата бе почти непоносима. Маговете напредваха рамо до рамо. Две клади, обвързани с въжета от огън. Лабиринтът на Тир, освободен по начин, който Фурията нито бе виждала, нито бе чувала. Някаква ритуална бойна магия. Металните части на бронята изгаряха кожата й всеки път, когато се допираха до нея, а косъмчетата по ръцете й бяха опърлени.

— Трябва да се оттеглим — извика тя на Рел. — Не ставай глупав! Спечелиха тази част.

Но проклетият глупак не отстъпваше.

— Добре! — изръмжа Слънчевия и закри лицето си от горещината. Фурията хвърли един последен умолителен поглед през рамо, но Рел поклати глава. Тя също отстъпи пред изпепеляващата жега. А къде беше Копринения?!

Довлякоха капитана вътре. Маговете напредваха към вратата. Локвите от кръв на стъпалата и прага започнаха да завират, изпускайки пара, след което се втвърдиха и се превърнаха в пепел, която литна във въздуха и влезе в очите на Фурията. Труповете пред вратата избухнаха в пламъци. Освободената сила на Лабиринта изпепели плътта и я издигна във въздуха като пушек. Мазни сажди полепнаха по лицето и ръцете на Фурията. Стомахът й се обърна. Това бе по-отвратително и от канализацията. През маранята тя видя Рел, който все още препречваше входа с вдигнати мечове. Косата му димеше, но той дори не бе помръднал от позицията си. Как бе възможна тази нечовешка дисциплина?

— Не — чу се глас до Фурията и тя се обърна, закривайки лицето си от жегата. Видя Копринения. В очите на мъжа гореше ярост, каквато тя никога преди не бе виждала. — Не отново.

Изпепеляващата горещина изведнъж намаля, сякаш някой бе затворил вратата на пещ. Магът навлезе в бурята. Фурията тръгна след него.

Копринения достигна прага и зае мястото на Рел, когото избута нежно назад към Фурията.

— Направи повече, отколкото можехме да се надяваме — рече му той.

Рел беше като въглен в ръцете на Фурията, която го издърпа назад. Там, където хвана ръцете му, опърлената кожа се обели.

Копринения се обърна към двете колони от огън, които спряха, може би разколебани.

— Осмелявате се да освободите такива пламъци на този праг! — извика той и яростта му заглуши огнения рев. — Незаконородени магове, служители на долен Лабиринт! Тир! Умствено изостанало дете, рожба на кръвосмесителна връзка! Карате ме да ви дам урок за слепите недостатъци на тъжното ви невежество! Погледнете сега, в последния миг на живота си, истинския извор на силата, в сравнение с която вашата е като малко ручейче!

Копринения протегна ръце и Фурията ахна. В името на всички забравени Богове! Нима бе загубил ума си?

— Призовавам ви! — изрече той и думите разтресоха камъните под краката й. Фурията потръпна от тяхната сила. — Елате! Вие, които изчезнахте преди толкова време! Позволете ни да зърнем това, което вече го няма на този свят! Покажете ни какво е било тогава, когато Светлината за първи път е разцепила Нощта! Направете ни свидетели на чистата, неразредена Светлина, Куралд Лиосан!

Нищо не се случи. Фурията бързо се съвзе и едва не напсува Копринения. Орлат бе наклонил глава на една страна, сякаш бе стигнал до същото заключение като нея — горкият човек, сигурно напрежението му е дошло в повече.

След това нещо удари Фурията в гръб. Не юмрук или тояга, а стена. Сякаш бе паднала назад във вода, само че водата се бе вдигнала, за да я удари. След това нищо. Тишина. Белота. Физическото присъствие на светлина, която бе като море от ослепителен блясък. Копринения в силует като ерозираща сянка. Двамата магове, Орлат и хората му, досущ като черни изрезки, които изгарят и изчезват като прах, подет от вятъра на Светлината.

След това нищо. Зазори се, но зората беше като мрак — толкова бледа и мека бе тя в сравнение със Светлината. Фурията видя тавана над главата си. Лице, близо до нейното. С брада. Малазанско сиво. Глас, който бе близо, но въпреки това звучеше така, сякаш идваше от много далече.

— Доведете лечители.

Четвърта глава

Вижте ридаещия изгнаник, седнал до езерото. Пелерината му е прокъсана, а стомахът свит на топка. За загинали приятели ли плаче; за половинци, които никога повече няма да бъдат вдигнати към тавана на пивницата? Къде са неговите спътници, неговите братя и другари? Всичките лежат на полето, трупове с изцъклени очи. Копията им са счупени, а мечовете затъпени. О, къде ще отиде този самотен изгнаник? Ще прекоси ли водата? Какво ще стане с него? Ами ако вие бяхте на негово място?

Елегия за Самотния пътник

Анонимен източник (някои я приписват на Фишер кел Тат)

Дванадесет дни след бурята Сокол и Скитник пуснаха котва близо до един необитаван бряг на Морето на камбаните. По заповед на Бляскавата набраджанските капитани ги бяха държали на разстояние от бреговата линия, но крайбрежията, които Кайл бе зърнал, изобщо не му изглеждаха обещаващи: сиви и черни прекатурени скали, заобиколени от усукани, недорасли дървета; далечни сиви хълмове и гори от тънки, чернокори вечнозелени дървета. Равнинно плато, тук-таме осеяно с горички.

На зазоряване Кайл беше наряд. Той гледаше гладките като стъкло води на спокойния залив, седнал с игла в ръка и с кръстосани крака на един отворен капак на палубата, и опитваше да позакърпи памуклийката, която носеше под ризницата си.

— Някой моряк ще свърши тази работа по-добре.

Кайл вдигна глава. Беше Сивогрив, застанал до планшира. Не беше чул нищо. Как бе възможно някой да бъде толкова безшумен? Кайл се върна към шиенето си.

— Все някога трябва да се науча.

— Вярно е.

Кайл продължи да работи, без да вдига глава. Защо ренегатът разговаряше с него? Мъжът на практика беше Обетник — дори се бе сражавал с тях в миналото или поне така бе чул. Малазанецът прочисти гърлото си.

— Кайл, нали?

— Да.

— Исках да поговорим за Хребета. Разбрах, че си от Баел и че Асцендентът, когото събудихме там, е означавал нещо за теб и може би за твоя народ…

Кайл вдигна глава.

— Да?

— Ами… — мъжът се намръщи. — Май трябва да ти се извиня за това. Не исках нещата да се развият така.

Сивогрив погледна към тъмните дървета на брега — бяха само на един хвърлей разстояние от кораба, след което скръсти ръце.

— Нещата понякога поемат в определена посока и човек не може да ги спре…

Кайл го гледаше, чудейки се дали ренегатът не го е забравил. Защото мъжът очевидно се бе замислил за други неща.

Малазанецът мълча няколко минути, но изведнъж рече:

— Знаеш, че ме наричат ренегат.

Кайл отново вдигна глава.

— Да.

— Сигурно се чудиш защо?

Кайл сви рамене.

— Не. Това не означава нищо за мен.

Мъжът се засмя.

— Добре. Тогава мога да ти кажа. Аз съм ренегат, защото се опитах да сключа мир, Кайл. Да сключа мирен договор. Но успях единствено да разгневя корелците, а малазанското командване се отрече от мен. И от още неколцина други.

Мъжът погледна към Кайл. Леденосините му очи блестяха.

— И знаеш ли защо единствено аз оцелях след последвалия лов?

— Не.

— Защото избягах най-далече от всички. Показах се като най-големия страхливец.

Кайл стисна юмруци под ризата си. Не искаше да слуша това. Извинения! Признания! Проклет да бъде този мъж. Той, страхливец? Какво означаваше това нелепо твърдение?

— Може би не съм аз този, с когото трябва да говориш…

— Не. Точно с теб трябва да говоря. Единствено с теб. Защото не си от тук, Кайл. Никой друг не би ме разбрал.

Ренегатът се оттласна от планшира и се отдалечи, а сандалите му не издаваха никакъв звук. Кайл го проследи с поглед. Да разбира? Не разбираше нищо.

На следващата сутрин Кайл видя Бляскавата за първи път от няколко месеца. Изглежда бе стояла заключена в единствената самостоятелна каюта, откакто се бяха качили на кораба. Един моряк му каза, че изведнъж се появила на зазоряване и стреснала капитана повече от всичко друго по време на дългото пътуване. По-късно войниците от Девети взвод получиха заповед да се строят на палубата.

Стояха мирно, като някои от тях се бяха прехвърлили от Скитник. Бляскавата ги разгледа, а те на свой ред разгледаха нея. Отначало Кайл не успя да я познае. Не носеше военната си униформа и промяната беше толкова стряскаща, че той напълно разбираше реакцията на капитана. Косата й не бе затворена под блестящия стоманен шлем и висеше почти до кръста, гарвановочерна и лъскава като черна река. Следващото нещо, което Кайл забеляза, беше ръста й — тя едва стигаше до брадичката му. Той винаги бе смятал, че е по-висока. Но очите й си оставаха същите. Черни като нощта под тесните, наклонени клепки, изпъкващи на фона на тъмносинята напанска кожа. И в тях тлееше онази особена светлина, която означаваше, че са видели всичко на този свят и нищо не може да ги изненада. Вместо искрящата, стигаща до глезените ризница, и дългия меч в ножница на гърба, сега тя носеше жакет от мека кожа с къси ръкави и широки панталони.

— Съвсем малко нагоре по брега се намира крепостта Убежище — започна тя, — една от първите ни колонии тук, в Стратем. Лейтенант Скинър обеща, че ще се завърне там, и в момента ни чака. Девето острие ще навлязат тайно, без да вдигат под тревога малазанските сили или да привличат вниманието на съгледвачи, и ще се свържат с него.

Докато Бляскавата говореше, ръцете й непрестанно се движеха — слагаше ги на кръста си или пък напразно опипваше гърба си за липсващата ножница. Кайл не я познаваше достатъчно добре, за да усети настроението й, но въпреки това му изглеждаше нервна и притеснена.

— Нямаме представа дали все още е жив, нито дали малазанските сили още владеят Убежище. Ще установите и това. Но ако го намерите, всички сили на Гвардията незабавно ще се обединят под негово командване, както бе договорено в началото на Диаспората. Разбрано?

— Тъй вярно, командире.

Събраха снаряжението си, всеки войник получи по един вързоп и слязоха по въжената стълба до чакащата ги долу лодка. Бяха шестима: фаларският изгнаник Траншея, който беше техният сержант, двама широкоплещести главорези от Седемте града, които се казваха Кроткия и Харман, полубаргастецът Грере, магът от Дженабакъз Лъжльо, току-що присъединил се към острието, и баелците Преследвача и Кайл. Точно преди да отплават, Изгърбения слезе по въжената стълба и се присъедини към тях.

— Реших да поогледам — рече той на Кайл и се ухили, след което седна до Траншея. Всички останали започнаха да гребат. Следваха бреговата линия на север.

Преследвача, който гребеше до Кайл, внимателно оглеждаше залесения бряг.

— Необитаван — прецени той.

— По какво познаваш?

— Всички дървета са стари. Никой не ги сече, не виждам пътеки.

— Познаваш ли тези гори?

Разузнавачът стисна устни и кимна.

— Тихо — нареди Траншея.

По-късно същия следобед те заобиколиха един скалист нос и навлязоха в горист залив. Видяха няколко колиби, построени съвсем близо до брега. Кулите на сива каменна крепост се извисяваха над върховете на дърветата, заобикалящи селцето. Два изгнили, наклонени дока се протягаха от брега.

— Назад — нареди Траншея.

Скриха се зад носа, издърпаха лодката от водата и я прикриха, колкото можаха. Навлязоха навътре в сушата, докато още бе светло. Преследвача, Грере и Кайл се разпръснаха, за да разузнаят. През този следобед той не видя нищо друго, освен девствена гора, ширнала се навътре, без каквито и да било следи от хора.

След залез-слънце Траншея заповяда да се разположат на лагер. Щяха да разузнаят селцето на зазоряване. На светлината на малкия огън сержантът разви една прокъсана пергаментова карта на Стратем. Всички от взвода, с изключение на Преследвача, който бе на стража, се събраха около него. Кайл усещаше напрегнатото им очакване. Кроткия и Харман си размениха кръвожадни усмивки. Техните задължения във взвода бяха най-недвусмислените, но и най-трудните. От тях се очакваше единствено да отстояват позициите си и да се сражават, докато или те, или противниците им паднат мъртви. Взводът отново бе на бойното поле, но този път това бяха земите на Гвардията, и тази война им прилягаше повече, отколкото предишните. По време на дългото пътуване на борда на Сокол Кайл бе слушал много за очакващите ги възнаграждения: феодални владения и земи за всеки войник. Титли. Всичко, което един воин можеше да иска — но само ако победят.

Траншея посочи с пръст необитавания западен бряг на вътрешното Море на камбаните.

— Ние сме тук — рече той, след което посочи няколкото крепости, построени от Гвардията, за да държи под око южните брегове на земите си. Изгнание беше далече на изток, Твърдина беше на проливите, водещи до Морето на камбаните, Желязната цитадела беше на югозапад, а Северен бастион далече на запад.

— Но те не им обърнаха внимание — каза Изгърбения.

Никой не попита кои.

— Беше нападение на три фронта — обясни Изгърбения. — По средата между бреговете — от изток, запад и юг. Четиридесет хиляди мъже. Имаха огромно числено превъзходство. Не бяха забравили годините, през които им се противопоставяхме в Кюон Тали. Искаха да ни изтребят до крак. Тогава нещата бяха доста объркани. Херцогът изчезна, съобщенията ни бяха прекъснати, бяхме обградени. Скинър и Дасем влязоха в дуел, но никой не успя да надвие другия. Това ни пречупи. Диаспората беше заповядана, за да може Гвардията да се запази за бъдещето. — Изгърбения се ухили и намигна. — И сега се връщаме с десет пъти повече хора, отколкото тръгнаха, без да броим тези, които другите роти са събрали. Нищо чудно в момента Гвардията да наброява повече от тридесет хиляди.

Кайл разгледа картата. Далече на север имаше дълга планинска верига, обозначена като Аургат.

— Корел е на север от планините? — попита той Изгърбения.

— Да. Земите Корел. Стратем наричаме земите в най-южната част на континента. Корел са земите на север, след това има няколко острова и после е южният бряг на Кюон Тали. На малазанците им отне доста време да стигнат до тук заради пролива Морето на бурите. То ни разделя от тях. Корелците се сражават с демони в пролива — наричат ги Ездачи. Те не спират да налитат към земите им. Не са особено приятелски настроени. Могат да завладеят Империята, ако искат.

Кайл се опита да си представи пътя на кораба им. Доколкото можеше да прецени, бяха дошли от югоизток. Не разбираше защо изобщо трябваше да минават през Морето на бурите. Той се изправи и каза на Траншея:

— Ще сменя Преследвача.

Сержантът кимна, без да вдига поглед от картата.

Кайл навлезе сред дърветата и разклати един клон. Няколко минути по-късно Преследвача се появи. Клекнаха заедно. Кайл започна да дълбае във влажната пръст с една клонка. Земята изглеждаше богата, пълна с възможности. По време на краткия си поход бяха видели само един белег за човешка дейност — изоставен стан на дървосекачи. Отпред лежаха ниски, гористи хълмове, прорязани от бистри поточета и гъмжащи от диви животни. Крайбрежието все още изглеждаше напълно необитавано.

— Какво видя на Скитник? — попита Кайл, мислейки, че бе дошло времето да изостави всички преструвки. Зачака напрегнато отговора на високия мъж.

Преследвача издиша със свистене и свали шлема си.

— Предимно слушах и наблюдавах. Бляскавата не отговаря на преки въпроси и е подозрителна към всички, които задават такива. Това, което успях да подразбера, е, че тези Ездачи са ни чакали. Позволили са на нашите два кораба да минат, но останалите са се разпръснали. Нямам представа как е било уредено това.

Мъжът започна да мачка една окачена на врата му кесия. Винаги правеше така, докато мислеше. Кайл зачака. Той осъзна, че не трябваше да се изненадва от съперничеството сред Обетниците. Сега, след като бяха стигнали родните земи, тези търкания щяха да се изострят още повече.

— Предполагам, че другите кораби за били забавени, защото Сивогрив и Бляскавата са искали да стигнат тук преди Качулката и неговите Забулени. Останах с впечатлението, че този Скинър е доста неприятен тип. Единственият останал Обетник, който може да се опълчи на Качулката. Изпратиха нас, защото Деветото острие е старият взвод на Скинър. Изглежда тези, които знаят, се страхуват, че мъжът може да изникне отнякъде — а Деветият е единственият взвод, който може да го омиротвори.

Кайл можеше само да поклати глава. Беше много по-лошо, отколкото си бе представял.

Разузнавачът се изправи и изсумтя.

— Един съвет: ако срещнеш този Скинър, не му позволявай да се приближи до теб.

След тези думи той изчезна в гората.

* * *

Слугите на Малик го уведомиха за среднощните посетители, след което ги въведоха в банкетната зала. Предложиха на представителите на знатните домове на Унта напитки и студени меса и ги информираха, че господарят още се облича. Всъщност Малик вече бе облечен, но чакаше и пренареждаше гънките на робата си. Знаеше, че най-важното в един заговор е избирането на подходящия миг.

Накрая Малик кимна на слугите, отпрати телохранителите си и отвори двукрилата врата на залата за приеми. Всички глави се обърнаха към него. Единствената светлина идваше от лампа, поставена в центъра на помещението.

— И на какво дължа тази чест? — попита той и се приближи до една маса, отрупана с гарафи. Наля си златист бадемов ликьор в малка чашка.

— Знаеш — изръмжа един от мъжете, сивокос старейшина, обвит в тъмночервена пелерина.

Малик бавно преглътна и кимна.

— Знам по принцип, Куал, но не точно в този случай.

Отговорът на Куал, едно мрачно Чудя се, бе заглушен от възбуденото бърборене на останалите. Малик вдигна ръка, за да въдвори ред.

— Моля ви, моля ви. Илата, давам ти думата.

Илата взе една висока чаша, пълна с червено вино. Робата му се отвори и разкри ризница от варена кожа, в която бяха занитени железни ромбове.

— Случи се така, както предрече, Малик. Имри се оттегли от Събранието.

Малик заби поглед в чашката си.

— Неговите действия си остават негови, разбира се. Въпреки че това е удар по делото ни. Предостави ли някакво обяснение?

— Болест в семейството — изсумтя презрително Илата. — Но…

— Имам осведомител в домакинството му — прекъсна го друг, — който е подслушал разговор за среднощен посетител и заплахи, отправени към фамилията.

— И ти мислиш…

Илата хвърли чашата си на масата.

— Проклятие, човече, не е ли очевидно! Ноктите! Отишла е твърде далече!

— Илата! — възкликнаха едновременно няколко мъже.

Вдигнатата гола ръка на Куал въдвори тишина.

— Независимо от това кой… — той погледна към Малик — или как… ние се нуждаем от хора и средства, за да охраняваме земите си. Ако не успеем да прокараме извънредни мерки през Събранието, за да ги получим, ще бъдем принудени да действаме самостоятелно.

— Императорът забрани личните армии — отбеляза Малик и остави празната си чашка на масата.

— Въпреки това грисийските благородници трупат войски на източната ни граница. Разузнавачите ни съобщават, че телохранителите им наброяват четири хиляди мъже. А тя не е направила нищо по въпроса.

— Имаме нужда от имперския арсенал — каза Илата. — И сме готови да го вземем.

— Често сме обсъждали този въпрос, разбира се, но въпреки това…

— Стига приказки — прекъсна го Илата. — Планът вече е приведен в действие. До съмване ще контролираме арсенала.

Малик разгледа напрегнатите, смръщени лица, обърнати към него.

— Разбирам. И аз, като жертвено агне, ще бъда избутан напред? — съскащият му глас стана още по-тих. — Толкова ли ви е страх?

— Твоето… ъъъ… влияние ни е добре известно. Ти ще говориш от наше име. Не те предаваме. Просто искаме да защитим това, което е наше. Всички разходи на имперската хазна ще бъдат възстановени.

— Добре тогава. Ще преклоня глава пред нея и ще я помоля да ни помогне. Но може да има усложнения, нали разбирате. Арсеналът се охранява.

Илата преметна пелерината си през рамо.

— Разбираме. Това е жалко, но неизбежно.

Малик се поклони.

— Значи зарът е хвърлен. Ще разберем каква съдба ни чака. Да отидем да видим какво ще ни донесат теченията.

След като мъжете напуснаха залата, през една странична врата влезе жена, облечена в обикновена черна туника и гамаши.

— Заповедите ти? — попита тя. Малик отново напълни чашката си, след което се обърна. На гърдите на жената имаше малък сребърен медальон, който блестеше на светлината на лампата — птичи крак, хванал перла.

— Уведоми всички… хм, ръкавицата вече се превърна в ръка, нали така? Уведоми нашите Ръце. Тази нощ много подкупни чиновници ще се опитат да откраднат муниции от арсенала. Убийте ги всичките, поробете семействата им и конфискувайте всички вещи и имоти за трона. Всичко в името на императрицата, разбира се.

— А императрицата?

— Този въпрос е твърде маловажен, за да я занимава.

Жената наклони главата си на една страна.

— Така да бъде.

Точно преди да стигне вратата, тя се обърна.

— Странно, че нито един от нас не е посещавал Имри през която и да било нощ. Какво мислиш за това, Малик?

Дебелите устни на жреца се извиха надолу, докато гледаше течното злато в чашката си.

— Ласийн все още има верни привърженици сред Ноктите, Койл. Те трябва да бъдат изкоренени.

— Да. Имаме своите подозрения.

Очите на Малик я пронизаха. Лицето му грееше на светлината на лампата.

— Така ли? Кои?

— Опосум, както и неколцина други.

Малик се усмихна и остави чашката на масата.

— А, да. Опосум. Твоят началник, след като Бисера го няма. Той остава.

Жената стоеше неподвижно, докато лампата цвърчеше и мъждукаше в центъра на стаята. Най-накрая тя направи един вдървен поклон.

— Така да бъде — засега.

Но продължаваше да стои пред вратата, без да посяга към дръжката. Малик пъхна ръце в пояса, опасващ широкия му корем.

— Да, Койл?

— На нас ни се струва, Малик, че след тази нощ ти ще контролираш Имперското събрание. А вече по необходимост контролираш Нокътя. Следователно някои от нас се чудят кога ще… действаш?

— Предишни провали в Седемте града и на други места са ме научили да бъда търпелив, Койл. Нещо, което точно аз трябваше да съм научил много отдавна. Но, както казваш, вече контролирам Нокътя. Защо изобщо трябва да действам?

— Тя не би показала такава сдържаност.

Малик махна на Койл.

— Тя пропусна възможността си. Няма да има друг шанс. Тръгвай!

* * *

В безветрената зона на Южното Ръждиво море, робската галера Ревностен се натъкна на подгизнал сал. Капитанът на галерата Хесалт нареди салът да бъде придърпан до тях. Един моряк скочи вътре и започна да оглежда телата.

— Колко живи? — извика Хесалт.

Морякът се изправи и дори от това разстояние Хесалт видя изумлението, изписано на лицето му.

— По милостта на бога на Дълбините, всички! Единадесет живи!

Близнаците са им се усмихнали, които и да са те, помисли си Хесалт. Но той също бе късметлия — единадесет топли тела за оковите.

— Дайте им храна и вода и ги хвърлете долу.

— Тъй вярно, капитане.

Деветимата мъже и двете жени, които и да бяха те, се съвзеха изненадващо бързо. Единият от мъжете, който очевидно беше ветеран, защото бе огромен и целият в белези, дори седна, когато при него дойде моряк с черпак сладка вода.

— Искам да говоря с капитана — изграчи той на сравнително разбираем диалект от източното крайбрежие на Дженабакъз.

— Капитанът няма време да се занимава с теб, приятелю — прошепна морякът. — Жив си, но цената за това е свободата ти.

Корабокрушенецът знаеше, че вместо да се нагълта с вода, трябва само да си сръбне, за да навлажни гърлото си.

— Кажи на капитана си, че настоявам незабавно да поеме към Стратем.

Стоящите наблизо се разсмяха. Морякът погледна напуканата и сълзяща кожа на корабокрушенеца, изгорена почти до черно на раменете. Колко ли седмици бе прекарал под безмилостните лъчи на слънцето? А бе в съзнание. Изумително. Нищо чудно, че бълнуваше.

— Лежи и се възстановявай. И благодари на Опонн за живота си.

— Как се казваш, моряко?

— Джемейн.

— Ти си състрадателен човек, Джемейн. Затова те предупреждавам да стоиш настрани.

Нещо в очите на мъжа задави смеха на Джемейн. Корабокрушенецът се изправи на крака и залитна, но после изпъшка и възстанови равновесието си.

— Погрижи се за хората ми — изграчи той.

Моряците гледаха весело как мъжът напредва към кърмата и залита при всяка крачка. Когато стигна, той спря и се обърна към стареца, който стоеше до румпела. От двете му страни имаше стражи в кожени доспехи, които гледаха смръщено, със скръстени ръце.

— Кой е капитанът на тази робска галера? — попита корабокрушенецът.

— Капитан Хесалт от Южните Конфедерации.

— Достатъчно — рече един от стражите. — Обърни се или ще те нашибаме така, че ще свалим кожата от гърба ти.

— С колко стражи пътува той?

Веждите на кормчията подскочиха, но той отвърна:

— Осем.

Стражите извадиха палки от коланите си — не носеха остри оръжия, защото те можеха да повредят стоката. Първият, който замахна, умря светкавично бързо — корабокрушенецът хвана главата му с ръце и я изви, докато се чу неприятно, влажно пукване и вратът се прекърши. Вторият страж удари мъжа през раменете и обели изгорената му кожа. Рукна ручейче тъмна кръв. Но корабокрушенецът не обърна внимание на това, а улови ръката, изви я и я счупи. След това вкара пръстите си под брадичката на стража и смаза гърлото му. Мъжът падна на палубата, гърчейки се и плюейки кръв.

Кормчията изгледа всичко, без да помръдне.

— Има още шестима — отбеляза лаконично той.

— Мислиш ли, че ще се предадат? — изпъшка корабокрушенецът, поемайки си жадно въздух.

— Съмнявам се.

Мъжът кимна.

— Опасявам се, че си прав.

Виковете доведоха шестимата стражи, които обградиха корабокрушенеца и започнаха да го налагат с палките си, сваляйки го на земята. Но той не спираше да се бори. Методично, един по един, свали стражите на хлъзгавите от кръв дъски. Смазваше главите им, прекършваше вратовете им и изваждаше очите им, докато накрая остана само един, който побягна, пребледнял от суеверен страх.

— Назад! — прозвуча глас.

Мъжът се изправи на крака. Кръв шуртеше от него, кожата му висеше на ленти от гърба и раменете. Капитан Хесалт бе насочил арбалет към него.

— Кой си ти? — попита той.

Мъжът бръкна в устата си и извади кървав зъб.

— Името ми няма да означава нищо за теб. Ще стреляш ли, или не?

— Реших първо да поговоря с теб. Така е по-учтиво.

— Гуглата да отнесе учтивостта ти. Просто стреляй.

Хесалт се колебаеше. Колко пари мога да взема за такъв воин! Жалко, че трябва да го убия като побесняло куче. Но той заслужи смъртта си няколко пъти, а моряците ме гледат…

Хесалт стреля. Стрелата се заби ниско в гърдите на мъжа и го отхвърли назад към планшира, където той се свлече. Хесалт снижи арбалета. Каква загуба! Е, ако другите десетима са като този, може би все пак ще изкарам някакви пари от тази бъркотия.

Тих стон накара капитана да се обърне. За негово изумление, мъжът се опитваше да стане. Той се подпря с ръка на планшира, набра се и успя да се изправи, като стрелата продължаваше да стърчи от гърдите му. Хесалт отстъпи назад. Гърлото му се бе свило от ужас. Що за магия бе това? Нима някакъв бог закриляше този мъж?

— Винаги — изръмжа корабокрушенецът — става по трудния начин.

Без да обръща внимание на стрелата, той се обърна към Хесалт и рече:

— Отстъпи ми този кораб и няма да убия другиго. Какво решаваш?

Капитанът само го зяпаше втренчено и примигваше. Беше чувал истории за такива ужасии… но ги бе смятал за глупави измислици…

Корабокрушенецът направи крачка към него.

— Говори, човече! Поне веднъж спаси нечий живот!

— Аз… ами… кой? Какво… си ти?

Мъжът изръмжа, сграбчи Хесалт за ризата и го запрати към планшира.

— Твърде късно.

С едно бързо движение, той вдигна капитана и го хвърли през борда. След това се обърна към втрещените моряци.

— Аз съм Лоста. Железния лост. Завладявам тази галера в името на Пурпурната гвардия. Кормчия!

— Да?

— Поеми на югозапад към нос Стратем.

— Тъй вярно, капитане. Югозапад.

— Джемейн!

Морякът се изправи, а очите му щяха да изскочат от страх.

— Да?

— Ти си помощник-капитан.

Джемейн избърса студената пот от лицето си и преглътна.

— Тъй вярно, господине. Вашите заповеди?

Мъжът се закашля и се намръщи от болезнените конвулсии. Улови се за планшира и изпъна гръб.

— Съвземи хората ми. Робите могат да гребат за свободата си.

— Тъй вярно, сър.

— Сега ми помогни да извадя това проклето нещо от гърдите си.

* * *

Лейтенант Рилиш гледаше от върха на граничната крепост как тълпата от бъдещи заселници, незаконни имигранти и обикновени разбойници без земя, расте с всеки изминал ден. На петия ден прецениха, че силата им е нараснала достатъчно, за да изпратят свой представител, който да преговаря. Сержантът до Рилиш изплю дълга струя кафяв сок от ръждив лист и вдигна арбалета си.

— Да убия ли гадовете?

— Не, още не. Първо да видим кой е поел управлението на тази сган.

Зачакаха и гледаха как двадесетима мъже вървят към портата.

— Спрете там — извика Рилиш.

— Това са преговори! — отговори мъж, облечен в меча кожа. — Слезте, за да поговорим.

— Не преговарям с разбойници.

— Разбойници! — хората се разсмяха. — Трябва да излизате по-често, лейтенант. Не сте ли чули? Но как ще чуете? Не е идвал пратеник от… колко време? Почти месец?

Ето. Този мъж беше по-умен, отколкото изглеждаше, или най-малкото работеше за такъв. Рилиш реши да кара по същество.

— Какви са условията ви?

Мъжът махна с ръка и Рилиш чу как пръстените му дрънчат. Гъстата му черна коса беше мазна, точно като брадата му.

— Изключително прости. Ти и хората ти, целият гарнизон, сте свободни да си ходите. На запад. Разбира се, можете да задържите оръжията си.

Рилиш се облегна на заострените върхове на палисадата. Да, свободни. Свободни да си ходят… Той се обърна към крепостния двор. Там, запълнили площада, с лица, обърнати нагоре към него, стояха и чакаха повече от стотина уикски старци и деца. Той отново се обърна към главния преговарящ и тълпата от бъдещи обсадители зад него. Люта горчилка се надигна в гърлото му, като болка от удар в стомаха. Проклета да е тази измет, в най-тъмните Пътища на Гуглата.

— Хайде, лейтенанте. Не може да не осъзнавате, че сте в безизходно положение. Обградени сте и никой няма да ви се притече на помощ. Запасите ви от храна и вода привършват. Хайде, лейтенанте. Можеш да жертваш собствения си живот, но помисли за хората си.

Сержантът му се изплю през стената.

— Да пронижа ли мръсника сега?

Рилиш вдигна ръка, за да го успокои.

— От чие име преговаряш?

Усмивката на мъжа убеди Рилиш, че е задал добър въпрос. Той посочи към ниските хълмове, които бяха уикска територия.

— Как ти звучи Северна Унта?

Рилиш се замисли дали да не нареди на сержанта да прониже мръсника. Проклетите благороднически семейства на Унта — враждуваха с уикците от поколения и сега бяха видели възможност да нанесат решаващ удар.

А той бе на пътя им.

Рилиш прошепна на сержанта си:

— Сигурен ли си, че там долу няма войници?

— Не видях нито един. Авантюристи, мошеници, заселници и гранични негодяи. Само измет.

Рилиш свали шлема и избърса потта от челото си. В равнините бе горещо. Не като на юг. Или като в Корел. Там беше зъзнал от студ през цялото време. Той отново наложи шлема.

— Разтурете лагера и обещаваме, че няма да ви преследваме.

Пратеникът го зяпна намръщено, сякаш думите на лейтенанта бяха изречени на някакъв странен чужд език. След това лицето му се зачерви от гняв.

— Не осъзнаваш ли в какво положение си изпаднал, глупав войнико? Дори нямаш достатъчно хора, за да защитаваш стените си!

— А вие нямате достатъчно смелост да ни обсадите.

Пратеникът повиши глас и се обърна към всички в крепостта:

— Глупаци! Този човек току-що ви обрече на смърт!

— Сега може ли да го пронижа?

— Значи преговорите свършиха, така ли? — извика Рилиш. — Защото ако са свършили, сержантът ми много иска да те застреля.

Челюстта на пратеника изтрака и той преглътна остатъка от думите си.

— Свършихме — изплю той и им обърна гръб.

— Сега ли, господине? — попита тихо сержант Струната.

— Незабавно поставете храната на дажби. Конфискувайте всичката вода. Удвоете стражата. Сигурно ще се опитат да ни превземат още тази нощ.

— Тъй вярно, господине. Извинете ме, господине, но трябва да кажа нещо. Този гарнизон е зелен, господине. Не е като предишния.

— Никой нов гарнизон не е като стария, Струна.

— Да, господине. Това е вярно като дъжда, господине.

— Може би ще ни потрябва, Струна.

— Кое, господине?

— Дъждът.

— Това също е вярно, господине.

Рилиш погледна към двора на крепостта. Лицата на уикските старейшини и децата, които бе успял да подслони, се обърнаха към него. Очите им го гледаха, но не разтревожено или умолително, а по-скоро внимателно и търпеливо.

— Казаха ми, че това ще бъде спокойно назначение, преди да се уволня от служба. Заслужена почивка. Трябваше да остана във водовъртежа на Корел.

— Дано боговете Ви се усмихнат, господине.

Рилиш отиде до стълбите.

— Всъщност, Струна, да се надяваме, че няма да ми се усмихнат.

* * *

Подрязваха и подреждаха дъските на палубата, когато от юг изникнаха кораби, плаващи на север покрай брега. Виковете на селяните привлякоха вниманието на Ереко. До него Пътника остави брадвата.

— Местни? — попита Ереко. Беше сигурен, че не са.

Пътника закри очите си от слънцето.

— Не.

Ереко разгледа корабите — те бяха ниски, а платната им бяха квадратни.

— Смели моряци.

— Дошли са от много далече.

— Значи ги познаваш?

— Да.

Това да бе изречено с най-силното чувство, което Пътника бе изразявал в негово присъствие. Любопитството на Ереко нарасна и той поиска да се запознае с хората, които можеха да предизвикат такава омраза у неговия спътник. Племенникът на вожда дотича при тях, сочейки морето.

— Идат! Това са те! Сивите пирати от морето!

След него дотичаха много други. Имаше и майки, награбили полите си с една ръка и влачейки децата си с другата.

— Да.

Племенникът преглътна, за да успокои дишането си.

— Какво… какво ще правим?

— Бягайте. Всички. Бягайте в гората. Не спирайте.

— Ами ти?

— Аз ще ги посрещна.

— Но… ако всички се скрием, може би ще отминат.

— Не искам да го правят.

Вождът зяпна Пътника така, сякаш той бе обещал, че ще се самоубие. Старецът отстъпи назад с тревожен поглед, който изведнъж стана тъжен. Накрая той им обърна гръб и хукна.

Пътника се приближи до мястото, където бе оставил оръжието си. Извади го от ножницата.

— Ти също — рече той. — Няма нужда да се замесваш.

Ереко го настигна по пътя към брега.

— Не, ще дойда. Искам да запомня тези хора, за да ги избягвам в бъдеще.

Пътника предпочете да не отвръща, въпреки че го стрелна с поглед. Стигнаха залива и видяха, че носовете на корабите се бяха насочили към брега. Или ги бяха видели, или и без това възнамеряваха да пуснат котва тук.

— Доспехите ти?

— Няма време.

Разбира се, Пътника не показваше страх, но Ереко бе разтревожен. Воини, които пораждаха такъв страх, едва ли бяха глупаци. Щяха да вземат лъковете си, ако имаха такива. Докато вървяха, той се отклони, за да вземе копието си.

— Два кораба — промърмори Ереко, когато стигнаха брега.

Бегло подобие на усмивка разтегна устните на Пътника.

— Добре тогава. Левия или десния?

Ереко разгледа двата ниски, тесни кораба. Палубите им гъмжаха от хора.

— Десния, струва ми се.

Пиратите вече бяха скочили във водата и напредваха към брега, когато Ереко разбра причината за страха на местните. Сивите пирати от морето. За него това не бе нищо повече от поредната раса чуждоземни завоеватели. Тайст Едур. Децата на Сянката. Когато се приближиха до мястото, където прибоят лижеше черните камъни, Ереко си припомни едурския, който бе научил през вековете, и рече:

— Добре дошли.

Предводителят на мъжете вдигна ръка и те спряха. Той изгледа Ереко от главата до петите.

— Как е името ти?

Всички бяха наметнати с животински кожи върху кожените доспехи, украсени с пискюли от косми и усукани лентички и намазани с оранжева и кафява боя. Дългата коса на предводителя беше сплетена и намазнена. Той носеше копие, меч и нож — Ереко не видя стрелящи оръжия. Но облекчението му бе краткотрайно, защото видя жена, по-скоро младо момиче, на носа на кораба. Една от техните вещици. Дългите шалове, с които бе обвито тялото й, трептяха на слабия ветрец.

— Отстъпи назад, Древни — извика тя.

Предводителят погледна през рамо към нея.

— Може би трябва да го поканим да дойде с нас.

— Не него. Той не е воин.

Трясък на стомана заглуши диханието на прибоя. Тъмните очи на пиратите се насочиха към другия съд и проблеснаха кръвожадно.

— Убийте го и да тръгваме — заповяда предводителят.

— Чакайте! — извика момичето. — Не го докосвайте! Той е неприкосновен.

Предводителят се обърна.

— Кой твърди така?

— Аз.

— Предводителю… — започна един от едурците.

— Да!

Кимване към другия кораб. Предводителят се обърна и сивкавата кожа на лицето му пребледня. Ереко осъзна, че звуците на битката бяха заглъхнали преди няколко секунди. Воините хукнаха към кораба. Предводителят извика към момичето:

— Надявам се, че ще ни позволиш да убием него.

Но младата вещица сякаш не го чу. Тя също бе видяла Пътника и следователно бе отбелязала всичко, което той носеше със себе си. Тялото й се бе вцепенило, но на лицето й сякаш се бе разразила война между потреса, изумлението, любопитството и ужаса. Предводителят се бе насочил право към Пътника. Но Ереко избра да гледа битката върху лицето на младото момиче, където една неотменима истина се бе сблъскала с въплъщението на друга.

Коя щеше да надделее?

Всички духовни бури, които Ереко бе виждал, разразили се в душите на податливите хора, бяха завършвали по един начин — Пътника или по-скоро това, което пътуваше с него, бе побеждавало.

Тих плисък и Пътника се озова до него. Ризата му бе нацепена на ленти и опръскана с кръв. Кръв се стичаше от крачолите на велурените му панталони и оцветяваше водата около краката му. Момичето ги гледаше втренчено, с увиснала челюст. Гледката беше болезнена за Ереко. Изведнъж тя излезе от вцепенението си, изрева, хвърли се назад и изчезна от поглед.

— Ами корабите? — попита Ереко. И двамата знаеха, че не можеха да ги използват, защото нямаха екипаж.

— Ще трябва да ги изгорим.

— Жалко. Построени са по интересен начин. Надявам се, че ще успеем да спасим част от дървесината. Това значително ще ускори строителството.

— Добре. Но нищо отличително.

Пътника му обърна гръб и Ереко го последва към брега. Искаше да му зададе толкова много въпроси, ала странният характер на съдружието им не допускаше подобни обяснения. Пътника това го устройваше по негови си причини. Но Ереко също го устройваше.

От водата ги застигна пронизителен вик:

— Откровени!

Беше момичето. Тя лежеше в прибоя и се подпираше на предната част на кораба. Парцалите и шаловете, които носеше, висяха от нея като полепнали водорасли. Докато я гледаха, тя започна да пълзи към тях по черния морски чакъл.

— Моля те! Имам нужда от напътствията ти!

— Какво казва? — попита Пътника.

— А, ти не знаеш едурски. Ще ти превеждам. Иска да я напътстваш — Ереко снижи глас. — Редно ли е да я оставим жива? Тя е свидетел. Може да последва отмъщение.

— За някои неща трябва да има свидетели.

Отговорът на Пътника слиса Ереко. Дори той, който бе безсмъртен и от друга раса, съзря в тези думи много слаб отблясък от това, което този мъж щеше да донесе на света, и последиците го втрещиха. След известно време Ереко посочи момичето, което се бе проснало на мокрите камъни пред тях.

— Какво да й кажа?

— Ако иска напътствия, кажи й, че не мога да й дам нищо, с което тя вече да не разполага.

Ереко преведе:

— Това, което търсиш, е вътре в теб.

Тя започна да вие неутешимо. Пръстите й се вкопчиха в камъните.

— Нямам нищо. Всичко е било лъжа! Аз… моят живот… всичко е безсмислено! Аз съм празна!

— Кажи й да разкаже това, което е видяла днес.

Ереко се замисли над думите на Пътника.

— Как се казваш, дете?

Тя избърса яростно сълзите си.

— Сороу[11].

Древна майко! Сега беше ред на Ереко да зяпне, докато момичето, разбирайки погрешно мълчанието му, сведе глава. Той трябваше да прочисти гърлото си, за да успее да проговори.

— Сороу, тръгни по света. Разнеси това, което е било разкрито.

При тези думи тялото й се сгърчи като от удар. Тя вдигна глава и Ереко видя как дълбоко в тъмните й очи пламнаха огньове. Тези пламъчета се превърнаха в сияние и по бузите й рукнаха сълзи. Тя се изправи на крака. Устата й се сви в безкръвна цепка и тя се преклони на едно коляно.

— Ще се върна при народа си и всички древни лъжи ще бъдат захвърлени. Ще им донеса тази нова истина.

Ереко преведе на Пътника.

Той се поколеба.

— Не. Просто ще я убият веднага. Кажи й да отиде на север. Може би там ще има шанс.

Ереко преведе:

— Народът ти още не е готов за истината, Сороу. Тя ще ги унищожи така, както почти унищожи теб. И тяхното време ще дойде. Той те моли да направиш поклонение на север. Там може и да откриеш плодотворна почва.

Момичето се изправи, но все още не смееше да вдигне очи към Пътника. Ереко я разгледа — малко, недохранено пале! И тя бе част от основата, върху която Пътника щеше да разпростре посланието си? А върху нея имаше белези, невидими за останалите, които само той долавяше. Чудовищни жестокости, прогорени върху душата й. Тази бе проляла много кръв. Но пък кой друг би посмял да поеме товар като този, който Пътника слагаше върху последователите си?

— Кажи й да тръгва — не мога да я гледам как трепери.

— Този, който се отказа от името си, от миналото си, от всичко, що е бил някога, за да даде посланието си на света, те благославя и те изпраща на път.

— Господарю!

Погледът на момичето бе озарен, сякаш от ослепителна светлина. Тя не можеше да види как деянията и словата й измъчват Пътника.

— Тръгвай — повтори Ереко. — Тръгвай.

Тя отстъпи разплакана, с ръка на устата, докато бършеше очите си с другата. Бе поразена, загубила дар слово. Преобразена. Опалена от горящия в душите на смъртните пламък, избухващ в присъствието на Пътника. Като шепи метални стружки, хвърлени над огън.

Гледаха я как се отдалечава, докато не се изкатери по купчина съборени скали и не се изгуби от поглед.

— Може би трябва да изгорим тези кораби, преди селяните да са ги ограбили — изрече Пътника посред дългата тишина.

— Дървото ми трябва.

Пътника въздъхна протяжно.

— Добре. Ще забраня плячкосването.

Ереко се обърна към него.

— Прости ми, Пътнико, но трябва да попитам. Какво изпитват? Хората като нея.

Смая се, като видя как и Пътника трепери. Може би от хладния вятър. Човекът бе обърнал поглед към морето и се взираше в проблясващите сред вълните люспици слънчева светлина.

— Наистина не знам. Виждат, каквото трябва да виждат. Не излъгах, когато казах, че вече е било вътре в тях. Винаги е било там. Вярвам, че просто им показвам Пътеката. Те трябва да изберат да крачат по нея.

— И накъде води тази твоя нова Пътека?

Последвалата в отговор усмивка преливаше от самоирония.

— Не зная. Аз все още вървя по нея. И все пак това ще кажа — тя води към среща и към избор. Към сблъсък, отвъд който не мога да прозра.

Той остави Ереко да стърчи, замислен неподвижно върху блъсканите от вълните камъчета. Разкри се повече, отколкото Ереко изобщо бе очаквал или бе дръзвал да пита. Ала за него всичко това си оставаше пълна загадка. Себеподобните му бяха родени от Майката Земя, плътта им оставаше част от Земята, и колчем се заколебаеха тъй, те се връщаха в Нейната прегръдка. Сякаш тогава, в миналото, нещата бяха много по-прости.

* * *

На следващата утрин Преследвача, Грере и Кайл проучиха селището. Празни загниващи колиби и обрасли с трева улички. Заседнали в крайбрежните буренаци лодки. Беше изоставено отдавна. Кайл обаче не можеше да се отърси от тревожното си усещане. Зиналите вратни все едно му се присмиваха. Сякаш невидими очи го наблюдаваха измежду нападалите греди. Гърбът му настръхваше, като че ли към него бяха насочени скрити лъкове. След бързо претърсване се върнаха при очакващото ги в гората острие.

— Изоставено — обяви Преследвача.

Кайл кимна в знак на съгласие.

— Посещавано от време на време — добави Грере. — Рибари, ловци и подобни.

— Проникнахте ли в крепостта? — попита Траншея.

Те поклатиха глава.

— Добре. Засега недейте — изправи се. — Да се нанасяме. Преследвач, Грере — на върха. Изгърбен, с мене. Кайл, Лъжльо — тила.

Острието прекара деня в изтърбушване на разпадащите се колиби и хамбари. Траншея определи най-запазената постройка за база. Дотътри единствения годен за употреба стол в полумрака непосредствено до зеещия вход и седна с лице към залива.

Кайл погледна към края на селцето, където занемарена пътека водеше право в гъст храсталак и вероятно нататък, към скалата и крепостта на високото.

— Защо не стануваме в горите, незабележими? — попита той Преследвача.

Седнал на стъпалата, Изгърбения отвърна:

— Щото искаме да осъществим контакт.

Траншея издърпа кесийка от пояса си и натъпка стиска лист и бял прашец в една от бузите си.

— Така е. Наблюдавайте. Дойде ли някой, заловете го.

— Разбрано.

Същата нощ Кайл беше на стража заедно с Лъжльото. Не поддържаха огньове. Кайл бе застанал прав в тъмното близо до брега и гледаше как лунната светлина блещука по спокойните води на залива. Беше хладно и той се запита колко ли е сурова зимата в този край. Докато опитваше да бъде съвсем безмълвен, чу някой да се доближава бавно и крадешком към него; заслуша се и си рече, че е разпознал причинителя на шума:

— Трябва да наблюдаваш гората.

Лъжльото се спря рязко и изненадано.

— Проклятие. Как разбра, че съм аз?

— Каза ми, че си гражданин — никой горски човек няма да вдигне толкова шум.

Лъжльото се намръщи недоверчиво:

— Това наистина ли е така?

— Не. Даже не съм стъпвал в град. Но все пак съм виждал един. От далече.

Лъжльото разгърна вълнения плащ, който носеше на рамо, и го уви плътно около себе си.

— Ти си тук на брега, аз съм слязъл от гората. Мисля, че и двамата го усетихме и миналата, и тази нощ.

— Какво сме усетили?

— Духовете.

— Духове?

— Да — кокалестите рамене на Лъжльото се тресяха, докато зъзнеше. — Тука гъмжи от тях.

Кайл присви очи нагоре към тъмната редица дървета:

— Струва ми се празно.

— Може би е празно заради тях.

— Може би. Не съм наясно какво изпитвам.

— Нима? Наистина? Интересуват се от теб.

Кайл не можа да потисне мигновеното усещане за нещо познато.

— Как разбираш това?

— Моят Лабиринт е Денъл. Аз усещам тия работи.

Щом нещото бе споменато, Кайл се освободи от чувството, изпитвано още от стъпването му в тази страна — чувството, че го наблюдават. Обърна се към залива.

— Лабиринти — изрече той през зъби. — Не разбирам вашите Лабиринти. Как действат? В степите ние просто почитахме земята, дъжда и… — Кайл спря.

— И? — подкани го Лъжльото.

— И вятъра. Почитахме Отеца Вятър.

Лъжльото изпусна дълга замислена въздишка.

— Лабиринтите… Добър въпрос. Едва ли някой наистина знае. Все пак те не са наши. Във вашите краища имате ли братства, обединения от мъже и жени?

— Да. Имаме военни задруги. Повечето млади мъже встъпват в тях, ако могат. Високата трева, Червената земя. Жените си имат техни.

— Добре, можеш да си представяш Лабиринтите по подобен начин. Всеки си има свой метод на действие. Свои тайни думи, знаци и обреди. Това е всичко. Всъщност е ужасно детинско.

Все още загледан настрани, Кайл прошепна:

— А боговете?

Лъжльото изсумтя.

— Според мен са просто могъщи духове. Същества, притежаващи повече сила от останалите — нищо повече. Но не се налага да ми вярваш. Аз си падам малко циник за тия работи.

Кайл се обърна, за да погледне мага.

— Просто силата — това ли е единствената разлика?

— Да. Би трябвало да има още, но не е нещо, дето кой да е от тях изглежда готов да приеме.

— Кое е то?

— Връзката.

На следния ден в залива навлезе малка лодка. На нея гребеше старец. Върза я за най-запазения пристан. Мъжете от острието гледаха от прикритието си.

— Жив — прошепна Траншея и вдигна предупредителен пръст към Грере, който оголи зъби в отговор. Преследвача, Кайл и Грере се разпръснаха сред празните къщици.

Кайл остави старика да подмине укритието му, после стъпи на обраслата пътека зад него. Човекът си подсвиркваше, но спря, щом Грере внезапно се изпречи пред него. Хвърли поглед към гърба си, видя Кайл и раменете му провиснаха. Извади дълъг нож от пояса си и го захвърли. Грере го подкани нагоре по хълма с леко махване на ръка.

— Взех ви за призраци — обясни човекът на Траншея на нещо, което Кайл дочуваше като талийски със странен акцент.

— Призраци? — подсмихна се Грере. — Та ние сме от плът и кръв.

— Забавно.

— И защо да е забавно?

— Защото и те разправят същото.

Грере го цапна през лицето и Кайл потисна желанието си да стори същото с баргастеца.

— Кое селище е на север оттук, старче — попита Траншея.

— Тиктон.

— Колко мъже и жени има там?

— Много. Много стотици.

— От колко време го управляват малазанците?

Старецът ги изгледа всичките.

— Малазанци? Тука няма никакви малазанци. Само търговци, ако това искате да кажете.

— Няма? Че кой тогава го управлява?

Старецът се почеса по главата.

— Е, май никой. Ние просто си гледаме работата.

Устата на Траншея се ожесточи.

— Казваш, че нямало управник? Нямало власт?

— А, да. Пълномощникът нагоре по реката в Куилон. Май може да се каже, че той се разпорежда.

— Пълномощникът? Един търговец?

— Да.

— Ами ако ви нападнат? Пирати или разбойници?

Старчокът закима често-често.

— О, да. Случваше се непрестанно. Корелски разбойници от севера. Даже нападатели от Маре са слизали на брега на юг оттук.

— И? Какво стана?

Старият преглътна и се сгърби.

— А, да. Призраците, разбираш ли. Прогонват ги всичките.

Траншея вдигна облечената си в желязна ръкавица ръка, за да го зашлеви, но се извърна погнусен.

— Безполезно е.

— Да го убия ли? — попита Грере.

— Да го убиеш? Вие, дженабакъзките наборници, сте кръвожадна пасмина.

— Смятам, че можем да се оправим с един рибар — провлачи Изгърбения.

— Ще го пазя — каза Кайл.

— И аз — додаде Лъжльото.

Траншея махна с ръка да отведат стареца.

— Отлично. Изчезне ли, кожите от гърбовете ви ще смъкна.

Същата нощ Кайл седеше на стъпалата с Изгърбения, който пушеше лулата си. Във високото развълнувани облаци се движеха нестройно пред лицето на луната. Слаб вятър разклащаше клоните на брезата и смърча.

— А корабът? — запита Кайл.

— Ще чакат, докато ние проучваме това градче нагоре по реката.

— И после?

— Е, с времето ще разберем, нали така? Ако няма малазански гарнизони, както твърди човекът, тогава просто навлизаме.

— Но това не е Кюон Тали.

— Не е.

Изгърбения извади лулата от устата си, изтръска въгленчетата към влажната земя в облаче искри и смигна на Кайл.

— Но сега сме наистина близо, момко. Просто трябва да се пресегнем и е наше.

На Кайл все му се струваше, че няма да е толкова лесно.

Изгърбения пъхна лулата в някакъв джоб.

— Отивам да спя. На тия стари кокали вече не им се нравят студени лагери. Ти знаеше ли, че всички покриви пропускат?

— Опитай с оня отсреща.

Старият саботьор изгледа килнатата съборетина с хлътнал покрив.

— Много ти благодаря.

Кайл поседя в тъмното. Последните няколко нощи почти не бе спал. Не го напускаше усещането, че го наблюдават, което Лъжльото приписваше на духовете. Понякога си мислеше, че е чул гласове да нашепват в нощта. Дори му се стори, че веднъж или дваж чу произнесено името си.

Една разходка можеше да му се отрази добре. Твърде малко действие напоследък; твърде много чакане. Първо мъчителното прекосяване на океана и сега странното пристигане без събития. Къде бяха хората? Тази земя им отнемаше силата. Щом краката му го отведоха на една горска пътечка, той осъзна, че въпреки изцяло чуждия си вид, мястото е странно познато. Бе изпитал нещо, подобно на присъствието на духовете в тази страна, когато кланът се му беше осмелил да достигне до най-северното високо плато на своята територия. Чичо му посочи мъгливите равнини на север от тях и рече, че никога не стъпвали там — земите били на ассаилите. Само като ги гледаше от разстояние, Кайл усети мрачната им отчужденост.

Когато краката му докоснаха дялан камък, той се спря. Обрасли в увивни растения и покрити от мъх стълби водеха към крепостта на върха на хълма. Убежище — всъщност повече кула, отколкото истинско укрепление. Тъй като вече беше очевидно, че наоколо няма никого, освен неговото острие, той реши да се качи.

Стъпалата го отведоха в тъмен влажен тунел, който завършваше в централен двор. Фиданки си бяха пробили път през плочите, а увивни растения бяха пристегнали напуканите стени. Кайл разгледа настилката и се видя, че никой изобщо не е идвал тук. Отиде до други стъпала, разположени покрай стената и водещи към зъберите. По пътя бледо петно от стара кост привлече погледа му и той коленичи. Ухили му се череп — шлемът се бе слепнал с него от времето и от зелената патина. Наблизо бе паднал ръждясал меч, обрасъл с мъх. Дребни животни, а не големи зверове, бяха оглозгали трупа. Тук сякаш не бяха тършували и хора, освен ако тогава мечовете и броните не са били навсякъде като буренаците. Не, този войник лежеше там, където бе паднал, с оръжието си и всичко останало. Въпросът бе — от коя армия? Беше ли загинал брат? Или един от ония малазанци? Вече не можеше да се определи; времето и зъбите на мършоядните животни ги бяха направили неразличими.

Кайл се изправи от останките и се зачуди на лъкатушенията на странните си мисли. По-рано не се бе замислял над мъртво тяло. Беше ли усвоил тази възвишена гледна точка под влияние на пътуването? Той заизкачва стълбата. По средата се спря, понеже стъпалата напред сякаш блестяха на накъсаната лунна светлина. Като че ли празната нощ се носеше към него и едно по едно поглъщаше стъпалата като някаква тъмна вълна. После облаците отминаха и сенките се разпиляха. Кайл докосна камъка и ръката му се върна съвсем суха. Поличба? Но за какво?

От върха на крепостната стена видя как неравната лунна светлина изпъстря Морето на камбаните в сребърно и синьо. По брега не се виждаше никаква светлина. Това ли бе страната, от която Гвардията бе избягала толкова отдавна? Къде бяха всички? Облегна се на грапавите камъни и остави на вечерния бриз да го разхлади. Беше изненадващо тихо, освен свистенето на вятъра през дърветата и пърхането на нощните насекоми. Както стоеше там, Кайл постепенно долови друг шум — сподавеният шепот отново го призова откъм нощта и той бавно се обърна. Разпокъсаните сенки в изоставения двор като че трептяха и се движеха. Стори му се, че почти може да съзре очертания сред тях — затова ли не се очакваше някой да се изкачи тук? Някакви духове? Искаше му се Траншея да бе по-откровен за опасностите. Запита се дали няма да стърчи тук цялата нощ. Можеше да е просто плисъкът на прибоя далеч в ниското, но си представяше, че почти може да чуе множество тихи гласове там, долу.

Свеж вятър, насрещен на морския бриз, леко докосна бузата му. Беше горещ и мощен и не миришеше на море, а на друго място. От една ъглова куличка се понесе вихрушка от листа, а с тях нещо, което блестеше в цветовете на дъгата на лунната светлина. Той коленичи объркан. Разпръснати златни и розови венчелистчета. Меки и свежи. Вятърът от куличката задуха отново и мирис на гнило изпълни ноздрите на Кайл. Той отстъпи. Шепотът от двора се извиси до напрегнат шум, по-висок от вятъра в дърветата, после рязко секна, сякаш отнесен.

От куличката прозвуча тежка стъпка — удар на желязо върху камък. Ръката на Кайл се стрелна към кривата му сабя. Още едно тежко стъпване и се появи фигура. От главата до петите я покриваше лята желязна броня, проблясваща мътно на сребърната светлина. Висок затворен шлем подчертаваше големия ръст на мъжа, а ръцете в изпъкващи метални ръкавици почиваха на дръжката на окачения на кръста му двуръчен меч. Кайл се уплаши, че се е натъкнал на джаг — един от демоните от преданията на неговия народ. Воинът махна с ръка и явно му разреши да се оттегли.

— Корабите чакат, братко — произнесе той на талийски. — Тръгвай вече. Келанвед и слугите му са наблизо. Разбрахме се за Диаспората.

Учудването стисна гърлото на Кайл. Ръката му стоеше хлъзгава върху странно топлата на пипане сабя.

Шлемът се обърна и го изгледа по-внимателно. Сега Кайл забеляза, че венчелистчета са поръсили изработената от тъмен, почти черен, блестящ плат туника на мъжа.

— Върви! Танцьора отнесе твърде много от маговете ни, макар че Качулката го накара да плати за това. Вече не можем да победим Тайсхрен. Бягай, докато можеш. Аз ще ги задържа.

Кайл все още не можеше да помръдне. Беше ли това привидение? Призрак, който отново преживява последните си мигове на лунната светлина? Може би черепът му беше онзи долу.

Явно и фигурата изпитваше съмнения, понеже бронираните й ръце се върнаха на дългия ефес на меча.

— Кой си ти, братко? Кажи името си. Кое острие?

Кайл с мъка намери гласа си.

— Кайл — успя той едва-едва. — Девето.

— Лъжеш! — мечът изскочи от ножницата.

— Скинър! — извика някой, Кайл се обърна и видя Изгърбения на стъпалата. — Скинър! Мътните да те вземат, виж се на какво приличаш.

Изгърбения пристъпи край Кайл и едновременно го избута настрани.

— Добре дошъл отново. Хубаво посрещане направи за мен и за момчето.

Главата с шлема се наклони леко.

— Изгърбен… ти си тук? Ротата на Бляскавата вече потегли.

Изгърбения се изсмя пресилено високо.

— Е, ние се върнахме, човече. Ето ни отново. Измина почти век и ето ни отново.

Привидението — ако наистина беше Скинър, за когото Кайл бе слушал толкова много — се спря замалко с издигнат за удар меч.

— Върнали сте се? Но… малазански отряди в гората…

— Няма ги, човече. Отдавна ги няма. Сега сме само ние, гвардейците.

Към шлема се насочи ръка:

— Да, разбира се. И аз се измъкнах. И все пак, завръщането е все едно…

Скинър върна оръжието си в ножницата.

Кайл си отдъхна, щом видя този меч сигурно прибран. Само от зърването му го присви. Острието бе нашарено в черно от ръжда и нещо му подсказа, че и най-лекото негово докосване ще бъде пагубно.

— Да — продължи Скинър с втвърдяващ се глас. — Сега ще ги смажем.

Той вдигна облечената си в ръкавица ръка и сви юмрук. Желязото изскърца върху желязо.

— Последния път за малко да победя Келанвед, ако не беше намесата на Дасем, и сега съм се завърнал много повече оттогава.

— Вярно? — попита Изгърбения. — Стори ми се, че изглеждаш… различен.

Смях откъм Скинър.

— Различен? Повече, отколкото си представяш, Изгърбен.

Старият сапьор посочи туниката, чиято хералдика бе твърде тъмна, за да може да бъде видяна на тази светлина.

— А това знаме?

— Гербът на нашата покровителка, кралица Ардата.

— Не съм я чувал. Бил си при нея през цялото това време?

— Тя беше много щедра към нас.

— Нас? От името на колко от нашите братя и сестри говориш, Скинър?

Легендата на Гвардията се помести и погледна към двора. Кайл забеляза, че шепотът се беше върнал. Шумоленето му го разсейваше; тия двамата не се ли дразнеха?

— Говоря от името на над петдесет Обетници и много хиляди редови наборници.

Шепотът утихна, сякаш отвян от вятъра. Изгърбения хвана Кайл за ръката.

— Можеш да се връщаш в стана. Да поспиш малко.

— Да докладвам ли на Траншея? Ами Сокол?

— Знаят, момко. Знаят. Съобщението се разпространява.

* * *

Имперският съвет бе свикан в нова сграда, едно от най-старите имперски притежания в столичния град — древният замък на стария град държава Унта, надвиснал над широката дъга на залива. Опосум, първият пристигнал в нещото, което се оказа гола стая с каменни стени, опита да отгатне скритото послание в тази неочаквана нова сцена на управничеството на Ласийн. Деликатно напомняне към съвета за старото властващо семейство на Унта, изкоренено от Келанвед, Танцьора и — постоянно се стремеше да го помни — самата Ласийн? Само маса, без столове, без храна или вино — пресметната обида? Но защо да си дава труда? Съветът и Ласийн почти не общуваха — всеки се отнасяше към другия като към нищо.

Изключително неефикасен начин за управление на една империя, размишляваше той, докато прекарваше облечения си в ръкавица пръст през праха, застлал тясната амбразура на единствения прозорец. Посредством контрола си над Събранието Малик държеше хазната и държавните чиновници. Междувременно, в качеството си на Меч на Империята, Корболо Дом командваше армията. Тоест, останалото от нея. Продължаващото притеснително мълчание на Тайсхрен и преминаването на Бързия Бен на страната на Тавори предоставиха командването на имперските магове на напълно непознатата Хавва Гулен — в миналото Архивар на имперските протоколи. Библиотекар. Богове във висините и в преизподнята — Опосум изтръска прахта от ръцете си, — новият Върховен имперски маг беше бивша библиотекарка. Старият император, за когото някои твърдяха, че се възнесъл до божественост след смъртта си, сигурно падаше от трона си от смях.

Тежката врата се отвори с трясък и в стаята прекрачи Върховен юмрук Ананд, командващ Четвърта малазанска армия — силите за вътрешна отбрана; според разузнавателните източници на Опосум сега тя наброяваше по-малко от двадесет хиляди души като цяло. Старият военачалник спря внезапно на прага на празната зала. Белите му вежди се надигнаха в мълчалив коментар. Опосум вдигна рамене.

С присвити устни, все едно казваше „да бе, да“, Ананд отиде до масата и започна да се рови из оставените върху нея карти.

Опосум се заклати напред-назад на пети. Ами Нокътят? Засега той следваше нарежданията на Ласийн. По цялата служебна стълбица обаче се заточваха ножове. Въпросът беше просто накъде ще бъдат насочени.

Вратата се отвори още веднъж и навътре пристъпи високата и масивна фигура на Върховния маг Хавва Гулен, увита в тъмни одежди. Опосум отново прецени първите реакции. Момент на бързи примигвания, последван от широка лукава усмивка. Опосум й кимна за поздрав и си помисли, че би могъл да започне да харесва новия Върховен маг — въпреки сплъстената й немита коса и оцапаните с мастило одеяния.

— Тук е хладно — произнесе тя с престорено потръпване.

Той се усмихна.

— Осезаемо.

— Вятърът от проливите — вметна Ананд, без да вдига глава.

Хавва и Опосум се спогледаха иронично.

— Разбира се — съгласи се тя. — Като че вятърът се променя.

Вратата се отвори с трясък. Опосум наблюдаваше как изненадата, смайването и най-накрая гневът помрачават сините напански черти на Меча на Империята, Корболо Дом:

— Какво означава това?

Опосум сви рамене. Хавва разглеждаше Корболо тъй, както учен би могъл да изследва любопитен екземпляр. Ананд дори не си направи труда да вдигне очи от масата с картите.

— Погледнете това! — Корболо размаха ръка из стаята. — Та това е обида!

— Доста уместно, бих рекъл — каза Опосум.

Корболо се обърна срещу него:

— Ти! Защо изобщо си тук? Мястото ти не е тук.

Опосум зина, за да даде очевидния отговор, когато се намеси Хавва:

— Може би мястото на всички ни не е тук, Меч на Империята. Замислял ли сте се за това?

— Какво приказваш, жено?

Тя огледа голите стени:

— В старо време, когато някой съветник на краля или високопоставен военачалник бивал поканен на среща само за да се озове в празна като затворническа килия стая… е, заключението би било неизбежно, не мислите ли?

Тя постави дебел, изцапан с мастило пръст на устата си.

— Може би ще трябва да проверим вратата? Отваря ли се въобще отвътре, как мислите?

Корболо гледаше Върховния маг с подути очи. Опосум не можа да сдържи смеха си. Вратата изтрещя и всички погледнаха натам — на прага стоеше Малик и примигваше.

— Надявам се, че не съм пропуснал нищо важно?

— Нищо важно — отвърна Опосум. — Чешем си езиците.

Малик с усмивка потри бледите си ръце:

— Добре.

Затвори вратата и огледа стаята.

— Колко сурово. Наистина военни условия, нали? Виждам, че сме достатъчно. Да започваме. Върховен юмрук Ананд, Събранието смирено ме помоли да изложа притесненията му. Какъв е ходът на подготовката ни?

Ананд вдигна поглед и се намръщи.

— Събрание? Какво Събрание? От кого би могло да се състои сега? От теб и кучето ти?

Мазната усмивка на кръглото месечинообразно лице на Малик не трепна.

— Предвидливост, военачалнико. Ние поддържахме редовен състав при всички предателски дезертьорства. Храбри нови представители се съгласиха да заемат местата. Всички те са временни, разбира се — докато не бъдат възстановени мирът и порядъкът.

— Колко ли е струвало това? — промърмори Ананд над своите карти, въздъхна и присви високите си слаби рамене.

— Подготовката ни върви достатъчно добре, като се има предвид колко сме зле. Загубили сме повечето от ресурсите си на континента. Цели полкове се върнаха към произхода си и се обявиха за иткокански или грисийски. Тези съобщения са съпроводени от грозни слухове за кланета по народностен признак. Оръжейни складове бяха конфискувани, а кораби бяха задържани. Недостигът на компетентни магове означава сухопътни и морски съобщения по стария начин. Бъркотията е страхотна.

— Какво бихте препоръчал?

Корболо отсече:

— Самозабравяш се, Малик. Като Първи меч аз определям стратегията.

Малик просто вдигна помирително ръка. Ръка, прилична на изкарана от дълбините сляпа риба, помисли си Опосум и потисна едно потръпване.

— Просто разменяме мнения. Все пак сме тук, за да обсъждаме. Моля за разбиране. Върховен юмрук Ананд?

Овладелият лицето на Корболо гняв показа на Опосум, че Първият меч сериозно се замисля колко още да търпи Малик.

Ананд се начумери, а белите му вежди се сключиха и почти скриха очите му.

— Не можем да разчитаме на която и да е територия, тъй че трябва да се укрепим. Да се обезопасим от средището навън.

— Отлично. А вие, Меч на Империята? Вашето мнение?

Корболо се свъси и почти се нацупи.

— Не съм съгласен. Трябва да се придвижим с най-голяма бързина.

Малик скръсти ръце върху шкембето си.

— Така. Противоположни стратегии. Може би това е добре, тъй като достойнствата им могат да бъдат проверени.

Опосум не можеше да откъсне поглед от дебелия дребен мъж. Пак го беше направил — пое ръководството. Как го направи? Някаква слабост в общия им характер или някоя негова силна черта? Опосум отново се почувства притеснен от присъствието на дребничкия човек, сякаш Малик беше нещо друго, нещо по-малко или повече от това, което изглеждаше. Това напомни на Опосум за подобно положение от много отдавна. Нещо, което не можеше да постави на точното му място.

Вратата се отвори още веднъж. Всички се изправиха и се обърнаха. Влезе Ласийн. Както винаги носеше обикновените си пантофи, прави панталони и зелена копринена туника. По нея нямаше знаци за ранг и положение — Опосум отдавна бе проумял, че тази липса не е преструвка; жената просто нямаше нужда от тях, за да може който и да е да разбере коя е тя. Беше в очите и в стойката й — господството. Тя бе по-ниска от Опосум, но той винаги оставаше с впечатлението, че го гледа от горе надолу. Обкръжилите тънките й устни дълбоки резки му съобщиха, че не е доволна.

Кратко кимване изрази подчинението им.

— Успяхте ли да поговорите?

— Да — започна Малик. — Ние тъкмо…

— Моля за сводка, Върховен юмрук Ананд — пресече го Ласийн.

Устата на Малик се затвори като устата на риба. Ананд пусна първата си усмивка под посивяващата си къса брада.

— С удоволствие, ваше величество. Просто очаквах пристигането ви. Източниците, с които разполагаме, са единодушни, че от Тали с голяма бързина се придвижва армия. Тя събира подкрепления, докато се движи на изток. Изглежда, че разбунтуваната херцогиня Гелел е уверена в това, че я контролира. Във всеки случай достатъчно, за да придружава армията…

— Херцогиня — изпуфтя Корболо. — Колко нелепо!

Опосум хвърли поглед към императрицата, чиято уста се изопна още повече. Той видя, че Хавва се усмихва открито.

— Или тези, които контролират нея — продължи Корболо, без да забележи.

Още едно вдигане на раменете, като тромава морска птица, която наглася крилата си.

— За мен е без значение. Аз се занимавам със сигурни неща. Освен това — погледът на Ананд се премести към Опосум, — не е към моя отдел.

Опосум отказа да отвърне. Ананд прочисти гърлото си.

— Без съмнение е предвиден съюз със сетите, които се оказаха много отдадени на независимостта.

Старият пълководец пренебрежително махна с ръка.

— Доколкото разбирам, някакво традиционалистко движение. Бих казал, че са закъснели с едно поколение. Във всеки случай, намерили са способен военачалник, който държи равнините и успешно е прекъснал всички връзки. Който и да е, разрязал е континента на две.

— Целта им? — подсети го Ласийн.

Корболо Дом не можеше повече да се сдържа.

— Целта им? Да ни унищожат, разбира се! Императрице, с цялото дължимо уважение, предлагам да оставите такива неща на военните си командири. Ние ще определим стратегия.

— Първи меч! — озъби се Ласийн и почти разсече въздуха между тях. — Тук си, за да даваш съвети. И трябва да ти напомня, че след като носиш титлата Първи меч на Империята, съответно ръководиш само на бойното поле. Самият Дасем отстъпваше на другите по стратегическите въпроси.

Да, размишляваше Опосум, и ако получените от него разузнавателни сведения бяха верни, тези други щяха да бъдат сред имената, съюзени в момента срещу тях.

Ласийн се върна към Ананд.

— Върховен юмрук?

— Целта им е като нашата. Укрепване стъпка по стъпка. Веднъж превземат ли Ли Хенг, ще заплашат Коун. Тогава канците ще се присъединят към тях от страх да не бъдат забравени и да нямат присъствие зад новия престол. Оттам към нас е бърз преход по добри пътища.

В последвалата думите тишина Ласийн попита:

— Нашите възможности?

— Имаме само две. Можем да ги очакваме тук и да се надяваме да ги разбием или да ги посрещнем в полето и да се надяваме да ги победим там.

— Благодаря, Върховен юмрук. Първи меч, оценката ти?

Корболо оголи стиснатите си зъби.

— Твърдението, че имаме само два начина на действие — да стоим или да напредваме — е твърде голямо опростяване, за да бъде от каквато и да е полза! Разбира се, че е вярно. Всеки глупак може да го забележи.

Хавва изрази с усмивка ироничното си съгласие, а Ананд просто повдигна вежда.

— И какъв е съветът ти?

— Трябва да напредваме, императрице. Простете, но всички приемат това бавно размишляване за колебание и слабост.

— Благодаря, Първи меч. Хавва, твоята преценка?

Новият Върховен маг на Империята събра пръсти върху пищната си гръд.

— Императрице, ако от намаляването на нашия магически корпус може да бъде извлечена някаква утеха, то тя е, че това ужасно положение се отнася и за нашите неприятели. Колегите ми и аз смятаме, че те не могат да изкарат на бойното поле ни слаб, ни силен маг — никакъв маг. За съжаление, те могат да кажат същото за нас. Тоест, освен ако…

Устните на Ласийн се изопнаха до бяло.

— Не може да се разчита на Него.

— Не мисля, че е така. Очевидно и те не мислят така, иначе нямаше да действат. И тъй, ще се постарая да дам най-доброто от себе си. Все пак има и една възможност — може би неколцина от кадровите магове от отвъдморските ни владения…

— Не.

— Не? — въпросът дойде откъм Корболо. — Защо не? Та те са ни подчинени. Ако тези бунтовници имат малко магове, както твърди Хавва, не бива ли ние да се подсилим точно в това отношение? Да ги ударим там, където са слаби. И по въпроса — къде е имперският флот? Къде е адмирал Нок? Защо просто не извърши десант в пристанището на Кюон и не превземе града?

На Опосум му се стори, че Ласийн посрещна това избухване със смайващо равнодушие. Тя сключи ръце зад гърба си, сякаш се страхуваше от това какво може да се изкуши да направи. Наклони глава към Ананд, без да снема премрежения си поглед от Корболо Дом.

— Върховен юмрук, защо?

— Защото тази херцогиня просто ще се обърне, ще си възвърне града, а ние отново ще се окажем в предишното положение.

— Тогава адмирал Нок трябва…

— Достатъчно!

Опосум се сепна от резкостта в нареждането. Корболо обаче не се постара да прикрие кипящото си раздразнение.

— Ние сме господар сама на себе си, Меч на Империята — заяви Ласийн с категоричен тон. — Нарежданията ми към Нок не могат да бъдат оспорвани. Поверила съм му удържането на презморските ни притежания. Изцяло е зает с уреждането на снабдяването, превоза на войски и подкрепления. Не очаквайте помощ. Трябва да си върнем континента или да погинем.

През цялото време — отбеляза си Опосум — Малик остана мълчалив, топчестите му ръце бяха сключени на корема, очите сведени, дебелите устни леко присвити, сякаш умислен. Ето че вдигна поглед и разтвори ръце:

— Вашите заповеди, императрице?

— Засега, както предлагат военачалниците ни — събирайте сили. Искам провинция Унта отново под наш контрол. Искам онези благородници отново в столицата с отрядите им.

Погледът й премина върху Опосум.

— Господарю на Нокътя, вземи за заложници членове на семействата, за да обезпечиш сътрудничество, и започни още тази нощ.

Опосум показа с усмивка, че е приел заповедта.

— В едно отношение времето е на наша страна. Те са неспокоен съюз от нови владетели, ревниви по отношение на независимостта си. Ако можем да се удържим достатъчно дълго, той ще се разпадне. Ще направим, каквото можем, за да подпомогнем този процес. Хавва, Опосум, изпратете до всичките си свръзки официални писма с твърдението, че Тали възнамерява да затвърди отново старото си господство. Направете предложения на Дал Хон. Съобщете на блорианските благородници, че земите им са били обещани на грисийците. Започнете с взаимни подозрения и подвеждащи сведения, които да им попречат да установят истината.

Върховният маг и Господарят на Нокътя се поклониха.

— И, Господарю на Нокътя — продължи Ласийн, — общите разузнавателни сведения?

Опосум пренебрежително сви рамене.

— Улиците са залети от слухове, разбира се, но няма нищо, което да си струва да бъде следено. Изглежда, че една история се разнася, въпреки неправдоподобността си. Говори се за завръщането на Пурпурната гвардия.

Ананд се изсмя гръмогласно.

— Всяка година ги очакват да се появят. Тези стари приказки изникват винаги, щом бойният дух е нисък. Те са като срамна болест. Май никога не успяваме да се отървем напълно от тях.

Ласийн се усмихна слабо:

— Тогава да се надяваме да удържат думата си, Върховен юмрук. Това ще ни даде възможност напълно да се отървем от тях.

— Толкова ли сте сигурна? — думите дойдоха откъм Хавва.

— Ще постъпят глупаво, ако се върнат, а К’азз не беше глупак.

Опосум забеляза, че Малик наблюдава Ласийн по-вторачено, отколкото по време на цялото заседание. Устните на дебелака замислено се спуснаха надолу и той свали очи.

— Този съвет приключи. Свободни сте.

— Както нареди императрицата — отвърнаха всички, дори и Корболо.

Ласийн изгледа Опосум:

— Една дума, Господарю на Нокътя.

Опосум остана, докато останалите си тръгваха. Часът му бе настъпил. Не можеше да отлага повече. Какво ли щеше да бъде? Отричане? Гняв? Трябваше да си признае, че изпитва известно любопитство, независимо от страха пред клишираното убийство на вестителя. Вратата се затвори и той и императрицата останаха сами. Тя отиде до единствения прозорец и застана загледана навън, със сключени на гърба ръце.

— Мълчанието ти ми казва всичко, което трябва да зная, Опосум — тя погледна косо назад. — Стоиш на разстояние, близо до вратата. Толкова ужасяващ тиранин ли съм?

Опосум въобще не знаеше как да отговори. В този случай Топър нямаше да има никакви задръжки. Колко фамилиарен бе той! Или Бисера… щеше да пусне някоя гладка фраза. Този човек винаги беше в състояние лесно да забърбори. Притежаваше високопарно слово. Но не и Опосум. Умението му беше да се спотайва. Сега обаче го викаха да изпълзи на светло. И то пред какъв ярък блясък!

— Имена, Господарю на Нокътя.

Опосум прочисти гърло, опита да говори и устата му се оказа твърде суха. Сдържано се зачуди на това — боязън за себе си? Или съжаление заради болката, която трябваше да предаде?

— Амарон — успя той. — Ток-старши, Чос и… Урко.

— Значи Ток. Той е сетският пълководец, нали?

— Да.

— Но Ананд не знае.

— Не знае. Много малко са осведомени — зле е за бойния дух, нали?

Мълчание. Толкова напрегнат гръб, че Опосум си го представи как не може да се превие. Като я гледаше как стои съвсем сама и приема новините за измяната на толкова много стари съратници, Опосум се спря на съжалението.

— Остави ме — каза тя и гласът й все още бе безжалостно овладян.

Опосум се поклони, излезе, плътно дръпна вратата след себе си и каза на стражите отвън:

— Императрицата не желае да бъде безпокоена.

* * *

На борда на флагманския кораб на Урко, дженабакъзкия тримачтов платноход Загубата на Кет, Улен гледаше как последната вълна морантски Сребърни куорли изтощено се носи по вятъра ниско над вълните, за да кацне, както винаги изящно, на брега. Гигантските, прилични на водни кончета чудовища му изглеждаха като направени от стъклени нишки, и все пак бяха изненадващо здрави. Всяко носеше по двама ездачи, водач и пътник, и малка кутия — изключително ценна кутия. Ездачите слязоха и разтовариха куорла. Пътникът, морантски Златен воин, щеше да продължи, за да бъде превозен с една от десетте наети морантски Сини галери, а водачът щеше да отведе животното си за почивка и храна. Тъй фини, размишляваше Улен, летящи твари с четири тънки като ципа крила и дълги членести опашки. Докато не ги видиш да ядат. Проклетите зверове ядяха жива плячка.

Един пратеник представи книжа за преглед — възражения относно територии за реквизиране на вода. Улен надраска „максимални“, върна нарежданията и продължи да изучава чужденците. Още четиридесет морантски Златни воини за великия съюз на недоволните на Урко. Около две хиляди от тях до сега. И последните набори. Бяха дошли сведения от Кюон; събитията бяха изпреварили с много времето си. Флотът трябваше да отплава сега или да се изправи пред опасността да се превърне в нищо.

По-нататък в морската шир, отвъд мястото за акостиране, бързите разузнавателни съдове вече прочистваха морските пътища в южно направление и обезпечаваха пътя на стоте кораба, които щяха да отплават точно в същата нощ.

— Следиш нашите дженабакъзки съюзници, нали? — дочу се плътен женски контраалт. Улен се обърна. Новият началник на маговете на Урко, масивната, тъмнокожа далхонска вещица Бала Джеселт, стоеше под навеса, заемащ средата на палубата.

Улен си позволи предпазливо кимване:

— Да.

— Хмм, можем ли да им вярваме? Защо са с нас, а? Какви са целите им?

— Моля? Какви са? Ти си магът.

Бала сви пълните си рамене и си помаха с ветрило.

— Е, кой може да каже? Умът им работи по особен начин.

— При все това засега са мощни съюзници.

— Да… засега.

Улен реши да не обръща внимание на началото — Бала беше прочута с намеците си и с постоянните интриги с цел да се издигне. Необузданата й амбиция отдавна я бе отстранила от броя на кадровите магове. Несъмнено Урко вярваше, че може да я държи изкъсо, но Улен не бе толкова сигурен. Получиха се още съобщения. Бала продължи да вее на лъсналото си потно лице, докато Улен отговори на всяко от тях.

— Ами ти? — попита тя, докато той се бореше с окончателната заповед за отплаване.

— Моля?

— Преди адютант на Чос, а сега прост началник на щаба. Понижение, а?

Улен върна заповедите и дари новия началник на маговете с най-хубавата си усмивка:

— Мисля за това повече като за страничен ход.

Тя въздъхна разочаровано и махна с ветрилото:

— Смятам, че всеки трябва да прави най-доброто от малкото, на което е способен.

— Като говорим за малкото, на което всеки е способен — какво се дочува от Ли Хенг или Дал Хон?

Ветрилото се затвори с тракване.

— Не се подигравай с мен! Всички вие трябва да сте благодарни заради присъствието ми! Ако не закрилях този флот, адмирал Нок да ви е потопил.

— Нок е изцяло зает с усмиряването на Седемте града. Достатъчно умен е, за да се ограничи само с една война.

Смехът на Бала разтресе мощната й гръд.

— Какво би могъл да знаеш ти за ума на пълководец, велик като него?

Улен почти обясни, че е бил адютант на Чос и че Чос е бил под покровителството на Нок, но схвана, че с човек като нея усилието ще е напразно. С благодарност прие разсейването под формата на морантски Златен пратеник, пристигнал с лодка:

— Да?

— Командир В’тел още веднъж настоява да бъде осведомен за нашето направление.

— Съобщете на В’тел, че от съображения за сигурност никой, освен Урко, не знае направлението ни. Не го знам и аз. Ще бъде оповестено, щом флотът излезе в открито море.

— Отлично. Ами ако бури разпръснат корабите?

— Ще поддържаме връзка посредством знаменца, фенери и — той кимна към Бала — магове. А вашите куорли?

— Всички куорли ще бъдат върнати. Мразят водата.

— Лошо.

Пратеникът се поклони и слезе покрай борда до очакващата го лодка. Улен лениво се запита дали един морант с цялото си снаряжение би потънал точно толкова бързо, колкото и всеки обикновен човек в броня, и дали са проявили безразсъдството да не се нагодят към променените обстоятелства на пътуването по море.

След петнадесет минути неохотно реши, че времето е подходящо. Предаде на един сигналист: „Съобщи на големите съдове, Сините и дромоните да започнат да напускат мястото за акостиране.“ Далхонската вещица бе насочила съненото си внимание към капитанската каюта с Урко в нея. Той вероятно стоеше вътре само за да я избегне.

— Какво можеш да направиш, за да ускориш прехода ни? — попита той. — Събитията се движат по-бързо от нас.

— Аз? Аз не съм хемска жрица. А и Лабиринтът на Маел е непроницаем за мен, благодарение на Тесорма.

Улен потърка очи. Защо боговете го бяха проклели тъй?

— Да познаваш някой, който да може да помогне? Някой от сдружените с нас или от съпричастните?

Ветрилото се отвори и отново заплющя.

— Ще проуча.

— Благодаря.

На помръкващата дневна светлина Улен поддържаше, докато можеше, връзки с флота чрез знаменцата на сигналистите. Все по-често се появяваха фенери и просветваха със зашифрованите си отговори. През цялото време ветрилото на Бала се движеше като размазано петно. Понякога тя сякаш нашепваше в него, а в други мигове насочваше ветреца му покрай лицето си. Улен засенчи поглед и съзря на разстояние огромни Сини товарни кораби надалеч в морето. Златният командир В’тел беше нетърпелив.

По едно време Бала подскочи като ощипана, сподави въздишка и Улен се завъртя към нея:

— Да?

Ветрилото поднови размазаното си местене. Подутите лениви очи се плъзнаха по притъмняващия хоризонт.

— Странни ухания от Стратем. Там има нещо. Нещо много могъщо. Подушвам го, дори толкова надалеч през половината свят.

Стратем? Кой даваше и пет пари за Стратем?

— Нещо по въпроса кой би могъл да ни помогне с прехода?

Тя кимна.

— Има загатване. Човек на наша страна в Унта. Представителите му са отворени към възможността. Смятам, че в замяна искат злато или политическо влияние.

— Съобщете им, че ако ускорят придвижването ни, ще получат каквото поискат.

Вещицата от Дал Хон изглежда се колебаеше. Тя сви пълните си устни.

— Ще им съобщя. Но обещанието е опасно. Кой знае какво може да поискат.

— Не ме интересува, дори и да поискат Гуглата лично. Достатъчно време се разтакавахме да се събираме тук. Трябва да се движим.

— Много добре. Ще преговарям с този маг на Рюз.

* * *

Бежанците се изливаха в Хенг като стичащи се от равнините Сети капки кръв. На върха на стената до Портата на северните равнини, също известна и като Порта на скръбните погледи, капитан Сторо Маташ, понастоящем Временен юмрук на малазанския гарнизон, гледаше прашните купчинки мъже, жени и семейства, докато остра язвена болка разяждаше стомаха му. Още усти за хранене. Още хора за настаняване. Още оплакващи се гласове. И още вероятни предатели за следене. Колцина от последния керван избягали заселници и търговци бяха сетски хора и съгледвачи? Несъмнено твърде много. Все едно новият им племенен повелител имаше нужда от още повече разузнавачи в този приличен на пробита каца град.

Тътрене на ботуши по камъка и Копринения застана до него.

— Все още трябва да си в леглото и да се възстановяваш — каза му магът.

— Нямам причини да се оплаквам. Как е Рел?

Копринения болезнено и съчувствено изкриви лице.

— Оправя се. Цяло чудо е, че изобщо е жив, да не говорим за излекуването му. Иззех и притиснах всеки опитен лечител в града да помага. Но даже и да се възстанови напълно, нищо не може да се направи за белезите. Човекът загуби повечето от кожата на ръцете и на лицето си. Висшият Денъл може да направи само толкова. Макар че при всичко това не изглежда да му тежи. Дори се упражнява да се запази подвижен, докато се лекува.

Копринения издигна ръце в почуда.

— Просто удивително.

— Хубаво, докарай леглото ми тук и ще лежа в него. Във всеки случай — Сторо изгледа бледия маг и хлътналите му очи — изглеждаш по-зле от мен.

Копринения сви рамене и отпусна тежестта си върху каменните зъбери.

— Цялата нощ бях със саботьорите и помагах за прикриването на работата им. Те правят чудеса навсякъде по стените. Даже Треперко работи. Не мисля, че по-рано съм го виждал да се труди.

— И аз теб. Там, в Дженабакъз, винаги ми се струваше, че държиш едната си ръка зад гърба. Че не си отдаден.

Сух вятър от равнината разроши дългата руса коса на мага. Той я отметна от лицето си.

— Не беше моята битка. Тази е.

— Доказа го миналата седмица. Ще ми кажеш ли най-после какво направи? Тогава вече бях в безсъзнание. Според Слънчевия слънцето изгряло от задника ти и си отпърдял всички надалеч.

Копринения не можа да сдържи усмивката си.

— Живописно. И не много неточно. Не, всичко, което сторих, бе да призова силата на стария градски храм и той отговори с един последен отблясък от бившата си отразена слава. Това е то.

— И аз съм Десембрий, Повелителят на Трагедията.

Магът засенчи очите си и огледа равнината и далечните сиво-кафяви хълмове на хоризонта. Сторо премести тежкия си поглед, за да гледа и той.

— Така — въздъхна капитанът. — Това е истинското притеснение.

Той потърка гърдите си под ризите и гримасата показа болката му.

— Истината е, че съм сляп, Копринен. Нямам представа какво се случва там. Не знам колко хора имат. Не знам дори къде са. Може да има петдесет хиляди сетски воини точно оттатък ония проклети хълмове, а аз нямам ни най-малко понятие за това. Или Унта. Какво става в столицата? Подкрепленията на път ли са? Колко подкрепа мога да очаквам?

Сторо плюна над стената.

— Неразбория. Наплодена от Гуглата, дошла от майната си неразбория.

Магът бавно вдигна рамене в знак на състрадание.

— Съжалявам. Бих искал да помогна повече. Но този вид гадаене и поддържане на връзки на голямо разстояние не ми е силата.

— Е, кой може да помогне, в името на най-тъмната Нощ? Няма ли друг боен маг в града? Намерили ли са кадровите магове на гарнизона?

— Не. За един се смяташе, че е минал на страната на Орлат. Другият изчезна тази нощ, избягал или убит от тях. Това оставя мен.

Копринения спря, погледът му се отмести към Сторо.

— Има още някой, който може да помогне — ако приемеш.

— Кой? Богове, надявам се да нямаш предвид оная вещица, дето я взе да ни помага по-преди.

— Капитане, тя се казва Лис.

— Аха. Извинявай, Копринен.

Сторо потръпна от болка, стисна страната си и опита да си поеме дъх.

— Как може да помогне тя?

Копринения вдигна брадичка към отдалечените вълнообразни форми на сетските степи.

— Тя ги познава, Юмрук. Познава ги добре. Някога е била един от шаманите им — Прорицател. Научавам, че всъщност доста се боят от нея.

— Аз също.

Някакъв глас се обади отдалеч покрай стената:

— Сержант Сторо!

Копринения и Сторо се обърнаха. Приближаваше се магистрат Ерлан, а слугата, ситнещ до него, се мъчеше да го пази под сянката на широк чадър.

— Сержант? — отговори Копринения. — Този мъж е старши офицер на това малазанско поделение…

Сторо вдигна ръка, за да накара Копринения да замлъкне.

— Да, да. Всичко е наред — съгласи се Ерлан и махна небрежно. — Все пак, едно признато от Трона управляващо тяло наистина не може да стигне дотам да приеме повишение от театъра на военните действия, докато то не е било одобрено от върховното военно началство.

— И кога би могло да стане това? — попита Копринения и дори не си даде труд да смекчи тона.

— Е, когато пристигне документацията, разбира се — усмихна се Ерлан.

Копринения посочи равнината.

— Наясно сте, че сега Имперският Лабиринт е недостъпен за всички. Че щом като ни е сполетяла гражданска война, нито един маг не ще се осмели да се изложи на опасността да пътува из кой да е от Лабиринтите. Че кралството Коун се намира между нас и Унта и че то е въстанало срещу имперския престол!

Магистратът Ерлан се намръщи.

— Е, тогава може и да мине известно време, преди документацията да стигне до нас.

Сторо хвана с ръка рамото на Копринения и стисна здраво:

— Съвсем вярно, господин магистрат. Градският Върховен съвет трябва да свика извънредно заседание, за да обсъди начина си на действие. Трябва да определите разполагането на войските, отбранителната стратегия, организирането на цивилното население. Трябва да заръчате подробен списък на всички необходими за снабдяването неща и на средствата, които трябва да бъдат реквизирани, за да ги закупите. И това е само началото.

Магистратът Ерлан примигна срещу Сторо, съвършено слисан.

— Разбира се… да… вече сме започнали в особения комитет…

— Тогава най-добре се връщайте, за да не решат да вършат някакви глупости във ваше отсъствие.

Ерлан се усмихна слабо.

— Благодаря ви. Да.

Той щракна с пръсти.

— Хайде, Джамаер.

Магистратът се обърна към стълбите.

Сторо ги гледаше как си тръгват, после се обърна и още веднъж положи ръце върху бойниците.

— Богове, ще приказват до настъпването на Последната нощ.

Обърна се към Копринения.

— Какво предлагаш до настъпването на това време?

— Възнамерявам да намеря някакви съюзници.

— Добре. Направи го, моля те. Колкото може повече.

— А Лис?

Сторо кимна в знак на съгласие.

— Кажи й да държи ония сетски шамани колкото може по-надалеч.

Усмивката на Копринения изразяваше едва сдържана радост.

— О, ще й хареса много, уверен съм.

Той се поклони и тръгна към стълбите. Спря се на върха.

— Юмрук, за всеки случай мога ли да попитам каква е нашата отбранителна стратегия?

— Отбранителната ни стратегия? Тя е особена. Убиваме толкова от сетските мръсници, колкото е по силите на човек.

* * *

Хо с облекчение установи, че новодошлите в Пъкъла нямат намерение да се показват твърде много. Като го обмисли за малко обаче, осъзна, че това също го тревожи. И двамата се държаха не толкова като възможните тирани, от които се боеше, колкото като подозираните разузнавачи, от които се страхуваше още повече. И все пак всичко изглеждаше твърде нелепо. Незначителна подробност, несъмнено погребана в бъркотията и дима на въстанието — защо Пъкълът не се разбунтува? Дори след като бяха изтеглени стражи, за да помагат за умиротворяването на Кепето, Пъкълът остана образец на спокойствие. Защо? Какво биха могли да замислят повече от сто магове, вълшебници, прорицатели, чудотворци и разнообразни таланти? О, съвсем нищо, господине, несъмнено. Не, съвършено нищо.

Би трябвало да бъде свикано заседание на съвета, за да определи начина на действие, но мъчнотията бе, че двамата със сигурност щяха да чуят всяка дума от носещите се из тунелите крясъци. И тъй, Ят и хората му следяха. Особено зловещата му сянка Сесин.

По пътя си към центъра на мината Хо почеса по ръцете и краката си люспиците изсъхнала кожа, която така тормозеше всички обитатели на Пъкъла. При всяко положение си имаха повече от достатъчно неща да ги занимават. Ето, въпросът какво да се прави с Ифин. Точно преди две седмици господинът си върви из един тунел, когато среща Сулп’Ул, човек, до когото е работил кротко почти десет години. Тогава Ифин внезапно се пресяга и втъква заострена пръчка в гърлото на Сулп’Ул. Сулп умира, задавен в собствената си кръв. Ние затваряме Ифин в зарешетена пещера и го разпитваме. Излиза, че било семейна вендета от старите погранични войни между Коун и Итко Кан отпреди Империята. А Ифин дори не бе достатъчно възрастен, за да помни онова време!

С надеждата да си почеше глезена Хо трябваше да поклати глава. Беше смятал, че всички стари съперничества и омрази са изчезнали като джагътите. Но сега, при слуховете за отделяне на народи от Империята — Кюон, Дал Хон, Грис, като с всяка седмица списъкът май нарастваше — старите, отдавна задрямали ненависти и съперничества вирваха нос и душеха вятъра. Всичките стари гноясали обиди, които единствено ботушът на императора бе успял да стъпче. Хо можеше само да се бои от бъдещето, ако континентът се върнеше към старите си разрушителни традиции на непостоянни съюзи и несекваща борба за господство.

При голямата каверна на мината той забеляза как новопристигналите мълчаливо гледат към кръга от синьо небе над главите си. Или така изглеждаше на случайния наблюдател — на Хо повече му приличаше, че проучват ронещия се диатомит на стените в търсене на път нагоре. Той изникна зад тях.

— Тези стени няма да издържат тежестта на човек.

Оня, който се нарече Печалния, бавно извърна глава и изгледа Хо дълго и сурово.

— Така изглежда.

— На ваше място не бих си губил времето в опити да скалъпвам някакъв план за бягство. Опитите за бягство водят само до наказателни мерки срещу останалите от нас.

Почерпката се обърна изцяло.

— Предупреждаваш ни? Ще ни предадеш?

Напанецът — Печалния — за малко постави ръка върху ръката на Почерпката, който се облегна назад. Следователно не бяха равнопоставени. Печалния — ама че смешно име! — явно бе с по-висок ранг от спътника си. Хо поклати глава.

— Не. Ще забележите, че няма на кого да ви предам. Просто ви умолявам да опитате да имате предвид добруването на всички тук.

Широка потайна усмивка разтвори устните на Печалния и той кимна на Хо в знак на съгласие.

— Хубава мисъл. Ще опитаме да направим точно така.

Той потупа спътника си по ръката, двамата тръгнаха и оставиха Хо да ги гледа как си отиват и да се пита какво ли е имал предвид човекът с това — ако въобще е имал нещо предвид.

Хо се обърна и се натъкна право на слабата, но натрапчива фигура на Сесин. Мургавият жител на Седемте града го изгледа кръвнишки.

— Какво каза той? — запита Сесин на талийски с неясен акцент.

— Нищо важно.

Хо се почеса по главата. Богове, та той отговаряше на другия, все едно оня е официален инквизитор.

— Слушай, ти цял ден това ли правиш? Просто вървиш подире им? Те не те ли подозират?

Мръщенето премина в подигравка:

— Къде ще отидат?

Чудесно. Тук човекът имаше право. Следователно те знаят, той знае и те знаят, че той знае.

— Ят прецени така. Открият ли нещо, ще ги убием.

Ят е преценил така, нали? Е, трябваше да поговори с него по въпроса. Що се отнася до убиването на тия двамата, нещо казваше на Хо, че то може да се окаже много трудно.

* * *

Докато Пътника спеше в колибата, Ереко седеше кръстосал крака до вратата и наблюдаваше отразената в прибоя луна, странно петниста напоследък. Насилието и грабежите на едурците и суровият отговор на Пътника разбудиха в него древни спомени; спомени, за които се бе надявал, че са погребани завинаги. Спомени, които все още го мъчеха хилядолетия по-късно. Спомени за древни обети и за насилието на последващите крайни решения. Обети за пълно унищожение на един народ и насрещните обети за мъст. Можеше ли подобен цикъл на унищожението да бъде породен от този нов сблъсък? Колко сходни си остават вековете, въпреки минаването на епохите. Колко обезсърчаващо!

Умислен над нещата, които толкова усърдно се бе старал да остави завинаги зад себе си, Ереко видя духове. За миг ги взе за свои — призрачни спомени за отдавна отминали приятели и хора от семейството — но тези бяха хора. След слизането от планините той ги забеляза през някои нощи в горите. Бледни сенки. Винаги се въртяха наоколо, привлечени от тях — несъмнено от Пътника, — но без желание или пък неспособни да ги доближат. Изглежда Пътника не можеше да ги види; вече щеше да ги е споменал.

Вероятно беше все още незасъхналата кръв на пясъка и присъствието на чужди духове, бродещи по тукашните брегове, но тази нощ се събраха сред простенващата трева, отвъд блясъка на огъня от плавей — повече на брой от всичко, което Ереко бе виждал досега. Множество от сенки с разноцветен блясък. Войници в изпосечени брони, които разкриваха ужасни смъртоносни рани. Един носеше парцаливо знаме, провиснало от напречна дъска — змиеподобна извивка на ярко проблясващ дракон на фона на тъмно поле.

Събираха се още и още. Призрачно воинство. Някога в миналото голяма битка ще да е опустошила този бряг. Явно присъствието на Пътника някак си ги призоваваше. Празните им духове жадуваха за същността му. Подобни на прокъсани в безкрайна безутешност отвори, очите им се вторачваха покрай Ереко в тъмнината на колибата. Пресягаха се ноктести ръце…

Ереко ги прогони с опакото на ръката си. Той прошепна:

— Вървете си, духове! Не притеснявайте живите със старите си омрази.

Спете, почивайте си, чакайте. Бъдете търпеливи. Чакайте достатъчно дълго и времето ви ще настъпи. Не бе ли той живо доказателство?

Привиденията се разпръснаха. Някои потънаха в земята, други се разнесоха. Едно обаче остана. Знаменосецът. Приживе трябва да е бил висок като за човек. Той се доближи към Ереко. Ужасяваща рана беше отнесла половината от черепа му. Празните очни ями се взряха в него.

— Наричам се Сурат — донесоха се едва доловимите му слова; толкова мощен копнеж да се прекоси непреодолимото разстояние. Силата на този човек приживе трябваше да е била голяма.

— Те идат — напевно произнесе той.

— Кой иде?

— Диаспората приключва. Гвардията се завръща. Определеното време настъпи и при нас.

Той посочи колибата.

— Този тук ще бъде убит.

— Какъв е той сега за вас?

Тишина. Студ, който смрази дори и Ереко.

— Малазанец.

— Какъвто и да е бил някога, сега се е отказал от всичко това. Повече не е малазанец. Вече дори не знам какъв е.

Празните ями гледаха Ереко и той прецени, че съзира в дълбините им пълна липса на внимание.

— Обетът остава.

Тогава в стомаха на Ереко зачовърка странно чувство, което изправи окосмяването по врата и ръцете му. Отне му време да го разпознае, толкова отдавна беше. Гняв. Ярост от съвършената безполезност на враждите, продължавани и отвъд живота. Що за хора бяха тия пурпурни гвардейци, та събудиха такова чувство у него?

— Тогава сте глупци! Оставете настрана старите си съперничества и безценните си разправии. Но не можете… Не се осмелявате да отпуснете отчаяната си хватка. Без тях ще сте нищо… Те са всичко, което ви е останало. Сега не ви очаква дори и Смъртта.

Призрачните ръце се поместиха на дръжката на безжизненото знаме.

— Той те чака. Вече е близо. По-близо, отколкото си мислиш.

— От малцина в днешния свят се страхувам.

Думите на Ереко бяха изтъркани, но той бе любопитен и — трябваше да го признае — напрегнат от ново чувство, от отсянка на страх.

— Такъв и ще срещнеш.

Напрежението излезе от него под формата на избухване. Нищо ново. Нямаше откровения. Нямаше разсейване на мрака.

— Тази среща бе предсказана преди човеците да бродят из тези земи, Сурат. Нямаш нищо важно за мен.

Той отпъди призрака. Онзи неохотно потъна сред брулените от вятъра треви. Докато изчезваше, вдигна обвинително ръка:

— Той те води към Него.

Ереко кимна:

— Това бе обещанието, дадено много отдавна.

* * *

Късно вечерта, облегнал гърба на креслото си на бараката на пристанищната стража на Унта, Наит изтропа с кокалчето на пръста си по летвите на стената.

— Какво има? — измърмори сержант Тенекеджията.

— Току-що привързан кораб. Изглежда като оная бъчва, Раг… каквото е там. Рагстопър?

— Рагстопър потъна. Може да е новият му кораб, Рагстопър.

Краката на креслото издумкаха по дока.

— Нов? Май си биеш майтап с мене.

— Всичките му нови кораби са стари. Купува ги нови стари. Разправя, че ги харесва използвани. Тогава знаели какво да правят.

Наит премести пилешкия кокал от единия в другия край на устата си.

— Е, тоя изглежда като да знае какво да прави, а то е — да потъва.

Сержант Тенекеджията дойде до отворената врата. Белите му мустаци висяха от двете страни на извитата надолу уста. Дълбоки гънки я обграждаха и се врязваха под примижалите кафяви очи.

— Добре — въздъхна той. — Хайде да хвърлим едно око. Размърдай момчетата.

Наит забързано отиде до редичка от крайбрежни сгради — те помещаваха бедни търговци, приюти, кръчми и митницата. Постройката, към която се упъти, изпъкваше с отрязана от носа на боен кораб фигура, обезобразена от безброй ножове и юмруци, докато не бе изчезнало всяко подобие с началната й форма, оцветяване и позлата. Останали бяха само два ноктести крака, може би на някакъв демон или приказна птица. Пристанищната стража беше приела тази кръчма, Украсата, за своя квартира. Намери седнали около масата стражи, погълнати от игра на улей. Ефрейтор Сръчната току-що бе хвърлила. Наит извади костта от пилешка кълка от устата си:

— Старецът казва да си вземате мунициите.

Сръчната грабна ашика. От масата се разнесоха викове.

— Ей! Това беше шестица — каза Сладура. — Ти си на ход.

Сръчната пусна зарчето в някаква торбичка.

— Чухте — вземайте си снаряжението.

Най-едрият мъж на масата, баргастки воин, се изправи на крака, тропна по нея и плотът й затанцува. Още гневни викове. Черното му рошаво наметало от бедрин правеше раменете му да изглеждат широки почти колкото цял кон. В сплъстената му коса се полюшваха и потракваха масури плат и тотемчета.

— Броиш това хвърляне или ти вземам главата.

— Без бой, Ситен — каза Сръчната.

Ситния се намръщи:

— Защо?

— Защото може да ме нараниш.

Сръчната си взе бойния колан от облегалката на стола.

— За какво става дума? — попита тя Наит.

— Отде да знам, мътните го взели?

— Ей! Какво ти казвах за ругатните. Без ругатни.

Наит се отдалечи.

— Гуглата на костения си престол! Кой го е еня?

Навън Наит застана и се загледа в задръстилата пристанището гора от мачти, осветена от луната. Много търговия, особено за това време на годината. Войната винаги беше добра за търговията. Надяваше се началникът на пристанището да поддържа книжата си в порядък; по-добре беше ударът им да отговаря на всички изисквания. Повечето от хората на ротата в наряд тази нощ се затътриха навън, навлякоха туниките си и отново нагласиха коланите и ризниците. Сръчната ги поведе покрай пристана към Тенекеджията. Той чакаше с кожена одежда върху ризата и дълги ножове на кръста.

— Да вървим.

Тръгнаха по кея към току-що закотвения кораб. Колкото го доближаваха, толкова по-зле изглеждаше. Наит се запита дали не беше старият Рагстопър, изтеглен от дъното на някое си там погълнало го море.

— Кап’тане! — извика Тенекеджията към явно празната палуба. Покрай перилото се заклатушка плъх.

— Може би това е той — предположи Сладура.

— Не, той е по-голям — отвърна Тенекеджията и прозвуча уморен от цялата работа.

От кърмата изникна глава. Рошава мазна коса обграждаше бледо лице с неясни очертания и изпъкнали очи.

— Какво искате, в името на Близнаците?

— Пристанищна стража. Да превозвате някаква контрабанда?

Човекът се изправи, залитна към парапета и така стисна изцапаното дърво, че кокалчетата на пръстите му побеляха.

— Контрабанда? Контрабанда! Де да превозвахме! С тонове! Д’баянгски мак! Морантски кървав ликьор! Бял нектар! С бъчви! Каквото и да е! Ама не! Ще ви кажа какво превозваме — нищо! Нищичко! На наше разположение е неограничената преизобилна милост на Гуглата! Не! Плаваме от пристанище на пристанище — празни! Това, дето ви го казвам, е престъпление! Престъпление!

Ситния почука с дебел пръст по слепоочието си. Сладура кимна:

— При твоя народ някой като тоя ще да е свещен или нещо такова, а?

— Не. У дома просто ще го счупим от бой.

— В името на безконечната Бездна, какви са тия крясъци?

На парапета застана възрастен мъж с бледосиньото лице на напанец. Той потреперваше, почесваше щръкнал във всички посоки ореол от бяла коса и носеше подхождаща проскубана бяла брада.

— Добър вечер, кап’тане — поздрави го Тенекеджията.

— А? Кой е? — старецът го съзря и се разтресе отново. — А, ти си.

Махна с ръка към взвода:

— Защо войската? Няма нужда от такива неща между стари приятели като нас.

— Тия дни отговарям за спокойствието тука покрай брега, кап’тане. Много странно е, дето се появявате тук и сега. Хората искат да разберат.

Капитанът прекара пръсти през брадата си. Езикът му обикаляше около устата, сякаш преследваше лош вкус.

— Но ти няма да сториш това на стар другар, нали?

— Не, няма. Освен ако няма неприятности. Не харесвам неприятности.

Капитанът светна.

— Никакви неприятности, Тенекеджия. Съвсем никакви. Просто дойдохме да вадим малко потънали кораби тука в залива. Напоследък съм малко нещо зле с парите.

— Понеже проклетият трюм е празен, затова! — изкрещя морякът. — Проклет изкуфял…

Дървено колче за връзване на въжета отскокна от главата на моряка и той изчезна зад перилото. Капитанът свали ръка.

— Тихо, Тилин. Няма да търпя безочливост на борда на Рагстопър.

Сержант Тенекеджията кимна бавно и продължително с глава.

— Картарон, виждам, че изобщо не си се променил.

Усмивката на капитан Картарон бе безумна.

— Уцелвал съм теб няколко пъти, нали, момче? Не пропускам.

По пътя обратно към Украсата Сръчната попита Тенекеджията:

— Какво искаше да каже тоя смахнат старец, че бил да вади потънали кораби в залива?

Тенекеджията прекара пръст по мустаците си.

— Потънало имущество. В този залив има повече потънали товари и кораби, отколкото можеш да си представиш, а този старец има пръст в потапянето на повечето от тях. Може би е дошъл просто за такава възможност. Във всеки случай ще го следим отблизо. Освен това, Сръчна…

— Да, господин сержант?

— Това име си остава между нас в ротата.

— Тъй вярно. Защо? Някой би могъл да го разпознае?

На вратата на помещението на стражата старият сержант се спря. Известно време погледа ефрейтора си с неразгадаемо изражение на дългото си сурово лице.

— Смяната да бъде удвоена, ефрейтор. Аз ще съм вътре. Имам нужда от питие.

— Тъй вярно.

* * *

Не само Кайл изпита облекчение, щом се разбра, че Скинър възнамерява да остане в руините, които някога са били крепостта Убежище. Това обаче усложни живота му за няколко дена — хора от второто и третото въвеждане, всички набрани в Гвардията след първия Обет, прииждаха и разпитваха на какво бил приличал човекът. „Много страшен“ бе любимият им отговор. Скинър беше довел няколко от своите Обетници, имена, прошепвани със страхопочитание от гвардейците край лагерните огньове — картуулският майстор на меча Шиджел и напанецът Малкия Черньо. Доведе и личната си охрана от заклети магове — Мара, Гуин и Венчелистчето. Според Изгърбения те били заети да прикриват присъствието на всички от всякакви чародейски опипвания. Бляскавата слезе веднъж на брега и се изкачи до развалината за среща. Кайл се чудеше дали само на него му се струва така, но когато се върна, тя изглеждаше потресена.

Беше пристигнал друг кораб, очукан от бурите и килнат чуждестранен съд с разбити мачти. Говореше се, че дванадесетте Обетници на борда му гребали ден и нощ през половината свят. На брега те изглеждаха точно така — измършавели, изтощени, облечени в парцали. Хората от второто и третото въвеждане обаче ликуваха. Очевидно броят на Обетниците в Гвардията надхвърляше седемдесет. Хората смятаха, че сега вече нищо няма да ги спре. Кайл не можа да се въздържи да не си го помисли — присъствието на Обетниците беше най-лошата новина, но защо ли изглеждаше така, сякаш все те ядат пердаха?

Дните минаваха във вцепеняващо редуване на учения и практика. Новите набори трябваше да бъдат включени в Гвардията. Още местни се стичаха от селищата по горното течение на реката, от малките селца и стопанства, всички готови да се запишат — дори и само заради възможността да се измъкнат от живота си тук — но според Кайл бяха много по-малко от очакваното от Бляскавата и останалите Обетници.

Две седмици след пристигането на Скинър съобщиха, че другите кораби от прехода от Баел се доближават след спиранията за поправки и че нито един не е изгубен в бурите. Изглежда морето бе склонно да се отнася добре с Гвардията. Същата нощ в общата колиба на взвода Изгърбения събуди Кайл, когато се изправи от постелките си и изруга, все едно се е изгорил.

— Какво има? — попита Кайл.

— Нищо — отвърна ветеранът, изненадан да го види буден. — Продължавай да спиш.

Кайл си легна, но остави едно отворено око. Изгърбения се облече забързано и после изчезна в нощта. След като поспори със себе си известно време, Кайл най-накрая се втурна след него. Наистина беше отегчен, а и Преследвача го бе предупредил да следи за необичайни неща.

Откри, че е чакал твърде дълго — Изгърбения бе изчезнал. Все пак старият сапьор се беше насочил към гората. Кайл се промъкна и лесно обходи един пост. Беше изненадан и малко разочарован, когато разбра, че гвардейците може и да са закалени професионални войници, но определено не бяха ловци и разузнавачи. Легнал на студения влажен мъх, той успокои дъха си и се заслуша — след като слухът му се нагоди към звуците на нощта, той дочу шепота на гласове по-навътре в гората. Приведен ниско, започна да се промъква напред.

Както излезе, не бе имало нужда да се притеснява за прокрадването си — посред едно обрасло с висока трева сечище се вихреше истинска разправия между трима Обетници. Там бяха Изгърбения, Скинър и — космите на ръцете на Кайл настръхнаха — Качулката. Какво правеше той тук? Последно научи, че бил на дни път от брега.

— Не ми харесва как върви разговорът, Качулка — говореше Изгърбения. — Трябва да продължим да търсим Херцога.

— Това винаги е било най-важното за теб, Изгърбен — с пренебрежителен тон му отвърна Качулката. — Ами ти, Скинър? Какво мислиш ти по въпроса?

— Няма нужда. Остават Долманите.

— Няма нужда ли? — Изгърбения прозвуча гневно. — Какво значи това, в името на усмивката на Гуглата? Долмани? Вие двамата какво сте се разтанцували насам-натам като две талийски пачаври?

— Разтанцували сме се? — попита Качулката. — Нищо особено, Изгърбен. Не може да има нищо скрито-покрито между нас, старите войници, нали?

— Тогава защо не допускате всичките ни братя и сестри до тази среща? Дори Братята?

Върховният маг и Господар на убийците на Гвардията мълчаливо изгледа Изгърбения. Той сключи ръце зад гърба си. Скинър пък не се помръдна през цялото време, докато Кайл наблюдаваше; стоеше прав със скръстени ръце, широко разкрачени и здраво стъпили на земята крака, неподвижен като желязно изваяние.

— Това е разговор по въпросите на командването между мен и Скинър — заяви Качулката най-накрая.

— Не ми ги пробутвай на мен тия — отвърна Изгърбения. — Бил съм старши обсадник на К’азз и на баща му преди това. Ако трябва да сме точни, аз заемам по-висок чин от теб.

Кайл се сащиса — старши обсадник на Гвардията? Щеше му се да бе обръщал повече внимание, когато старият се разпростираше по всякакви въпроси, както май винаги правеше.

Качулката обходи сечището. Облечената му в ръкавица ръка докосваше тъмните татуировки на брадичката му.

— Вярно е. Щом засягаш това, то остава важен въпрос за нас. Какво да правим по него, а, Изгърбен?

Озадаченият стар сапьор изгледа Качулката:

— Накъде биеш?

Движенията на мага го бяха довели до такова положение, че сега Скинър стоеше откъм гърба на Изгърбения. Кайл просто видя нещото, докато ставаше. Грамадният офицер се движеше с невероятна скорост. Той издърпа оръжието и мушна с него с едно махване. Острието му прониза гърдите на Изгърбения. Кайл изпъшка така, сякаш същото острие беше пронизало него.

Погледът на мага скокна към прикриващия мястото на Кайл храст.

— Довърши Изгърбения — изръмжа той. — Аз ще се оправя с този.

Кайл можеше само да гледа, вкаменен, напълно неподвижен. Какво ставаше? Знаеше, че трябва да бяга, но как би могъл да се измъкне от Първия маг и убиец на Гвардията? Изгърбения го извади от вцепенението му — той се хвърли напред и ръката му изплющя върху китката на Качулката.

— Повече от това трябва, за да убиеш Обетник, Качулка — изрече той през стиснатите си зъби. — Или си забравил?

Скинър издърпа острието си. Изгърбения изсумтя, но се задържа.

— Бягай, момче! Добре съм хванал тая змия.

— Довърши го! — ревна Качулката към Скинър.

Кайл побягна. Отзад, на сечището, Скинър издигна острието си.

Недалеч от сечището огромна фигура изникна от мрака и хвана Кайл за ръката. Сърцето му подскочи в гърлото и той се пресегна да извади оръжието си — ръката на мъжа се помръдна, за да върне острието в канията му.

— Какво те плаши, момко? — попита фигурата.

Кайл видя Сивогрив и дженабакъзкия ветеран Огилви с него и се помъчи да намери думите:

— Там в гората — Скинър уби Изгърбения! Той и Качулката!

Погледът на Сивогрив премигна към Огилви:

— Не сме чули нищо.

— Те идват… моля ви!

Сивогрив замислено потърка с пръст по дължината на сплескания си разбит нос. Кимването на главата му даде на Кайл разрешението да премине.

— Ще проверя тая работа. Ти върви.

Кайл се затича, без да спре да благодари на човека. Тръгна на юг през мрака на лесовете, избягваше всяка пътека и оставяше на слабата лунна светлина да го води по пътя му. Понякога му се струваше, че зърва движещи се фигури из гъстата гора наоколо. Друг път в далечината блестяха създадени от маговете светлини — те заслепяваха нощното му зрение и подемаха далечни гърмежи. Нямаше представа защо Качулката или който да е от маговете на Гвардията все още не са го намерили. Трябваше да има някакво обяснение. Засега обаче той нямаше време да мисли за такива неща. Сега се безпокоеше единствено кога да спре да се отклонява в южна посока, за да дръпне на запад, към вътрешността, и колко време може да издържи на тази убийствена скорост предвид седмиците, изкарани в обездвижване на оня кораб. Опитваше се и да не мисли колко ли гвардейци и Обетници може да са по петите му в този миг.

Кайл бе израсъл в тичане. Дни наред бе следвал дивеча из равнините в младостта си. Беше бягал от нападенията на съседните племена и сам беше преследвал такива. Тази жилеста издръжливост му помогна сега — чак в нощта на третия ден на лек тръс, редуван с тичане, вдървените му крака се снизаха под него и той бе твърде изтощен дори да се надигне. Заспа там, където падна.

Тялото му може и да беше изцедено свръх мярка, но умът му не бе. Обзеха го странни сънища, дошли от друг свят. В мисълта му се въртяха образи и цветове. Сънуваше как изпълнилият виденията му мрак го напада; бореше се с него със сила, която го отблъскваше, ала от вътрешността му се появяваха нови талази и атакуваха. Той и противникът му използваха всички възможни крайници, нокти и зъби. Оплитаха се един около друг, мачкаха се и се разкъсваха. Очертанията преливаха и се топяха в яростна битка под тъмно небе, битката изглеждаше безкрайна и безначална. Чудовищността на боя го вцепени; не можеше да го проумее. За известно време сякаш се беше унесъл безчувствен.

Тогава в сънищата му се случи така, че Изгърбения все едно беше жив — старият саботьор дойде и коленичи до него.

— Време е да се събудиш, момче — започна той. — Неприятелят идва. Не си в безопасност. Това е последното ми предупреждение. Съжалявам. Тая змия, Качулката, ме прати на оня свят. Но обещавам, че ще опитам да се върна. А сега се събуждай — намерили са те!

Закашлян, простенващ, Кайл накара очите си да се отворят и се събуди, потръпващ и изненадан, че все още е жив и слънцето е високо в небето. Не беше сам. До него стоеше права жена от Дал Хон. Тя бе прибрала ръце в гънките на мантията, преметната през едното й рамо. Къдравата й черна коса висеше на дебели кичури, покриващи раменете й като пяна. Мара, една от маговете Обетници на Скинър.

Усмивка изкриви пълните й устни.

— Както си си отпочинал, можем да проведем един разговор, нали така, зайче? Като, да речем, за кого всъщност работиш, а?

Кайл бе твърде изтощен, от три дни не беше ял.

— Работя за някого? Какво имаш предвид, в името на Отеца Небе?

— Имам предвид, че се изплъзна от общите усилия на повече от дванадесет магове да те намерят и сега ние сме много любопитни — кой би могъл да бъде толкова могъщ? Коя сила се интересува дотолкова от Гвардията, та поставя съгледвач сред нас, а? Кажи ми сега, зайче, понеже със сигурност ще ми кажеш по-късно. За кого работиш?

Кайл зяпна срещу жената.

— Съгледвач? Аз не съм съгледвач.

Намръщена Мара извади ръце от гънките на наметалото си.

— Много добре. Намирам разпитите отблъскващи, но ти не ми оставяш избор. Аз…

Тя спря и се обърна към чупенето на храсталака, предизвестяващо появата на човек, който се облегна на едно дърво и задиша тежко — кожената му дреха тъмнееше от пот, в разбърканата му прошарена коса имаше клонки. Един от двамата бойци, които постоянно се навъртаха около Преследвача — Пустошта.

— Проклятие — пое дъх той. — Бива те да тичаш, момко.

Мара снижи ръце:

— Очакваше се да сте го проследили досега.

С ръце на коленете, той оголи зъби:

— Да речем, че остарявам.

— Къде е…

— Тук.

Мара и Кайл се сепнаха, изненадани да видят Преследвача приведен точно срещу мястото, където Пустошта се беше появил с такъв шум.

— И тук.

Мара се обърна. Другият войник, Кокошката, се облягаше на някакво дърво зад нея. Устата й се сви. Тя нагласи наметалото на рамото си.

— По-добре късно, отколкото никога, така е. Може би сега ще успеем да го върнем жив за разпит.

— Разпит за какво? — попита Преследвача и се изправи.

— За това каква сила е простряла защитата си — била тя негова или нейна — над него. Кой ни следи.

— Без въпроси защо е убил Изгърбения?

— Аз не съм… — започна Кайл, но Пустошта му направи знак да мълчи.

Обетницата маг се спря, върхът на езика й се показа и докосна горната устна. Тя се завъртя и огледа тримата мъже наоколо си.

— Разбира се… това също… е много важно за нас…

Кокошката и Пустошта скочиха и измъкнаха ножовете си във въздуха. Мара махна с ръка, изкрещя и изчезна в мрак, докато мъжете кацнаха оплетени на мястото й. Помогнаха си един на друг, за да се изправят на крака.

— Съмнителна мръсница — изплю се Преследвача в дългата тишина, последвала отзвука на затварящия се Лабиринт.

Кайл отново зяпна хората един по един. Какво става, в името на всички тия чужди богове?

— Ще се върнат — започна Кокошката.

— И то силни — добави Пустошта.

— И няма да има повече въпроси — заключи Преследвача.

Пустошта и Кокошката кимнаха и се втурнаха тичешком в гората. Преследвача вдигна Кайл на краката му.

— Да тръгваме.

— Чакай! Какво…

Разузнавачът дръпна Кайл напред:

— Мърдай.

Кайл изви ръката си и я освободи:

— Какво става, мътните да те вземат!

Преследвача направи раздразнена физиономия:

— Ще се върнат, Кайл. Може би лично Качулката. Трябва да тръгваме веднага.

— Тогава, докато вървим.

Кратко кимване и разузнавачът потегли след Пустошта и Кокошката.

— Не съм убивал Изгърбения — започна Кайл, докато отместваше клони и прескачаше паднали дървета.

— Те твърдят иначе — отвърна Преследвача. — Убил си го и си избягал.

— Кой ще го повярва?

Свиване на рамене от страна на съгледвача, докато подтичваше отстрани:

— Няма значение. Сивогрив, ренегатът, не изглежда да е убеден. Но това е официалната история. Какво могат да направят?

— Ами вие тримата? Защо нападнахте Мара? Вас това какво ви засяга?

Високият разузнавач вдигна ръка, за да спрат, клекна зад някакъв храст и се заоглежда назад. Кайл направи същото. Двамата слушаха и опитваха да дишат безшумно. Миг по-късно Преследвача се изправи. Той издърпа иглата от предницата на кожената си туника — сребърният драконов печат на Пурпурната гвардия. Хвърли го настрани:

— Аз и момчетата не сме наистина създадени за тая наемническа работа. Нямаме особено високо мнение за воюването за пари или власт. Сражаваме се за други неща.

Кайл схвана, че все още носи печата си. Някак си не можа да се застави да го захвърли.

— И сега?

Преследвача сви рамене.

— Омитаме се оттук, в името на Бездната. Разчистваме малко земя. — Той си позволи половин усмивка. — Отглеждаме пилета. Хайде, братята ми няма да чакат вечно.

— Братя?

— Братя, братовчеди, както искаш. Всички ние произлизаме от едно голямо семейство. Изгубените. Това сме ние. Добре дошъл в семейството.

Преследвача плесна Кайл по гърба и се затича.

Изгубените. Е, това беше направо прекрасно. Великолепно! Той не само беше ренегат, прогонен от частта си и преследван. Вече беше и изгубен по силата на осиновяването. Поклати глава на необичайната правилност на всичко това и също потегли, забързан да се изравни с останалите. Пред тях се простираха левги и левги северна гора. Западното протежение на субконтинента Стратем.

Пета глава

Надмощието на Кюон в миналото не е било трайно; завоеванията не могат да потушат смутовете — всъщност, дори добронамерените завоевания ги поощряват. Налага ли се този урок да бъде усвояван от всяко поколение? Прискърбно е, но някои неща въобще не се променят.

Хеборик, историк

Преди прислужникът да успее да съобщи, Върховният юмрук Корболо Дом, Меч на Империята, нахлу в двореца на Малик и захвърли ръкавиците и пътническото си наметало.

— Отново се е случило! Още един от проклетите страхливи благородници е избягал от столицата и е взел своя отряд със себе си — повече от четиристотин конници!

На това съобщение отвърна тишина.

— Малик! — изрева той. — Проклет да си! Не ми казвай, че и ти си избягал!

— Загрижеността на барон Нира за земите и реколтата му ми е добре известна — донесе се безплътният глас на Малик от още по-вътрешните помещения.

Корболо последва гласа и откри човека да кисне в широкия плитък басейн в центъра на жилището си с наметната на раменете хавлия. Малик надигна бокал:

— Вино?

Корболо сдържа гнева си и се пребори с желанието да избие чашата от ръката му. Проклятие! Да не е обезумял? Нещата се изплъзват от ръцете им, а той се къпе! Усети присъствието на друг човек, погледна настрани и видя Ориан, повехналия стар прислужник, когото Малик доведе със себе си от Седемте града. Отстрани прислужника от мислите си.

— Докато се плацикаш в басейна си, Събранието се разпада. Представителите бягат! Дори и тия, които ти си поставил там! Скоро няма да ни остане нищо да управляваме, Гуглата да го отнесе дано, дори и да бяхме в състояние да го правим.

Малик отпи от виното.

— Разпада се — колко подходящо. Приятелю мой, та ти си поет.

Корболо изгледа отблъскващата тантуреста фигура в краката си. Обзе го неустоим порив да натисне главата му под водата, да задуши това чудовищно стаено проклятие, което така бе обсебило живота му. Но, както знаеше, това можеше да се окаже невъзможно — създанието изглежда бе породено от някое блато.

— Междувременно — продължи той и се помъчи да се върне към мислите си — нито ти, нито тя правите нещо. Още кралства въстават срещу имперския трон и ние не правим нищо!

Малик въздъхна:

— Но, скъпи мой Върховен юмрук и Първи меч. Та нали точно това ги насърчаваме да правят.

Корболо скръцна със зъби — подигравка! Някога тази жаба щеше да прекали.

— Бунт и противопоставяне срещу нея, да. Но отделяне? Това е хаос. Направо гражданска война. Никой не може да го удържи!

Изпъкналите очи на Малик примигнаха срещу него.

— Отново ме смайваш, Първи меч. Чиста поезия — хаос, загуба на надзор. Удивително.

Той сръбна от виното си.

— Най-напред, това не е гражданска война, това е връщане към доста еднообразните старомодни войни отпреди един век. Град държава срещу град държава, съсед срещу съседа. Разбирам, че тук, на Кюон, това е нещо като традиция.

— Да, преди императора.

— Точно тъй. Преди силната ръка на императора…

Корболо стърчеше неподвижен и бездиханен, докато заключенията от намеците на Малик направо разцъфтяваха. И кого щеше населението да приеме начело на легионите, които възстановяват мира и порядъка в димящата, опустошена страна? Твърдо не и тая ояла се пародия на мъж. Не, не него. Той изпусна протяжна потреперваща въздишка и преглътна, за да овлажни внезапно пресъхналото си гърло.

— Много добре, Малик. Все едно, това не обяснява твоето или нейното пълно бездействие.

— Но, Върховен юмрук, какво точно би желал да направи тя?

— Да потегли в поход! Имаме колко — около осем хиляди редовна войска в столицата? Трябва да вървим срещу Грис или Блор, преди те да са се съюзили срещу нас.

— И да оставим Унта незащитена?

— От кого? Никой не я заплашва.

— Засега не. Но ако потеглим… може би нашият приятел Нира и неговите братя благородници, толкова — хм — заставени да оказват подкрепа, могат да обединят силите си и да решат, че са в състояние по-добре да защитават имперските интереси. А, Корболо?

Тогава Върховният юмрук го схвана — положение без изход. Три чакала са обкръжили ранен бедрин. Кой ще се осмели да нападне пръв и да се изложи на нападение откъм гърба? Ала как би могъл кой да е от тримата да отмине и да остави такава плячка за някой друг? Ласийн, която управляваше само на думи? Или той и Малик, които управляваха в действителност? Или благородниците и хората от Събранието, които също можеха да управляват?

Но — и мисълта притесняваше Корболо — звярът умираше, докато те се преследваха един друг. Може би това нямаше значение за тая твар Малик, комуто и мъртвият звяр щеше да свърши същата работа. За него обаче несъмнено имаше значение. Следователно негов дълг бе да действа, преди Малик да е позволил нещата да се влошат твърде много. Върховният юмрук кимна на себе си — да, това очевидно трябваше да бъде негова отговорност. Сведе поглед — Малик го наблюдаваше в очакване.

— Да?

— Това ли е всичко, Върховен юмрук?

— Да, Малик. Това е всичко.

— Много добре. Споразумяваме ли се тогава?

— Да. Изцяло.

— Отлично.

Малик довърши виното си.

Корболо се извърна от гледката на отблъскващата му бледна плът. Изопна ризата си.

— Много си позволяваш, жрецо. В миналото твърде често си обещавал всичко, но не си правил нищо. Въстанието в Седемте града — провал. Падането на Ласийн в град Малаз — провал. Провалиш ли се и този път, няма да останеш жив, за да обещаваш наново. Ясен ли съм?

— Да, Първи меч на Империята.

Корболо отпусна юмруци и се застави да издиша. Как тоя успяваше да направи дори и от титлата обида?

— Когато пожелая да говоря с теб, ще те повикам, Малик.

Докато вървеше да си вземе наметалото, чу слабия му глас да отговаря:

— Както наредиш, Меч на Империята.

Малко по-късно Малик остави чашата си на мраморния бордюр на басейна. Ориан тръгна напред с леки стъпки, за да я прибере. За малко застана прав над Малик и погледна към вратата.

— Да, Ориан?

— Защо този човек е още жив, господарю?

— Винаги съм смятал за удобно да държа някой, който да може да бъде обвинен за всичко. Освен това, доспехите ми причиняват сърбежи.

Старецът презрително изрази отвращението си:

— Всеки глупак може да размахва меч и да нарежда на хората да вървят към смъртта си.

— Както винаги правят всички тези военачалници. Да, Ориан. Но този е нашият глупак.

* * *

В утрото на втората седмица от обсадата лейтенант Рилиш стоеше прав, гледаше право в излъскания си щит с медна среда и опитваше да се бръсне на сухо. Ръката му трепереше тъй противно, че това му беше трети опит. Каза си, че трябва да е от едва-що приключилото командване през цялата нощ; поне се надяваше да е така. Почукване на вратата на казарменото помещение му послужи за извинение да прекрати с усилието.

— Да?

— Сержантът, господине.

— Не е пак проклетата от Гуглата южна стена, нали?

— Не, господине. Не е това — обясни сержант Струната през вратата. — Те се отказаха от нея, господине, тъй като е неблагодарна работа.

— Тогава какво е, сержант?

— Старейшините, господине. Още едно пратеничество. За малко.

Отново? Не го ли каза достатъчно ясно? Рилиш се отпусна в някакво походно столче. Разтърка прасеца си, където го бе наранило листообразно острие на копие.

— Много добре, сержант, нека заповядат.

Вратата се отвори и вътре се затътриха петима уикски старейшини, част от хората, обсадени заедно с тях в крепостта. Рилиш знаеше имената на двамина — хетмана Удеп и високоуважавания шаман Бистрата вода. Порази се от смазания им вид — сведени очи, провиснали рамене. Панталоните им бяха от парцалив плат и разкъсана тънка кожа. Дори амулетите и гривничките от кована мед изглеждаха потъмнели и евтини. Това ли бяха страшните воини, които Империята не можеше да укроти? Един уикец без кон обаче беше жалка картинка, без значение от обстоятелствата; а тези обстоятелства бяха най-лошите.

— Простете, господин коменданте — започна Удеп, — ние желаем да говорим отново.

— Да, господин хетман. Винаги сте добре дошли. Вие също, шамане.

Сивокосият рошльо успя да кимне отсечено. На Рилиш му приличаше на ходещ мъртвец — ръцете му се тресяха от изтощение, лицето му бе бледо, все едно безкръвно, погледът в хлътналите му очи бе отсъстващ. Дали се изтощаваше от изпращането на проклятия сред обсадителите? Ако бе така, не беше чул нищо такова. Трябваше да разпита Струната.

— Отново молим да ни бъде позволено достойнството да браним това, което е наше.

— Вече сме минавали през това, хетмане. Малазанските войници ще защитят това укрепление.

Белязаните ръце на мъжа се свиваха и отпускаха на колана му като върху гърлото на противник:

— Какво искаш, малазанецо? Искаш да ни накараш да просим?

— Да просите?

Крясъци на уикски между трите старици и Удеп накараха хетмана да трепне. Той пое дъх дълбоко и пресекливо.

— Простете, господин коменданте. Това беше недостойно. Дори и сега проливате собствената си кръв в защита на земята ни.

Хетманът погледна надолу.

Рилиш видя, че раната на крака му се е отворила отново. Натъпканата под стола му мръсотия бе прогизнала от кръв. Той хвана крака си. Една от стариците произнесе нещо, което подозрително напомняше малоумник, и отстрани ръцете му. Тя започна отново да превързва раната.

— Трябва ви всяка ръка, която можете да намерите, коменданте — продължи Удеп.

— Вече сме минавали през това.

— Поне ще загинем в битка.

— Не бъдете нетърпеливи. Все още има много възможности за това.

Хетманът скръсти ръце и обгърна тялото си. Сякаш се бореше с нещо; той и Бистрата вода си размениха непроницаеми погледи.

— Оставяте ни много малко избор. Все пак и ние имаме гордост.

Рилиш знаеше, че старейшините кроят нещо в главната каменна сграда, където бе преместил тях и децата. Досега не се беше намесил. Издигна пръст:

— Без нападения. Не и докато последният войник не е паднал. Това все още е малазанско военно съоръжение. Разбрано?

Шаманът Бистрата вода отвори уста, за да говори на Рилиш, но Удеп го спря с кратка заповед. Обърнаха се да си вървят. Рилиш докосна ръката на уикската бабичка, която превърза отново крака му. Тя се обърна — очите й бяха присвити и бдителни.

— Благодаря.

Ярка белозъба усмивка отми десетилетия от пълната жена и смая Рилиш. На вратата хетманът спря.

— Коменданте, когато загубите стените, ще се оттеглите към нас в главната сграда, нали така?

За миг на Рилиш му мина през ума да отрече, че изобщо ще загубят контрол над стените, но понеже беше твърде очевидно и за двамата, реши да не обижда мъжа с празни уверения. Вместо това кимна отсечено.

Удеп му отвърна по същия начин и си излезе. Сержант Струната провря глава:

— Движение в лагера им, господине. Прилича на новодошли.

— Още хора, сержант?

Струната се ухили:

— Няма значение. Имаме достатъчно желязо за всичките.

Рилиш се изправи; потреперваше. Препаса сдвоените си унтански дуелистки мечове.

— Да се надяваме, че не е някой, който знае какво да прави.

— Не е, господине. Изглежда, че барон Конски задник все още им е началник.

— Е, да благодарим на Трейк за малките дарове, а, сержант? Я да видим тая работа.

* * *

Сега мислеше за себе си като за Дрипльо. Възлест вързоп от използвани парченца и късчета с отдавна заличила се първоначална кройка. Движейки се сред привидно безкрайните равнини от пепел и разбити скали на Имперския Лабиринт, изведнъж той спря, проучи окъсаните останки от някога изисканите си дрехи и кимна доволно. Да, отвътре и отвън — така трябва и да бъде. Докато се оставяше да пада напред, той изви движението в поредица цигански колелета и въртеливи високи ритници. Нарече се Парцаланко, докато тичаше по импровизирания си начин. Шут. Смешник. Замръзна приклекнал, с протегнати ръце. Не — не биваше да губи нишката, която можеше да го отведе обратно, при все че сега идваха много по-нарядко; може би бяха научили урока си.

Движение високо в неизменното оловно небе го застави да се скрие зад голям каменен блок. Тъмни очертания се движеха през небето, далечни, осезаемо огромни. Така, следователно не са просто фантастични съобщения и разкази на източници със… съмнителна… достоверност. Каза си, че те са твърде далеч и че той несъмнено е твърде незначителен, изправи се и ги последва с бавен ход.

Повърхността постепенно премина в плитки дерета и високи стръмни хълмове, заобиколени от разядени склонове и от застлани с чакъл ветрилообразни пространства. Прелитайки ниско над такъв склон, той спря точно пред стърчащ базалтов стълб. Чувствителността му към Лабиринта му каза, че някой е наблизо, крие се и наблюдава. Задържа дъха си и се обади:

— Можеш да излезеш.

От сянката на един нащърбен черен шпил се отдели фигура. Тя слезе, гъвкава и бърза. Дрипльото затаи дъх — една от тях, ала все пак не. Стилът й беше различен. Много по-колоритен, по-индивидуален. Подобна и все пак неограничена в движенията си. Спря на безопасно разстояние пред него. Тъмни очи го гледаха през цепката между наметалото и шала за глава.

— А ти си? — попита тя.

— Впечатлен.

Поглед към шпиловете.

— Ето ги. Ще им хвърлиш ли един поглед?

— Определено.

— След теб.

Той се поклони изискано и изкачи стълба до разстоянието между два шпила. Нататък, през равнината от криволичещи дерета и дюни, се носеха пет гигантски геометрични фигури. Под тях непрестанно духаха ветрове и образуваха достигащи високо нагоре облаци от прах. Какво ли замисляха? Можеше ли някой да отгатне? Той слезе надолу.

Жената отиде до него.

— Нахлуване ли мислиш, че е?

— Или стопаните на мястото са дошли да го обеззаразяват.

Тъмните очи се разшириха.

— Какво имаш предвид?

— Имам предвид, че човек трябва да изостави егоистичните си наочници. Не всичко е свързано с нас.

Жената отстъпи назад, в положение на готовност.

— Кой си ти?

— Загубен фрагмент от бюрократично недоглеждане.

Очевидно жената имаше още въпроси, но ги потисна.

— Е, колкото и интригуващо да е всичко това…

— Трябва да го докладваш.

Тя кимна. Той се поклони в знак на съгласие, но вместо да се изправи, бързо се търкулна напред. Жената направи циганско колело настрани. Изправиха се един срещу друг — той изненадан, тя — преценяваща с присвит поглед. Не се опита да скрие възхитата си.

— Превъзходно изпълнено! Отдавна не бях виждал неговия стил.

Жената — момичето, поправи се той — се поклони елегантно.

— Познаваш го! Баща ми ме научи. А ти не трябваше да показваш, че познаваш…

— Няма да има значение… скоро.

Тя се поклони отново.

— Извинения. Трябва да си вървя.

От пръстта се промъкнаха сенки и се заусукваха около нея като вихър. Изненадата му трая само миг; протегна напред и двете си ръце и остриета от мрак удариха момичето, отхвърляйки я назад. Тя лежеше и се задъхваше — ребрата й бяха счупени, а белите дробове — пробити.

Достигна я и застана над нея.

Все още в съзнание, тя вдигна обвиняващ поглед.

— Куралд Галайн! — изпъшка тя.

Той се отпусна до нея:

— Съжалявам.

— Ти! Но ние мислехме, че ти… че ти не си…

— Да. Знам. Толкова много съжалявам. Още повече съжалявам, понеже нямаше да изпратя някого като теб. Понеже, както виждаш, аз дойдох лично.

Постави ръка на рамото й. В безсъзнание. Сърцето й все още биеше. Все още имаше възможност…

Махна с ръка и под момичето се появи езерце пълна тъмнина, подобна на течна нощ. Тя потъна в нея и изчезна като в мастилен кладенец. Твърде незначителен жест… но смяташе, че й дължи поне това. Жалко, че винаги изпращаха най-добрите.

Трябваше да го предвиди.

* * *

Пет дни непрекъснати благоприятни ветрове водеха флота на югозапад — достатъчен късмет, за да измъкнат Урко от каютата му и той да търпи компанията на своя Върховен маг, Бала Джеселт. Улен се закрепи до началника си и отбеляза как той оставаше непоклатим като скала, независимо дали при удар от вълна или разтърсване, или пропадане в някоя разширяваща се яма. И все пак всяка левга в повече като че ли правеше по-дълбоки бръчките на челото на адмирала.

— Този нов съюзник притежава неочаквано голяма сфера на влияние, нали? — обади се Бала от средата на палубата.

Улен я изгледа — по някакъв начин гласът й, с обичайния си тембър, надвиваше воя на ветровете и грохота на морето. Масивната жена бе обкръжена от тайнствено спокойствие — нито пръски, нито вятър докосваха многослойните й одежди или сложно увитата й коса.

— Последната сводка? — проръмжа Урко.

— Няма загуби. Все пак транспортните кораби изостават.

— Наредете на водещите съдове да свалят платна. Задръжте ги, ако е необходимо. Няма смисъл да се пристига без проклетата армия.

— Тъй вярно. Адмирале, ако позволите…

— Да?

— Скоростта ни — това не изменя ли нашите планове? Няма ли да пристигнем по-рано?

Урко навъсено изгледа Бала:

— Някакви новини от Чос?

Магът от Дал Хон поклати отрицателно глава, а ветрилото й вееше тъй бързо, че беше невидимо.

— Нищо, скъпи Урко. Може би една дума по повод на съобразителността ми — поздравления? Несъмнено и той е заслужил толкова.

— Това или моя юмрук в лицето. Аз ще реша кое, само това нещо да приключи. Дотогава нищо. Ясно?

Бала изпухтя пресилено и това разтърси широката й гръд. Промърмори под носа си:

— Всичките ми усилия…

Улен можеше само да поклати глава. Те бързаха да изпреварят ураганни ветрове, които заплашваха да ги изличат от морската шир, викаха си, за да се чуят, а тя си вееше с ветрилото и бе в състояние да изрича и най-абсурдните си оплаквания.

— Те ще бъдат ли в Коун за срещата? — попита той Урко.

Адмиралът поклати глава; на нашареното му с белези предимно плешиво теме проблясваха капчици.

— Не. С този ход ще ги бием. Запомни, че заобикалянето на Рога може да бъде опасно. Няма значение — пристигнем ли в пристанището, коунците ще се появят. Винаги могат да определят накъде духа вятърът.

И тогава той се разсмя за пръв път от месеци:

— Схвана ли го? Накъде духа вятърът? Ха!

Улен се усмихна, успокоен да види началника си в по-добро настроение. И все пак не можа да удържи погледа си да не се върне на лъсналото тъмно лице на техния Върховен маг. Тя си седеше, както винаги, в средата на палубата, където се бе настанила най-напред. Разсъждавайки по въпроса, Улен не можа да се сети дори за един миг, в който тя да не може да бъде видяна там. Дори се хранеше там и спеше седнала — ветрилото й блестеше и съскаше през нощта като гигантско насекомо. Трябваше да си признае, че е впечатлен — напомняше му за старите им кадрови магове А’Каронис или Найтчил.

Тогава очите й се надигнаха и срещнаха неговите — огромни кафяви езера; тя се усмихна, сякаш четеше мислите му.

— Те не знаят, че ме имате — каза тя, или така изглеждаше; той не можеше да бъде уверен.

— Мислят си, че ще е състезание между долнопробни магьосници и вещици. Само че аз съм от старата школа, приятелю Улен. Бях въведена от Келанвед — и прогонена от Тайсхрен. И ще го накарам да се разкае за това.

След това ветрилото сякаш се затвори с удар, който Улен почти можа да усети посред тласкащата ги напред буря. Погледна към Урко, ала командващият изглежда не забелязваше диалога им. Дръж я изкъсо — Урко изрази пълна увереност, че може да държи жената изкъсо. Обаче дори сега тя намекваше за по-големи амбиции и за собствените си мотиви и играеше игрите си, без да се стряска от присъствието му — или направо го презираше. Що за усойница бяха взели със себе си — усойница, твърде изменническа и ненадеждна дори за императора и хора като него?

През цялото време ветрилото бръмчеше — почти невидимо — и проблясваше; Улен се запита дали тази съюзница, жрица на някакъв морски култ, им помагаше, или те всички бяха на милостта на едно пърхащо ветрило.

* * *

Хо седеше в пълната тъмнина на свързан с Пъкъла тунел и наблюдаваше малко по-разредения мрак на засенчената половина от голямата сферична галерия. Стана, подскочи, щом брадичката му още веднъж опря в гърдите, кръвнишки се заоглежда и се запита какво ли е пропуснал. Ала всичко си остана спокойно. Всички май бяха заспали, включително, доколкото му бе известно, и двамата новодошли. Последно бе видял съгледвачите да влизат в сенките, а сега те чакаха досущ като него. Какво чакаха? Знак от звездите? Подходящия миг за опит за среднощно бягство? Хо опита да забележи фигурите им сред едноцветната тъмнина, но не успя. Никакво движение. Нахока себе си — може би просто не можеха да спят в пещери, може би просто копнееха за докосването на лекия ветрец, който понякога си проправяше път до тук при наличието на подходящите условия. Сигурно, а може би бяха и последователи на култа към Древния Мрак?

В този миг нещо… Движение? Някой изправен в тъмното? Бледият овал на обърнато нагоре лице? Хо напрегнато се наведе напред. Дочу се звук — предупредителният крясък на совата. От приятелите му? Или отгоре? Трудно бе да се каже. Проблясък в стичащата се право надолу в отворената мина лунна светлина. Нещо малко падна. Приятелите му пристъпиха в светлината. Печалния се наведе, взе нещото и го разгледа. Говореха си, но Хо не можеше да чуе нищо.

Щом се оттеглиха в сенките, Хо не можеше да се удържа повече. Закрачи напред, за да се изправи срещу тях. Да ги отнесат мътните тях и интригите им! Не знаеха ли, че всички тук живеят по милостта на надзирателите си отгоре? Че и най-малката провокация можеше да означава намалени дажби, може би смърт за по-болнавите измежду тях?

Когато ги достигна, те вече го очакваха — предметът, какъвто и да е бил, го нямаше. Той се огледа ядно. Човекът, който се нарече Печалния, отвърна невъзмутимо на погледа му:

— Станал си в късна доба, Хо.

— Стига празни приказки. Вие двамата какво замисляте?

Печалния въздъхна и изгледа Почерпката, който сви рамене.

— Нищо, което да те притеснява.

— Тук грешиш, братко. Всичко, свързано с това място, ме притеснява. Тук долу всички сме едно голямо семейство.

— Някак си знаех, че ще кажеш това. Слушай, помогне ли някому, замисленото от нас въобще не е заплаха. Всъщност то може да се окаже точно обратното.

— И от мен се очаква да ви вярвам за това, така ли?

Печалния безпомощно вдигна ръце:

— Май това ще да е.

— Не е достатъчно надеждно.

— Да, знам. И сега какво? Ще ни издадеш на своя ръководен комитет?

Хо реши, че моментът е съвсем подходящ, за да провери преценката си на характерите на двамата непознати. Повдигна брадичка, за да посочи към повърхността.

— Може би ще трябва да съобщя на стражата — какво смятате за това?

И двамата утихнаха. За миг Хо се уплаши, че е прекалил и че наблюденията му за двамата са били погрешни — все пак точно сега май наистина бяха съвсем сами. Открит рано сутринта труп — кой щеше да излезе по-умен? Голям риск — но пък що за изпитание би било иначе? Печалния скръсти ръце:

— Не, не смятам, че ще сториш каквото и да е, понеже ако наистина щеше да им кажеш, най-малко на нас би съобщил.

Проклятие.

— Чудесно. Да, няма да изтърча при малазанците. Нужно ми е обаче да знам какво вършите вие двамата. Какво замисляте.

Печалния бавно поклати главата си от едната на другата страна; изглеждаше наистина изпълнен със съжаление.

— Съжалявам, старче. Не можем да кажем нищо — все още. Но пък аз мога да попитам — а къде е нашето вярно куче пазач точно сега? Май е един от щастливите членове на твоето семейство. Сесин. Къде е той? Може би му се е сторило удобно да те остави насаме с нас, а, Хо?

Хо имаше още за казване, но двамата си тръгнаха и го оставиха вбесен и пълен с неизречени думи. В сенките обутите му в сандали крака стъпиха на нещо, той коленичи и опипа наоколо. Намери натрошените останки на парче плавей.

* * *

Сега, когато сетите препускаха на воля, обикалянето на равнините около Ли Хенг беше опасна работа. Още по-зле, тъй като Копринения вървеше в грешната посока — иначе казано, отдалечаваше се от града. Младите сети от разните военни задруги — Вълка, Кучето, Пора и Чакала — с удоволствие гонеха всички бежанци или спасяващи се търговци към града. Опитът на когото и да е да го напусне обаче, беше съвсем друго нещо. Близо до градските стени като нагледен урок за всички бяха оставени да гният набучените със стрели трупове на хората, опитали да избягат на юг към Итко Кан или по течението на реката към Коун.

Копринения се движеше на запад по най-дълбоките степни сухи дерета и хлътнали речни корита, повече или по-малко успоредни на Идрин. Целта му се виждаше напред — източник на плътен дим от сурово дърво и воня на неумити тела и незарити изпражнения. Стан на бежанци, най-окаяните и болни, отпратени от градските порти и сметнати за твърде долни, та да си струва сетските воини да хвърлят копие или стрела по тях.

Лицата се извръщаха да го гледат как минава, докато вървеше по изровената от колела и утъпкана кал на стана. Старци и старици седяха по входовете на кожени палатки. Деца клечаха в калта и го гледаха със зинала усти. Нямаха силата дори да просят. Той се спря пред едно дете, което му се стори на десетина години.

— Търся Древните, дете. Двама или трима, които са все заедно. Да си чувала за тях?

Момичето просто го погледна с бистрите си кафяви очи; беше толкова тъмна, че той предположи смесена далхонска кръв. Едната ръка висеше изкривена и тънка като клечка — някаква стара рана или болест. Изведнъж съчувствие към детето стисна дъха в гърдите на Копринения. Той си позволи да разроши косата й, въпреки пълзящите там въшки. Някаква жена дотърча и сграбчи здравата ръка на детето.

— Какво искаш? Върви си! Видят ли ни сетите да говорим с теб, ще ни прережат гърлата!

— Търся…

— Гуглата търсиш ти, ето това търсиш!

Тя завлече детето нататък. Докато залиташе зад нея, то погледна назад; със стеснителна усмивка вдигна сакатата си ръка и посочи към реката. Копринения й отвърна със знака на благословията на Закрилницата.

Намери и тримата да ловят риба, насядали в редичка покрай калния бряг на Идрин.

— Да сте хванали нещо?

Никой не се помръдна.

— Същото като теб — каза единият.

— Което ще рече… — продължи вторият.

— Нищо — завърши третият.

Копринения въздъхна, огледа се и видя млада върба с прилична сянка. Приседна, извади копринена кърпичка и обърса лицето си. Тази работя нямаше да бъде лесна.

— Ние ще защитаваме града…

— Грешка. Вие…

— … ще…

— … претърпите поражение.

Копринения разтвори юмрука, в който бе стиснал кърпичката, и я натъпка обратно в джоба на ризата.

— Вижте. Всичко това е било много отдавна, нали? Съжалявам. Сторили сме, каквото сме счели за правилно тогава.

— Ти…

— … на нас ли…

— … говориш?

В гърдите на Копринения избухнаха стари клокочещи недоволства.

— Гуглата да ви отнесе! Тя тъй и тъй е щяла да загуби! Нямало е начин Келанвед да удържи на думата си! Те са изличили всички останали местни култове! Или са ги обсебили. Същото е станало и тук.

— Изглежда…

— … искаш от нас…

— … да ти вярваме?

Копринения изгледа превитите им гърбове. Проклетите им корави гърбове, всичките.

— Лис е с мен. Заедно ще му дадем всичко, което имаме. Това е най-добрата ни възможност за изминалия век. Вие го знаете. Дори и вие можете да го разберете.

Главите им се събраха, докато се гледаха един друг.

— Толкова дълго време?

— Цял проклет век?

— И още не съм хванал и една проклета риба?

Копринения се изправи и излезе изпод върбата.

— Знаете къде ще бъда. Пътят вече е отворен за вас, в случай, че изберете. С вас или без вас вършим всичко докрай.

Когато вдигна поглед от ризата и одеждите си, видя, че е говорил на нищото; и тримата бяха изчезнали с все пръчките си. Хитреци.

По пладне на същия ден Фурията седеше неудобно на коня си като участник в официалното хенгско пратеничество до представителите на върховния съвет на сетските племена или — както го наричаха — „Урпан-Йелган“. Тя, Слънчевия и Лис представяха Върховния юмрук Сторо или, както настояваха хенгските магистрати: „Временен военен комендант на Ли Хенг и Временен управител на централните провинции“; самият Сторо пък се описваше като „предпочитаната мишена за стрелба на всички“.

Фурията лично смяташе, че дори качването на кон твърде много надхвърля задълженията й. Според нея на повърхността на земята единственото по-лошо нещо от джагътите бяха конете. Яздеше своя с едната ръка на юздите, а с другата върху ножа — за всеки случай. Предния ден се бе доближил ездач с бяло знаме и бе поискал среща. Сторо отказа.

— Нямам да им казвам нищо — оплака се той.

Фурията бе достатъчно глупава да изрече: „Някой трябва да отиде.“ Затова несъмнено тя трябваше да отиде.

Добре поне, че градските управници счетоха, че е под достойнството им да разговарят. Както се изрази магистратът Ерлан:

— Няма да знам на кого да говоря — на тях, на конете или на кучетата им.

Та сега Фурията седеше неудобно и изпълнена с подозрения върху злия си кон, току до Слънчевия на неговото животно, посред истинско множество от отмъстителни добичета във вид на Седемнадесети хенгски конен полк. Конен полк? Що за долнопробно двойно самовъзвеличаване!

Срещата щеше да се състои на върха на една могилка до градските стени. В далечината едвам се забелязваха украсените с туфи бяла козина от чакал копия, които отбелязваха мястото. Приближиха се и Фурията даде знак на кавалерийския капитан да спре — тя, Слънчевия и Лис щяха да отидат сами. Фурията смушка животното си — давай напред, проклетнико! То се подчини, може би засега доволно да приспи подозренията й. Под шлема й се стичаше пот въпреки хладния ден. Шлем! Не можеше да си спомни последния път, когато бе носила проклетото нещо. Слънчевия и Лис се движеха, за да я пазят като „официален“ представител. Три фигури, възседнали коне, изкачваха насрещния полегат склон, трима мъже — двама явно шамани в обточените си с козина табарди, дълги украсени с козина копия, украшения за глава и кожени наметала. Водачът беше по-труден за разпознаване — воин, това бе очевидно, и не от сетите. Носеше проста ризница от халки на кожена основа върху плъстена дреха и очукан и опушен шлем под едната ръка. Фигурата му бе впечатляваща, висока колкото сетския двойно извит лък, стърчащ от колчана на седлото на височината на ездача. Сивата му коса бе късо подстригана и едвам се забелязваше на оплешивяващото загоряло теме с цвят на орех. Сива козя брадичка обрамчваше тънката уста, разположена ниско на дългото му лице. Той кимна на Фурията и тя му отвърна по същия начин.

— С кого разговарям? — попита той на хенгски без акцент.

— Фурия, представител на Юмрук Сторо Маташ, военен комендант на Ли Хенг.

Безцветните вежди на мъжа се вдигнаха.

— Юмрук? Предполагам, че не е официално произведен.

— А вие сте?

— Военен вожд на сетските племена. Те решиха да ми гласуват доверието си.

И той посочи брадатия шаман в чакалови кожи:

— Това е Имотан.

Кимна и към шамана в порови кожи:

— Хипал.

Фурията кимна към своите придружители:

— Слънчевия. Лис.

При името на Лис чакаловият шаман подскокна. Под високата кожена шапка изпъкналите му вежди се свиха.

— Лис? Наистина Лис?

Лис се засмя гърлено и се плесна по широкото бедро.

— Той знае историята! Поласкана съм. Да, това бях аз, прелъстителната танцьорка — гъвкавата Лис! Не съм забравила увещанията на предшественика ти отпреди толкова много години. „Ела при мен, Лис“ — молеше се той. „Нека аз бъда пръв с теб! Ще те обичам вечно!“

Очите на шамана изскокваха все повече с всяка следваща дума на Лис. Лицето му потъмня и стана почти кървавочервено.

— Тихо, жено! — изплю той. — Ще млъкнеш ли?

Яростно се огледа, все едно върхът на хълма беше пълен с хора.

— Нямаш ли чест? Свян?

— Чест? Свян? Но това бе последното нещо, което той е искал от мен.

Тя се наведе към Фурията и прошепна с подигравателно тихо гласче:

— Колко ме молеше да захвърля свяна тогава! И тогава със сигурност не искаше да си държа устата затворена!

— Разкажи — успя да произнесе Фурията, разкъсвана между ужаса от падането от коня и опита да задуши смеха си. От другата си страна тя видя злобната усмивка на Слънчевия, широко разтеглена както никога.

— Аз, хм, приемам, че вие двамата нямате нужда да бъдете представяни — заяви военният вожд; Фурията прецени, че той демонстрира изненадваща тактичност.

— Никаква нужда — отвърна Лис, преди който да е да се е обадил отново. — Нека ви разкажа. Много отдавна аз бях младата Прорицателка на племето Бял пясък, най-младата и най-надарената от векове. А бях и Слънчева танцьорка. Може би тогава съм привлякла погледа на определен младеж, избран да стане шаман на страшния чакал? Толкова отдавна, нали, Имотан? Но тогава бях твърде млада за ухажване, а бях и неприкосновена, бях духовен съсъд. Но какво е това за тия, които си мислят, че имат право на всичко, а? Какво значеше за твоя предшественик, че като ме прелъсти, той унищожи силата ми на Слънчева танцьорка? Аз, която извиквах слънцето обратно в равнините в началото на новата година, аз, която измолвах благословията на дъжда? Да оставим настрана злото на насилването, което беляза тялото и духа ми! Помниш ли клетвата, която дадох, когато мен, а не него прогониха от племето? Знаеш ли историята, Имотан…?

Сега и двамата шамани зяпаха старицата.

— Сигурно — изсумтя презрително Хипал — не твърдиш такова невероятно нещо! Съсъдът на Бая-Гул! Покровителка на Прорицателите и водач на нашите Слънчеви тайнства?

— Това съм аз.

Имотан махна на военния вожд.

— Не знам коя е тази бедна умопобъркана бабичка, предводителю. Не обръщай внимание на бълнуванията й. Сред нашия народ от отдавна се разказва за млада девойка по име Лис и това дори може да е тя, но всичко туй няма нищо общо с днешната ни работа тук.

Намръщването на военния вожд съобщи на Фурията, че той не е толкова убеден.

— Каква е тази клетва?

— Нищо, предводителю. Просто предание, което тази вещица опитва да използва.

— Чувал съм името на Лис и преди, но не и тази клетва.

— Предводителю, тя просто опитва…

— Клетвата!

Хипал оголи острите си зъби и презрително махна към Лис.

— Според преданието истинската Лис била прогонена като прелъстителка и смутителка на съгласието сред племето. Когато си заминавала, заклела се, че сетите ще бродят загубени навеки, без да знаят верния си път, и че няма да го намерят отново, докато не я приемат обратно при огнищата си. И — Хипал плюна — докато не я помолят за прошка.

И двамата шамани гледаха Лис, сякаш бяха готови да я ударят в същия миг. Ръцете на Имотан бяха стиснати до бяло на юздите.

— Някои — процеди той — наричат това Клетвата на Лис. Други обаче го наричат Проклятието на Лис.

Военният вожд кимна, че е разбрал. Кожата на седлото му изскърца, когато той се наведе напред, за да отпусне лакътя си на високия му лък.

— Така, значи ще се разправя, че това надигане е просто още една погрешно избрана пътека. Още едно погрешно движение, обречено на провал.

Лис изпрати въздушна целувка на Имотан.

Военният вожд се поклони леко на Фурията.

— Разбирам. Моите почитания на вашия началник, Фурия. Неприятно ми е да заявя, но подозирам, че ще се виждаме много често. Дотогава — и той отдаде въведения от императора стар малазански военен поздрав, отворена пред гърдите ръка.

Двамата шамани обърнаха конете си безмълвни.

На слизане от върха на хълма Фурията забеляза групичка чужденци сред сетската свита, и сред тях слабата изправена фигура на капитан Хармин Елс Д’Шил. Той им изпрати подигравателен поздрав. Фурията сбута Слънчевия:

— Виж, ето го и стария ни приятел Усмивката.

Слънчевия помаха със злобен поглед:

— Мой е.

Д’Шил изтънчено се поклони от гърба на коня.

Ездата през остатъка от обратния път бе спокойна. Фурията се съсредоточи да не предостави и една възможност за безчинство на коня си. Разбира се, имаше цял куп въпроси към Лис, стига да се осмелеше. Все пак, най-напред трябваше да съобщи на Копринения всичко чуто.

— И какво мислиш за нашия военен вожд? — попита я Лис.

— Впечатлена съм — за нещастие. Надявах се на някого, който да изглежда по-малко способен.

Лис кимна в знак на съгласие, а широката й уста се разтегна в усмивка.

— Казваха, че имало нещо от Дасем у него, и са прави. Виждала съм и двамата.

Фурията изгледа възрастната жена.

— У кого има нещо?

— Как, у Ток-старши, разбира се. Поздравления! Малцина си тръгват в толкова добра форма от среща с него.

Тя се пресегна и шляпна Фурията по бедрото.

— Добре се справи, момиче.

Фурията можа само да размени учуден поглед със Слънчевия. Богове във висините! Ток-старши. За малко да ги обезкостят. След това можеше да мисли само за командира си. Горкият Сторо! Да застане срещу Ток! Щеше да го приеме трудно. Можеше и да не го видят трезвен, докато воините на Вълка не събореха вратите и на последната кръчма в града.

Яздиха мълчаливо почти до затворената Порта на Северните равнини. Фурията се върна към това да наблюдава коня си, ако му хрумне, че тя е забравила за конската му злина; тогава Слънчевия прочисти гърлото си.

— Лис — произнесе той и Фурията разбра, че се готви да попита същото, което тя умираше да запита, но не смееше. — Ти не си наистина тази — как беше — каквото там на Бая-Гул, нали?

Старицата само му се усмихна. Тя каза на Фурията:

— Послушай ме, момиче. Нещата притежават само тази сила, която хората желаят да им дадат.

Фурията се намръщи при тези думи. Слънчевия изсумтя:

— Ама че глупости.

Лис просто продължи да се усмихва:

— Това е, защото не вярваш.

* * *

Във вечерта на шестия ден от бягството им Кайл седеше пред гъсти трънливи храсти и ядеше сурова риба и шепа гъби, събрани от братята по време на дневния пробег. Преследвача пиеше от мях, който напълниха на потока. Най-добрата им храна от дни. Кайл не беше допринесъл с нищо за нея, можеше само да не се спира. А тия юнаци едновременно тичаха и се ровеха за храна! Той поклати глава. Винаги се беше гордял с издръжливостта и умението си да бяга, но тримата го посрамиха. Кои всъщност бяха те? Братя или може би близки братовчеди. Но кои наистина бяха?

Извади люспиците от устата си, опъна крака, за да не им позволи да се схванат, а после насочи мислите си към същинския въпрос, който го измъчваше. Защо все още бяха живи? Ако Обетниците от Пурпурната гвардия бяха толкова страховити, тогава защо все още не ги бяха пипнали? Или просто ще ги убият някоя нощ тъй лесно, както той, Кайл, можеше да мачка насекоми?

Преследвача подхвърли на Кайл меха и той го хвана с една ръка:

— Как си?

— Изтощен. Хора, вие се движите с ужасна скорост.

Разузнавачът изсумтя:

— Виж сега, казвай ми, когато ти дойде в повече. Ако трябва, ще удържам момчетата още.

Още? В името на Предците, Кайл знаеше, че само най-добрите бегачи на племето му биха могли да извършат стореното от тях за последните пет дни. И все пак — той отново се зае да раздвижва краката си — какво значение имаше разстоянието, щом преследвачите им имаха достъп до Лабиринтите? Гледаше как дългокракият жълтокос съгледвач проучва подметката на една мокасина.

— Какво значение има? Ако наистина ни търсеха, до сега можеха да ни хванат.

— Вярно. А те те търсеха през първите няколко дни. Но, както каза Мара, теб те защитават. Все едно, смятам, че вече отдавна ги няма.

Рибата изпадна от ръката на Кайл.

— Няма ги? Искаш да кажеш, че са заминали? Накъде?

— Кюон, разбира се. Нахлуването. Уреждаха потеглянето, когато аз и момчетата се писахме доброволци да те проследим.

Преследвача пусна вълчата си усмивка.

— Съжалявам, че аз трябва да ти съобщя лошите новини, момко, но предполагам, че просто не си толкова важен, нали?

Кайл зина смаяно.

— Тогава, в името на Черния ловец, защо се убиваме да търчим през половината Стратем?

— Така. По-хубаво в безопасност, отколкото да се каем.

— Не вярвам, гръм да го удари! — Кайл се замъчи да отвори меха.

— Ей, не се разстройвай сега! Работите се оправят. Помниш как ти казах, че си покровителстван, нали?

— Да — за какво ставаше дума?

Преследвача извъртя брадичката си настрани:

— Да видим дали желаят да говорят сега.

Пустошта си проправи път през клонки и храсти. С него вървеше възрастна жена, тумбеста и кривокрака, с лице с цвета на твърдо дърво. Носеше светли, поръбени с козина, кичури пера и мидени черупки, кожи. Мекото потракване на черупките бе в унисон със стъпките й и Кайл не се зачуди как тя успява да се движи безшумно през горите. Той я разпозна — и неговото племе имаше шамани, мъже и жени, лечители, жреци и даже военни вождове. Той се изправи, за да я посрещне.

Пустошта кимна на Преследвача.

— Това е Джанбахашур — толкова мога да го произнеса.

Обърна се към нея:

— Преследвача. Кайл.

Те се поклониха. Усмивката й беше широка и разкри големи бели зъби. Кайл бе поразен от широките бразди над тъмнокафявите й очи. Сякаш ги гледаше от пещера.

— Благодаря за защитата — каза той.

Тя се засмя.

— Помогнахме с малко — поде жената на талийски. — Вие свършихте повечето.

Кайл много се озадачи от това, но пак се поклони.

— Отивате на запад — продължи тя. — Ние ще помогнем.

Пустошта и Преследвача се спогледаха.

— Как? — попита съгледвачът. На Кайл му се стори, че Преследвача искаше да зададе друг въпрос — защо? — но добрите маниери го спряха.

— Ние ще отворим път. Вие минавате по него. Вървите на запад.

— Лабиринт?

Джанбахашур повдигна вежди и се усмихна.

— Път, пътека, казвайте му както искате.

Никой от войниците не проговори — явно не желаеха. Кайл се запита дали пък не е негов ред да каже нещо. Реши да не е толкова добре възпитан.

— Защо? Защо ни помагате? Защо помагате на мен?

Очите на старицата проблеснаха от стаено знание и хумор.

— Може да се каже, че ни е било пошепнато във вятъра.

Вятърът. Това беше. Кайл гледаше и приканваше жената да изрече още, но погледът й остана спокоен и непоколебим и той беше принуден да извърне очи:

— Много добре. Ще вървим.

Преследвача кимна при одобрението на Кайл.

— Хубаво. Кога и къде?

— Не тук. Следвайте ме. Не е далеч.

Докато вървяха, Джанбахашур тръгна в крак след Кайл. Меките й кожени мокасини не произвеждаха и звук, когато стъпваше върху нападали клони и мъхове. Водеше ги по склон и скоро наоколо се заиздигаха голи, покрити с лишеи скали. Мъртви паднали дъбове и смърчове забавяха вървежа им.

— Смятам, че твоят народ е като нас — каза тя на Кайл. — Прехранвате се от земята, нали?

— Да. И почитаме нея, слънцето, дъжда. И вятъра.

Тя отново се усмихна.

— Да. Вятърът. Много хора го почитат. За някои е просто път към силата — уред, който се използва. Но за нас той е живот.

Тя вдиша дълбоко и издиша силно.

— Всяко живо същество го приема. Дори дърветата. Той е част от всички нас. За нас той наистина е знак на най-неразбираемото нещо — същината на живота.

— Струва ми се, че разбирам.

Тя се засмя.

— Няма нужда да разбираш.

И посочи напред.

— Ето ни. Тук горе.

Изкачиха извисяващ се купол от набраздена скала. Лишеите я оцветяваха в оранжево и червено посред тъмнозеленото и криволичещите кварцови жили. Върхът се възправяше над девствена гора докъдето достигаше окото на Кайл. Освен величествената гледка на купола нямаше нищо. Тук-там, в нещо като широка окръжност, стояха няколко малки кръгли камъка.

Кайл се озърна, спогледа се с Преследвача и направи въпросителен жест. Другият му кимна успокоително.

— Един от вашите приятели наблюдава моите хора, както и трябва да бъде — каза Джанбахашур. — Те също го наблюдават. Това е добре. Да правим иначе би било глупаво, а ние не искаме да губим времето си за глупости. Повикайте го тук.

Преследвача направи някакъв знак на Пустошта и той заслиза надолу по склона.

— Готово е — продължи Джанбахашур и посочи в средата на широкия кръг. Кайл не видя нищо, просто празна скала. Тя се усмихна на недоумението му.

— Гледай по-внимателно. Не бързай.

Кайл засенчи очите си от залязващото слънце и присви поглед към равното пространство. В началото все още не виждаше нищо, после забеляза, че повърхността и въздухът около центъра на кръга леко потрепват, сякаш се беше вдигнал прах. Докато гледаше, пясък и прах се раздвижиха върху скалата, завъртяха се все по-бързо, станаха неясни и изчезнаха, като че отнесени от невидим вятър. Заслуша се внимателно и едвам можа да различи висок шум, като от водопад, дочуван от далечно разстояние.

Кайл погледна Джанбахашур:

— Какво е това?

— Както ти каза, пътека на Вятъра.

— Не прилича на нищо, което съм виждал — отбеляза Преследвача. — Но аз не познавам тези Лабиринти. Каквото съм видял, беше повече като разкъсвания, клисури и дупки.

Джанбахашур презрително махна.

— Пфу. Груба сила. Злоупотреба със същината на нещата. Ние не използваме такива мъчителни средства. Просто отклоняваме природните пътища, съсредоточаваме и пренасочваме силите. Ако искаш да извадиш костилката на плода, можеш да го хвърлиш на земята и да го настъпиш; можеш и да дръпнеш бавно и внимателно там, където той ще се раздели, докато не се отвори самичък.

При тях дойдоха и Кокошката и Пустошта. Джанбахашур нетърпеливо ги подкани с ръка да вървят:

— Вървете. Бързо. Не спирайте. Няколко стъпки, струва ми се. Вървете.

Преследвача даде някакъв знак, Пустошта протегна юмрук напред и направи крачка. На Кайл донякъде му заприлича на поздрав, но не беше го виждал преди. Пустошта пристъпи към размазания участък въздух с присвити като за битка колене и ръце на хълбоците. Щом се доближи, протегна ръка. Джанбахашур, застанала до Кайл, изсъска предупреждението си. В този миг Пустошта просто изчезна. Трудно беше да се каже, но на Кайл му се стори, че го бяха дръпнали напред със страшна сила, сякаш някой гигант или бог. Старицата въздъхна с облекчение:

— Добре. Сега и ти. Върви.

Преследвача тръгна напред заедно с Кайл, когото жената улови за ръка.

— Една дума, млади воине.

Преследвача също се спря. Косата му, връвчиците на ризите му, кожените ремъци издадоха звук и се изопнаха към върха. Казваше нещо, но Кайл не можа да чуе и дума. Докато гледаше, съгледвачът се изпъна, като че ли срещу бурен вятър, но губеше почва — обутите в мокасини крака се подхлъзнаха и се повлякоха назад по неравната скала. Навярно беше се отказал да се съпротивлява, понеже в следващия миг го нямаше, грабнат в петното от свистящ прах и пясък.

Сега Кокошката стоеше на мястото на Кайл, с ръка върху дългия нож на колана си.

— Той няма да е последен — обърна се той към Джанбахашур.

— Не исках да ви безпокоя. Само едно предупреждение. Не спирайте по пътя. Не се обръщайте и не се бавете. Ще бъде смъртоносно за вас. И не се разделяйте с оръжията си, нали?

Кайл инстинктивно посегна с ръка към дръжката на сабята:

— Никога не го правя.

— Добре, добре. Вървете сега.

Кайл направи благодарствен поклон и изкачи края на склона. С приближаването до върха на купола стъпките му станаха по-леки, а вървежът — по-лесен. Сякаш слизаше надолу. Тогава нещо като ръка го натисна откъм гърба, без да го тласка, но така го забърза, че диханието му излезе от дробовете. Всичко наоколо се сля в зелено петно. Върху ушите му се стовари гърмът на падаща вода, а после силата му намаля — или той губеше слуха си. Най-плашеща беше пътеката под краката му — каквото и да бе, той стоеше върху нещо меко и податливо като мътна вода, маса от белезникава кал или глина. Кайл не можеше да проумее нищо. Не разбираше къде е или накъде отива. Изглежда беше и съвсем сам.

А може би не. Покрай него, по дължината на замъглената струя, се носеха очертания. Бяха гладки и продълговати като риби, но много по-големи от него. Знаеше, че не бива, но не се удържа и се пресегна към едно от тях. Пръстите му преминаха през повърхността на неспирния поток, все едно се беше пресегнал през борда на някоя лодка. Струваше му се, че трябва само да скочи и ще се окаже в съвсем различен свят. Едно от създанията се подаде напред, като че ли в отговор на движението му. По-отблизо на Кайл му се привидя по-необикновено, много по-чуждо същество — как нарече Изгърбения тия грозотии? — сепия.

Рече си, че може би достатъчно е предизвиквал Близнаците, и издърпа ръката си обратно. Добре, а как се очакваше да излезе?

Нещо изплющя през преградата около него и се уви около ръката му. Извика от изгаряща болка, когато бе издърпан назад, съборен и рамото му изпука. Извади сабята и замахна почти неосъзнато. Далечен вик, спиращата го сила отхвръкна назад и Кайл усети как се върти, как ръката му е вцепенена и се мята. После удар, сипкав пясък се стелеше под него и той падна задъхан.

През цялото време току до него ромолеше поточе; тъй Кайл разбираше, че не е изгубил свяст. Лежеше неподвижно, най-вече за да си почине и да отложи разбирането колко много може да е наранен. Най-накрая, когато денят избледня, трябваше да приеме, че нуждите на плътта му са достатъчно наболели, за да го подтикнат да стане — особено пълният мехур и празният стомах. Бавно, болезнено, той придвижи здравата си ръка през пясъка, за да се издигне до седнало положение. Другата му ръка висеше безполезна, схваната, въпреки че рамото болеше, все едно някакъв звяр бе забил зъби в него.

Той пое дълбоко дъх и се облегна на ръката си, за да се избута нагоре. От недалечно дърво се понесе рояк птици, несъмнено изненадани от надигането му. Намираше се на пясъчен бряг, пресечен от криволичещ поток. Покрай него на запад течеше бистра вода, плитка, но бърза. Наоколо се възправяха дървета, надвишаващи всичко, виждано от него, и закриваха местността. Наближаваше нощта и въздухът бе прохладен. Той закрачи на запад.

Потокът се извиваше и от време на време се отклоняваше много в пътя си, но все се обръщаше на запад. Кайл следваше наносите и пясъка. Най-накрая, зверски гладен, той отсече тополов клон и нагази в средата на ручея. Там се спря под бледната светлина с издигнато копие. Трепване във водата; извивка на сянка. Той хвърли. Не улучи.

Най-накрая запляска през водата към брега с нанизана на клона риба. С една ръка събра в тъмното сухи съчки и чуплива трева и, затиснал с коляно ножа си, успя да изкара искра с парче кремък и да запали огън. Почисти небрежно рибата, окачи я над пламъците и седна.

Ядеше и хвърляше клони в буйния огън. Нощта се спусна напълно.

После един глас изръмжа от тъмното:

— Момчето може да е ранено. В несвяст. Кръвта му да изтича.

Кайл хвърли поглед през рамо:

— Добра вечер, Кокошка.

— Ранен може би — Кокошката приклекна и притопли ръце на огъня. — Боговете само знаят в каква беда.

Кайл посочи рамото си.

— Нараних си ръката.

— Ние тримата все тичаме цялата нощ, а ти седиш тука и нагъваш.

— Случва се, нали?

— Какво стана?

— Нещо сграбчи ръката ми. Май е счупена.

— Хм.

— Къде сме?

— Да имаш още от тая риба?

— Има още в потока.

— Хм. Веселяк. Ставаш веселяк.

— Та къде сме?

Кокошката се прозина, разтърка лицето си с ръка, отпусна се и опна крака.

— Близо до западния бряг. Можеш да го видиш от всяко възвишение.

— После?

— Не знам. Предполагам, ще откраднем рибарска лодка. Може би ще тръгнем към Корел. Да хвърлим поглед на тая Стена на бурите, дето всички приказват за нея.

* * *

Гелел Рик Тайлийн остави яростта да расте неспирно под лъжичката й. Последното разкритие за разпръсването на събраната в нейно име войска й дойде в повече. След като бяха достигнали равнините Сети, налагаше се само елементарен, пряк бърз поход на изток. Всеки глупец можеше да го види. Но последните съобщения — да разделиш армията! Безумно! Като най-лошата грешка на несвестен безумец. Книгите й по военно изкуство бяха недвусмислени по този въпрос — това никога не бива да се прави.

Сивата кал от разбълникания бряг на Идрин засмукваше ботушите й, докато си проправяше път към издигнатата до фургоните и каруците на обоза шатра на военачалниците. Военното имущество не спираше да се движи — пристигаше дори когато тя преминаваше през лабиринта от кошове, струпани чували и прибрани в кошари добичета. Десетимата мечоносци от гвардията й я следваха на хвърлей камък, въпреки изричната й заповед да останат при колата. Нейната кралска носилка — Гуглата да я отнесе дано!

Оттатък неравните граници на склада сетски конници яздеха напред-назад, подсвиркваха, размахваха дълги усукани кожени ремъци и подкарваха колони с добитък на изток. На изток? Далеч от обоза? Тя зина при вида на зрелището.

Още по-зле — талийските и нечистокръвните сетски браничари се бутаха и се хилеха при вида й — опръсканата с кал херцогиня! Гелел подбра краищата на дългата си бяла туника, украсена с крилатия лъв от семейния герб, провери дали покритият с бяла копринена нишка шлем стои здраво и правилно на главата й, после вдигна предизвикателно брадичка.

Пастирите се загледаха настрани. Тя почти се поздрави за малката победа, когато забеляза как телопазителите й се тътрят покровителствено наблизо. Хвърли свиреп поглед на гвардейците си — те явно не го забелязаха, докато проучваха мястото — и отново потегли; потръпваше при всяко измъкване на ботуш от гъстата лепкава кал. Нека боговете й простят — ръчно обработена ривска кожа, внос от Даруджистан. От Даруджистан! Защо я бяха издокарали така? Докато наближаваше палатката, погледът й бе привлечен от смях и високи гласове. Насред калта и плитчините на реката голи до кръста мъже блъскаха товарните коли с железни пръти и двойни мотики. Млатеха ги и ги разчленяваха. Унищожаваха ги! Трейк да ги отнесе дано! Унищожаваха товарните коли. В името на Бездната, какво ставаше в тази лудница?

— Стойте тук! — нареди тя на гвардейците и отметна покривалото на палатката. Амарон се бе изправил над походна маса, направена от дъски върху две бъчви; зад масата седеше генерал Чос, обутите му в ботуши крака бяха качени на столче, върху лицето му бе наметната кърпа. И двамата не се и помръднаха.

— Какво означава това безумие!

Амарон се обърна и скептично вдигна вежда. Гелел отново бе впечатлена от ръста му. Дори и при дълго отлаганото с магически способи стареене, поясът през бронирания му корем изглеждаше неудобно пристегнат.

— Кое безумие би могло да бъде това, господарке?

Гелел не можеше да се отърве от усещането, че двамата мъже й се присмиват. Тя обаче продължи, решена да отстоява владетелските си права.

— Първо, разделянето на войските.

Амарон хвърли поглед към началника си:

— Аха.

Чос се изправи на стола, свали кърпата от лицето си и положи ръце сред зариналите масата парчета хартия. На Гелел той напомняше лъв — изпъстрен с белези, закоравял в битки ветеран. Жилав, с гъста, заплетена къдрава коса и брада. Чос прочисти гърлото си.

— Това бе решено миналата нощ, херцогиньо. Нямаше нужда да ви будим.

— Присъствието ми на всички заседания е необходимо.

— Ах, да, вижте сега. На бойното поле нещата въобще не се придържат към никакви редовно свиквани заседания или подобни. Трябва да се движим бързо.

— Елате и ме вземете тогава, проклятие!

Погледът на Чос отиде към Амарон и той се усмихна слабо.

— Много добре. Но ви моля да си спомните — вие подкрепихте ръководенето на войските да премине към мен, а аз нямам време да обяснявам всяко решение.

— Сега изглежда да имате време.

— Обходиха те откъм фланга — изкоментира развеселеният Амарон.

Чос въздъхна и наля чаша вино от гарафата на масата. Поднесе я към Гелел, която поклати глава. Той отново се облегна.

— Много хубаво. Какво искате да ви бъде обяснено?

— Чух, че оставяте около десет хиляди души тук, южно от Тали. В името на боговете, човече, та това е повече от една пета от всичките ни сили! Всички хора ни трябват за похода на изток! Твърдите, че Хенг може да е застанал срещу нас, или поне опитва да добие независимост. Трябва да сплашим Итко Кан и Коун. Може да ни очакват решаващи битки в Блор и най-накрая остава Унта. Самата столица! Защо да отслабваме себе си още преди да сме срещнали неприятеля?

Чос понечи да отговори, но ги заля мученето на безчет волове и други добичета, съчетано с пронизителните подсвирквания и подвиквания на сетските конници. Палатката се разтресе от тътена на копитата.

— Какво става! — извика Гелел през данданията.

— Сетите откарват повечето ни животни на изток.

— Защо!?

Чос повиши глас:

— Херцогиньо, съпротивата на Хенг провали разписанието ни. Трябва да отидем там бързо, преди Ласийн да достигне града с верни на нея части. Ако може да ни спре там, движението ни ще загуби мощта си. Военачалниците и провинциите ще започнат да се връщат при нея. Това ще бъде краят ни.

— Но вие ме уверихте, че Ласийн се е затворила в столицата!

Двамата мъже още веднъж си размениха погледи. С отминаването на добитъка шумът отслабна.

— Да, херцогиньо. Все пак представителите й могат да направят предложение на канците. Изключително положение в ново, съвместно властване… кой знае? Може да ги подкупят, като разпрострат покровителството им върху Хенг. Тогава ще сме изправени срещу двама неприятели. Трябва да се появим там преди някакво подобно споразумение да може да бъде осъществено.

Гелел посочи към брега:

— Тогава кажете ми как оставянето на хора тук постига това.

Чос гаврътна виното си и внимателно положи чашата на масата.

— Херцогиньо. Някогашната Конфедерация Итко Кан не е единственото княжество, за което трябва да се притесняваме. Южно от Идрин се намира Дал Хон…

— Който даде уверения за неутралитет.

— Официално да. Но ние сме изцедили от Кюон Тали всички здрави мъже и жени, годни да държат копието. Не смеем да го оставим напълно незащитен. Съветът на старейшините на Дал Хон може да реши да изрови старите си договори с Хенг и да тръгне срещу Тали. Затова оставяме десет хиляди души между тях и Тали.

— Не биха се опозорили, след като са ни уверили…

— Опозорили! — падналата върху масата ръка на Чос сплеска чашата. — Чест? Слава? Всички глупости, за които подпяват ококорените менестрели — нищо от тях няма значение на бойното поле! Да, тук един мъж или жена може да има своя чест, но нито един пълководец или държава не може да си го позволи. Цената е твърде висока — гибел за всички, които ви следват. Възнамерявам да победя, херцогиньо. Тази е школата, в която съм бил обучен. Победа! След нея има много време да пренапишете историята и да се представите в добра светлина.

Той вдигна ръка и събра купчинка отчети, за да избърше кръвта.

— Точно сега правим салове. И с помощта на местните ни магове и някои сетски шамани ще се спуснем по Идрин тъй, сякаш Гуглата е по петите ни.

— Ще доведа лечител — каза Амарон.

— Още не — викна Чос подире му. — Не, смятам, че времето е подходящо да съобщим на Гелел плановете си за нея.

И се усмихна, докато омотаваше кърпа около ръката си.

Гелел усети как косъмчетата на врата й настръхват.

— О, да, моля ви да ме уведомите. Може би включват кралски плавателен съд и сто роби на греблата?

Амарон се усмихна — първата истинска усмивка, която Гелел можеше да си спомни от него.

— Не се притеснявайте, господарке. Одеждите, колата и гвардията са само за показ.

Още веднъж отпусна ръце на пристегнатия си колан.

— Разполагаме само с един истински маг, достоен да бъде наричан така. Девойката. Това си е подигравка в сравнение със старото време. Едничкото ни предимство с вас е, че никой, съвършено никой, не може да ви разпознае със сигурност. Разбира се, следим старото ви приемно семейство, но извън тях малцина могат да бъдат използвани от някой маг, за да се добере до вас — да речем, някой като Куин. Затова и показността на паланкина — той посочи бялата й туника — и на одеждите. Предвиждаме да се измъкнете от всичко това по време на речното пътуване. За вас е скалъпена нова самоличност.

Тя изгледа двамината — толкова явно доволни от себе си. Интриганти. Сега го видя. Тези мъже обичаха интригите. Кой друг би могъл да издържи издигането като част от обкръжението на стария император?

— Нова самоличност. Разбирам. Моля ви да ми кажете каква…?

— Офицер — отвърна Амарон. — Началник в конницата. Мисля, че старият чин е превост. В Граничните патрули.

— Граничните патрули! Под началството на маркиз Джардин? Всички те са ветерани — набезите на границата в Ном Пърдж са постоянни. Никога няма да ме приемат.

— През цялото време приемат нови попълнения. А маркизът се разпорежда.

— Какво знае той?

— Само каквото му трябва да знае. Оставям другото на личната ви преценка. Предлагам нещо близко до истината за възпитанието ви — като например, че сте от дребно благородно семейство, което е похарчило последните си пари, за да купи чина ви.

Тя кимна неохотно — всичко беше по-добре от проклетото боядисано возило и този смехотворен костюм.

— Кога?

— Молк ще ви даде всички подробности. Той ще се преструва на ваш прислужник.

Гелел вдигна ръка.

— Извинете. Прислужник ли казахте?

Амарон кимна сериозно.

— О, да.

— Не прилича на каквото съм чувала. Всички тези адюнкти, адютанти и секунданти в талийските войски.

Чос и Амарон се спогледаха кисело.

— О, да, херцогиньо. Талийската войска реши да следва старите обичаи. Отпреди малазанците. Всеки уважаващ себе си офицер трябва да има прислужник, даже двама или трима — коняр за конете, адютант за ежедневните задължения, дори компаньон, който да влезе с тях в битка. Понеже сте бедна, можете да си позволите само един.

Кралице на Тайнствата, не. Той е мързелив, вони и освен това очите му са целите бели.

— Не, не него. Всеки друг, но не той!

Усмивката на Амарон не трепна; очевидно бе твърде доволен от приготовленията си.

— О, да, господарке. Той е съвършен.

* * *

На светлината на пламъците от горящата западна палисадна стена лейтенант Рилиш можеше да различи сражаващи се фигури върху източната. Стоеше зад струпаните чували и греди на последното укрепление, опряно в каменните казарми в средата на крепостта. Ранените вече изпълваха помещенията. Сержант Струна му каза, че уикците се оттеглили в големия подземен склад. Това съобщение някак си го обезсърчи. Нямаше обаче сила да мисли за него — едвам успяваше да се държи прав. От мрака на северната стена долетя дротик и той издигна и двата меча, за да го отбие. Ударът го зашемети. Двамата войници, разположени от Струната на пост с него, подпряха гърба му; големите им щитове бяха издигнати. Долетяха и стрели и издумкаха в слоевете дърво, кожа и мед на щитовете. Сега бяха по-силни, проклети да са. Рилиш махна на сержант Струната.

Той дотича през ничията земя на главната строева площадка, преследван от стрели и хвърлени главни.

— Вече не остава много — кресна той над пъкъла от насмолени дървени трупи, над звънтенето на мечовете и рева на обсадителите. На брадясалата му уста бе замръзнала глупашка, възторжена от боя усмивка.

Рилиш викна:

— Съобщавай. Запалвай останалото и се изтегляй.

— Тъй вярно, тъй вярно.

Рилиш потупа войниците:

— Стойте тук. Всички оставаме, за да прикриваме оттеглянето.

Гардемарините отдадоха чест:

— Тъй вярно, господине.

Опряха щитовете си на струпаните греди и хванаха арбалетите. Куцукайки, Рилиш се оттегли присвит към вратата на казармата и през ума му мина, че с такива хора можеше да спечели всяка битка — стига да имаше достатъчно от тях.

Вътре, в мрака, от миризмата на гниеща плът и застояла кръв той потръпна и притисна ръка към лицето си. Зрението му бавно се нагоди и му показа представата на някой безумец за Дома на Гуглата. На дъсчения под лъщяха кръв и телесни течности, стекли се от купчината до вратата, която постепенно се оказа наръч голи отрязани ръце и крака. На тесните прозорчета седяха изгърбени хора с вдигнати лъкове и арбалети — те имаха по две здрави ръце. Останалите им помагаха — държаха копия и колчани. Някакъв мъж опитваше да навие арбалета си с една ръка. Ужасѐн, Рилиш го взе от него и го нави.

— Фесел? — викна той. — Къде си, човече! Какво значи това?

— Лечителят е мъртъв, господине — обясни арбалетчикът.

— Мъртъв?

— Тъй вярно.

— Какво е станало?

— Цяла нощ старият Фесел отказваше да използва своя Денъл, господине. Плачеше и мънкаше, а после просто умря. Сърцето му, господине. Изглежда просто е отказало.

— Какво е било това — болен ли беше?

— Не знам. Накрая, докато ни оправяше, доколкото можеше, ревеше като пеленаче и говореше: „Моля, спрете. Не. Трябва да спрете. В името на милостта на Солиел, моля, недейте.“ Изключително чудно нещо, господине.

— Уикците?

— Долу, господине. Тихи като мишки.

— Много добре.

Рилиш отиде към отворения капак на пода и водещия надолу тъмен, измазан с глина проход, застлан с плоски речни камъни — някой беше вложил много усилие в него от последния път, когато посети подземието.

— Удеп? Самият Трейк идва насам! Това е то, човече!

Мрак. Мъждукането на може би единствена факла някъде в далечен ъгъл на избата. При взирането в тази тъмница безформен страх стисна лейтенанта за гърлото. Тук мирисът на застояла кръв като че ли беше още по-силен. Сети се за особеното държане на хетмана и на шамана при последната им среща; как Удеп явно опитваше да го предупреди за нещо; наранения, почти побъркан поглед на Бистра вода.

Не. Не може да са го сторили. Техните деца. Ала не беше ли робството по-лоша съдба за кой да е уикец? Отдръпна се от мръсния проход и предричания от него ужас. Може би всички щяха да намерят края си тази нощ — те по техния начин, той и неговата рота — по своя.

— Оттеглят се, господине! — чу се глас от едно прозорче.

— Добре.

Лейтенантът се отърси и проклетиса глупците под краката си. Проклети да са! Бяха твърде нетърпеливи да се срещнат с Гуглата. Та навън имаше стотици хора, повече от щастливи да помогнат за това. Защо да не паднеш с окървавено оръжие? Рилиш си пое дълбоко дъх:

— Слушай! Прикривайте ги. Покажете им как се бие войникът!

— За Четвърта! — извика една жена.

— За Империята! — отвърна й Рилиш.

— Империята! — понесе се силен вик от мъжете и жените по стените.

Гръмотевичен тътнеж и ослепително избликване на пламъци оповестиха изригването на събраните в основата на останалите палисадни стени запалителни материали. За няколко мига писъците на оказалите се върху тях обсадители даже се извисиха над избухването. Разпенената златна светлина освети прохода и в яркия й блясък Рилиш се застави да слезе.

На дъното ботушите му потънаха в поддаваща влажна пръст. Коленичи, опипа с облечена в ръкавица ръка и загреба шепа пръст. Стисна я и светлината на пламъка показа как от пръстите му се стича тъмно ручейче — напоена с кръв земя.

Що за нечовешка воля… Той обърса ръката си в стената и после я отдръпна. Топло. Пръстените стени излъчваха особена топлина. Огньовете? Докато погледът му привикваше, той слабо различи очертанията на стърчащи и от двете страни крака; те образуваха нещо като проход право към насрещната стена, където самотната факла хвърляше слабееща светлина върху едничка очакваща фигура.

Рилиш мина през прохода. От двете страни лежаха възрастните, всичките с пронизани сърца. Без следа от деца, нито пък от някаква борба. Отпуснатите им черти изглеждаха спокойни и примирени. Ботушите му се хлъзгаха и затъваха в мократа, разкаляна земя. Към него настъпи странна влажна топлина, докато непосредствено над факлата и неподвижната фигура изглежда царуваше непрогледна тъма.

Приближи се и разпозна шамана Бистра вода, паднал на колене. Ужасно — на коленете му го крепяха две копия, забучени отдолу през гърба и кръстосани под гърдите. Кръвта течеше на струйки по дървените дръжки и правеше локвичка под него.

Невероятно — главата на шамана се надигна и застави Рилиш да отстъпи и да хване мечовете.

— Поздравления, малазанецо — влажно изговори привидението.

Рилиш не можеше да продума. Отгоре ботуши тропаха по дървения под и се дочуваха викове за подкрепления на преградата отвъд вратата. Знаеше, че отстъпят ли я, краят няма да е далеч. Върна си гласа.

— Бистра вода — какво сте направили?

Усмивката на шамана бе свирепа и победоносна. Той погледна към призрачния мрак оттатък светлината на факлата.

— Щом ни бе отказана едната битка, ние влязохме в друга. И спечелихме, при все че цената бе висока. Отивай и доведи хората си. Осигурили сме път.

— Какво искаш да кажеш? Осигурили сте? Що за сделка е това?

Шаманът потръпна и тялото му се смъкна на педя надолу по пръта. Той проговори през обезкървените си бели устни:

— Измъкване, глупецо. Живот за нашите деца и за твоите хора. Някога това място е било свещено. За предците ни. Кръвта ни повика, както го е правила винаги. Но гладна! Толкова гладна… ние едвам стигнахме. Сега отивай и пращай своите. Аз държа пътя.

— Път накъде?

Накъсан смях, пресекнат от болезнен стон.

— Не надалеч. Върви.

Рилиш изтича до стълбите, а ботушите му се хлъзгаха и пързаляха. Изрева в прохода:

— Сержант Струната да се яви тук, долу!

Най-накрая успя да изведе тридесет и двама мъже и жени от частта си, преди горящият покрив на постройката да го вкара в прохода. Най-накрая помагаше на ранените, които поискаха да изнесат неподвижните. Приведен, с пронизваща болка в крака, той не можеше да чака повече. Един войник го крепеше на стълбите откъм гърба. Двамата заедно затвориха вратата на пода под нажеженото бумтене на казармената сграда.

— Сержант Струна?

— Мина пръв, господине — отвърна му жената.

— Отлично. Сега е наш ред.

— Тъй вярно, господине. След вас, господине.

— Не. Аз ще мина последен.

Жената се усмихна — тъмнокожа талийка или отчасти от Дал Хон. Покритите с ризница рамене бяха широки като на мъж.

— Простете, но не това са нарежданията на сержанта.

Между дебелите дъски на подовата врата си проправи път огънче. И двамата отстъпиха приведени.

— Нямаме време за това, войнико. След теб.

Отдаване на чест.

— Тъй вярно, господине.

Пред мрака жената извади късия си меч и свали щита от гърба си.

— Късмет, войнико — каза Рилиш.

— Тъй вярно. Гуглата да ме пази — и тя плюна, изрече кратка молитва, после се впусна напред и изчезна.

Рилиш се обърна към вече притихналото тяло на Бистрата вода; главата на шамана бе паднала на гърдите му, а мазната коса закриваше лицето. Той коленичи до него.

— Бистра вода? Можеш ли да ме чуеш? Не знам какво да кажа… Благодаря ти. Благодаря ти за моите хора.

— Недей да благодариш за честна сделка — донесе се пресипнал шепот. — Спазвай я.

Рилиш се изправи.

— Да.

Погледна тъмнината с ръка на дръжката на унтанския дуелистки меч, пристъпи…

… И навлезе в гора — високи иглолистни дървета, птичи песни, през клоните надолу се процеждаха снопове слънчева светлина — движение между дебелите стволове, някакъв голям елен? — после още една стъпка и прохладна нощ. Подкрепиха го ръце, Струната и жената войник. Той погледна нагоре и се успокои от познатите съзвездия — Близнаците, Вълка, широката Пътека на Светлината.

— Къде сме?

— Малко на запад от крепостта, струва ми се — отвърна Струната. — Можете да видите пламъците от върха на хълма.

Рилиш се огледа наоколо и се ориентира. Намираха се в дълбок дол — сухо речно корито. Наоколо нямаше никого.

— Къде са всички? Децата?

— Вече потеглиха на северозапад, господине. Не можах да ги спра. Казаха, че Бистрата вода така им наредил. Пратих хората с тях.

— Отлично, сержант.

— Ще потегляме ли?

На изток бледооранжево сияние освети един хълм изотзад. Рилиш го гледа известно време.

— Последен поглед, господине?

Лейтенантът трепна, хвана се за крака и отмахна нощните насекоми от лицето си.

— Не, сержант. Всичко е наред. Най-добре да вървим.

— Тъй вярно, господине. Ето го и водачът ни.

Струната посочи нагоре по дерето, където стоеше неясната фигура на уикско момиче и им махаше нетърпеливо.

Жената прехвърли щита на гръб и предложи ръка за опора. Рилиш я прие.

* * *

Времето в Западното Море на изследователя се оказа забележително спокойно през последните няколко дни. В сутринта на шестия ден Бляскавата зае обичайното си място до Джеп, нейният кормчия на Скитник. Беше само по дълга ленена долна риза и дълги тесни панталони, но от хладния утринен вятър не й стана студено. Един моряк й поднесе горещ чай, тя отпиваше от него, а очите й бяха приковани към водите далеч напред на северния хоризонт. Там растеше смарагдов облак, трепкащ като светлините, понякога видими в нощното небе. Обредът на Качулката. Това облягане на необичайната — как я определи Върховният маг — отстъпчивост на Рюз я притесняваше. Шестото чувство на Бляскавата я съветваше да не се доверява на никаква подобна преструвка — понеже това несъмнено беше преструвка. Особено когато е замесен и Древен. И бесният напор да се достигне Кюон… Доколкото тя можеше да прецени, нямаше нужда; имаше всякакви причини за обратното. Особено с изоставена в тила недовършена работа.

Погледна Гедранд, пленения триреден курзански боен кораб, който Скинър взе за свой флагман. Въпреки огромната полза от присъствието му за Обета им, Бляскавата все искаше да не се бе завръщал никога. Само щом го погледнеше, и потръпваше — къде беше човекът, когото познаваше? Кой бе този самозванец? Съгледвачите й казваха, че още не са го видели без броня. Твърдяха, че спял, седнал на стол и в пълно бойно снаряжение. А и бронята — не беше виждала нищо такова. Каква беше покрилата я с кристален блясък тъмна патина? Скинър не криеше, че му я е подарила неговата покровителка, Ардата от Джакуруку — някаква кралица вещер, може би Прамайка на ония чужди земи. Той не криеше, че са били близки. Любовници? Бляскавата усети студения вятър и обви ръце около себе си. Обетът все още го въодушевяваше, в това бе уверена. Какви други, по-малки клетви обаче можеше да е положил през изкараните надалеч години? Тя лисна изстиналия чай през борда.

— Повикайте Опушения — нареди тя на някакъв гвардеец.

— Слушам.

Скоро след това магът се появи и си запроправя път към кърмата, като не се пускаше от перилото. Лицето му беше болезнено бледо. Бляскавата не се удържа и се усмихна. Опушения не понасяше морето.

— Нищо ново от разследването? — попита го тя, щом той се приближи.

— Не, началник.

Под мазните оплетени къдрици лицето на мага бе млечнобяло. Очите му се премрежиха напред, където от вълните се издигаше зеленикава завеса от светлина.

Сержантите донесоха на Бляскавата бронята й. Тя вдигна ръце, за да нахлузят през главата й плъстената дреха, последвана от отворената отпред и отзад ризница, която разклатиха, за да стигне до прасците й.

— Разпита ли Братята?

— Да. Твърдят, че не са забелязали нищо онази нощ. Даже твърдят, че нищо не е станало — понеже не са го видели.

— И Изгърбения не се е появявал сред тях?

— Не. От него няма и следа.

— Не са ли били подкупени, за да лъжат?

Въпросът смая Опушения. Погледът му към Бляскавата бе притеснен. Отговори внимателно:

— Не смятам, че е възможно…

— Тогава оставаме с оня младеж като неприятелски човек. Съгледвач с могъщи съюзници.

— Да. Бягството му навежда на такова заключение.

Бляскавата взе шлема и меча си и отпрати войниците с ръка.

— Освен ако преследвачите не са претупали търсенето.

Неокосмените вежди на мага се издигнаха.

— Не съм вземал това предвид. То води в, хм, неприятна посока.

Тя нахлупи шлема и свали наличника.

— Предположи го Сивогрив.

Погледът на Опушения се премести върху широкия гръб на мъжа на носа.

— Разбирам… Да, това звучи разумно. Близък до работата, но не е положил Обет и следователно не споделя нашите заслепения. Необходим е бил външен човек, нали? Благодаря, началник.

— Братята, разбира се, изцяло подкрепят Скинър.

— Не са спирали да настояват за това. Удар срещу Кюон.

— Точно така. Най-важните за тях неща не са непременно такива и за нас.

— Вярно е. И все пак, може би подкупени, за да лъжат, е твърде силно.

Опушения отметна разбутаната от вятъра коса от лицето си.

— Може би съблазнени или притеглени?

Бляскавата препаса двуострия си меч и нагласи тежестта му на хълбока.

— Може би. Не би ли трябвало сега да допринасяш със силата си към обреда?

— В името на боговете, не. Аз съм само дребен боен маг от Телас — при все че, признавам си, в мигове на вдъхновение зървам нещичко в Древния Тирлан. Следователно не мога да съдействам на настоящите общи усилия за обуздаването на Рюз.

— Щом така твърдиш, маг.

И отново, как й се искаше да бе задържала наблизо Блуз и острието му! Тяхното обаче беше отчаяно залагане, което бяха решили да направят. Твърде късно бе за съжаления. Ами Кал-Брин? Какво ли стана с неговите хора? Тя би приела мнението му за тези обредни магии.

— Блестяща…

— Да?

— Внимавай.

Кимване.

— Мога да кажа и на теб същото.

Опушения изсумтя и потегли към носа.

С напредването на сутринта блясъкът се усили и се сгъсти в трептяща зелена и тъмнотеменужена завеса, придружена от непрестанен тътен пред тях. Докато Качулката и останалите магове Обетници се подготвяха за съдбовния миг, разделянето, порталът — или каквото там беше — ги изпреварваше и поддържаше разстояние от около сто хвърлея пред тях. Изникващото изпод него море достигаше до тях смарагдовозелено и разпенено, сякаш разбърквано от сили, и още по-притеснително, изпълнено от плавей и отпадъци, каквито се събират покрай всеки морски бряг. Посред палубата курзанският първи помощник-капитан ревеше заповеди — сваляха се платна, моряците обезопасяваха военното имущество. Бляскавата разпозна приготовления за предстояща буря.

Какво прикриваше този параван? Тя бе чувала обичайните предания и разкази за водовъртежи и унищожителни бури, причакващи всеки безумец, достатъчно дързък или отчаян, за да прекоси владенията на Маел. Всички такива приказки обаче идваха до тях от много старо време и може би не бяха нищо повече от фантазии. В действителност никой не знаеше какво ги очаква — нито някой от дванадесетте магове, Обетници или обикновени, нито някой от моряците — понеже повече нищо не се бе разбрало за някого от одързостилите се.

Защо това безбожно бързане? Защо този светкавичен пристъп срещу Кюон — само три съда, избързали пред останалия флот, Скитник, Гедранд и Сокол? Да, те превозваха мнозинството от Обетниците. Но какво можеше да се надява да стори Скинър само с две хиляди души?

От бордовете на съседния Гедранд се развяваха знаменца. На носа ръцете на Опушения бяха издигнати, докато общуваше с останалите магове. Съвсем скоро. Бляскавата обхвана с ръка кърмовата мачта. Пред тях вратата бе спряла да се движи и ги очакваше, висока много разтези. Напомняше на огромен водопад, появил се от празния въздух. Обзе я подвеждащото впечатление, че портата, която ги очаква, всъщност е морската шир и че те хвърчат необуздано право с главата надолу към гибелта си. Дано Тогг, Опонн, Бърн и Фандърей ни закрилят. А Гуглата… гледай сега ти, който никога не можеш да ни достигнеш.

Когато носът проби преградата, Бляскавата зърна за последен път Опушения — с издигнати ръце, като че за да отблъсне някакво разрушително видение; Сивогрив, малазанският отстъпник, с присвити в бойна готовност колене, една протегната ръка с омотано около нея въже, и после ревящата — не, съскаща, кипяща порта бе върху тях и тя ослепя…

Разтърсващ трясък — болезнен удар събори Бляскавата възнак, все едно я бе халосал чук. Трясъкът на чупещо се дърво, тежкото бавно скърцане на огромна забиваща се в палубата тежест — разцепена мачта — ужасени писъци на хора. Водата плискаше и се носеше бавно, надигната, следвана от тишина, която оставяше само стоновете на ранените. Бляскавата се вдигна на крака и потърка рамо там, където се бе ударила в мачтата.

— Човек зад борда! — донесе се вик.

— Човек зад борда! — отвърна му далечно ехо. Бляскавата погледна наляво, където тънеше Гедранд; едната му мачта бе разцепена на една трета от върха надолу и оплетена сред такелажа.

— А Сокол? — викна тя над водата.

Отговори й слаб глас:

— И той е тук!

Да. Където и да бе това тук.

— Опушен!

— Зад борда — обясни един гвардеец.

Бляскавата отиде до там. Мъже и жени бяха изпопадали и цапаха из застланата с останки и плавей повърхност. Парчетиите бяха толкова нагъсто, че хвърлените на хората въжета едвам се намокриха. Бляскавата забеляза къдрокосия маг, вкопчен в някакъв дънер. Нещо във водите и в хоризонта беше странно, но точно сега тя нямаше време да се занимава с това.

— Капитане!

Курзанският капитан и първият помощник дойдоха при нея.

— Докладвайте.

— Има пропукани шевове — обясни помощникът и подръпна широката си черна брада. — Поемаме вода.

— Можете ли да запълните пробойните?

Примирено вдигане на рамене:

— Трябва да опитаме.

— Много добре. Вземайте всичко необходимо за изпомпване и изгребване на водата. Свободни сте.

Бляскавата отиде да помогне на стария кормчия Джеп да се изправи. Изглежда го бе ударила широката дървена дръжка.

— Магът да дойде при мен! — викна тя с цяло гърло.

— Слушам — отвърна някой от палубата.

Тя сложи човека до кормилния лост, който стоеше неподвижен, при все че никой не го държеше. Бляскавата намръщено положи ръка върху него и провери за движение или дърпане. Нищо. Бяха неподвижни във водата. Не каквото бе очаквала.

— Началник.

Капането на вода върху палубната обшивка до Бляскавата извести за присъствието на Опушения. Тя проучваше очите на кормчията — и двете гледаха напред, а зениците бяха еднакви. Тя знаеше какво да търси — опасните признаци; годините на бойното поле ще научат всекиго на първа грижа за ранените.

— Ела насам, Опушен.

— Да, началник. Видя ли?

— Какво да съм видяла? Бях заета.

Опушения замахна широко околовръст с ръка. Магът гледаше напред в далечината. Взорът му изглеждаше поразен.

— Така — произнесе той с напрегнат глас. — По-хубаво погледни.

Бляскавата се изправи и тръгна към борда. Погледна и спря, а ръцете й замръзнаха на раменете на плетената ризница. Нещото, което бе взела за далечни острови — източникът на плавея и отпадъците — не бяха острови. Заобикаляха ги кораби. Или по-скоро те бяха спрели в средата на море от неподвижни съдове, опнало се от хоризонт до хоризонт.

Пълната тишина притисна Бляскавата с тежестта си. Море от призрачни кораби. Повечето от близките явно бяха галери, при все че по-далечните изглеждаха много по-големи многоредни плавателни съдове. Един, на левги нататък в сивата шир от дървен материал, сигурно бе грамаден, за да се издига тъй високо. Сега забеляза, че целият екипаж на палубата се е наредил неподвижно покрай бордовете и гледа. Някакво омагьосване? Не, вероятно само гледката бе достатъчна.

— Опушен — промълви тя. — Какво е това?

— Мен ли питаш?

— Плитчините — изрече на курзански безжизнен глух глас. Бляскавата се обърна. Беше Джеп, очите му бяха лишени от чувства.

— Плитчините? Обясни.

Слабо свиване на рамене.

— Предание. Старо сказание. Място, където богът на морето изпраща ония, които е прокълнал. Или ония, що са съгрешили против него. Може би там свършват всички, опитали да използват Рюз, а? Не е чудно, че не чухме нищо.

И той се засмя и се закашля.

Ударът по главата — това трябва да е. Другата възможност… Богове! Не е за чудене, че нямаше противопоставяне; винаги беше възможно да влезеш. Излизане обаче просто нямаше.

— Трябва да има друго обяснение. Теченията… някое обратно течение…

— Няма течение — каза Опушения.

— Е, всеки кораб би потънал с течение на времето.

— Не. В това море не се потъва.

Ядосана, Бляскавата се обърна към Опушения.

— Обясни се, Гуглата да те отнесе дано!

Магът от Коун ухилено допря пръст до езика си:

— Сол. Най-соленото море, което съм опитвал. Нищо не може да потъне тук. Дори и аз се носех по водата, а не мога да плувам.

Бляскавата се хвърли към перилото и го стисна с двете си ръце. Проклет да е Маел! Проклети да са глупавите магове, чиято надменност ги доведе до такъв край. Проклет да е Качулката! Как ли се смее Гуглата сега? Нямаше нужда да се мори да ги премахва — те току-що се бяха премахнали сами!

Мислейки за това, тя си позволи една обречена усмивка и на свой ред се позабавлява. Имаше някаква странна справедливост в това! Бляскавата сне шлема си. Всичко усилваше личното й убеждение — в света съществува постоянно равновесие, което най-накрая по някакъв начин винаги се налага. Обикновено по най-малко очаквания от всички замесени начин.

Обърна се към Опушения.

— И сега какво, маг?

Тя махна към безкрайните пространства, покрити с безцелно носещи се кораби.

— Може би ще направиш страхотен пожар тук, та да дадеш урок на Маел, а?

Ала разрошеният маг — приличен на удавен плъх в мокрите си, вече изсъхващи, и покрити с люспици сол одежди — замислено гледаше настрани.

— Нещо става със Сокол.

Бляскавата се врътна. През оплетените въжета на Гедранд тя можеше да различи високите мачти на Сокол. От най-високата се размахваха знаменца.

— Капитане! Опушен!

— Слушам.

Докато се оглеждаше, тя усети Опушения до себе си, но той вдигна рамене. Нищо. Викнаха капитана от трюмовете. Той пристигна, подгизнал до кръста, и бършейки ръце. Загледа се в съобщенията.

— Качете някого нависоко!

Моряците се закатериха по въжетата.

На върха на главната мачта един от тях проучи хоризонта и замахна в конкретна посока.

— Светлина! Далечен блясък. Като светлините на маговете.

— В какво направление! — ревна капитанът.

Ръце, широко разперени в безнадеждно недоумение.

Да. Какво направление? Бляскавата огледа бледото, почти безцветно небе, еднообразния хоризонт. Кой може да каже на място като това?

— Дай посоката! — викна капитанът. — Лоцман — отбележи я.

Курзанецът погледна нагоре към моряка, обърна се, издигна до едното си око бронзов диск и се вторачи през него — беше надупчен с мънички, тесни като иглен връх дупчици; Бляскавата ги беше разглеждала. Лоцманът кимна на капитана:

— Отбелязано.

Капитанът плесна с ръце.

— Отлично, лоцман. Хора! — изрева той. — Спускайте лодките! Гребците готови!

— Готови!

Бляскавата се зае да откача пояса си. Погледна Гедранд — и те бяха решили същото, понеже моряците се катереха по спасителните лодки и ги приготвяха. И тъй, ние трябва да гребем към портата в безветрие — ако това е обещанието на блясъка. Тя си представи какво ли изпитание ги очаква. Гребане през натрупани с хилядолетия отломки! Ще отмахват гниещи съдове от пътя си. Кой знае колко време щеше да отнеме. Те обаче бяха Обетници. Щяха да си пробият път… може би. Нямаше препятствие, което да ги уплаши. Какво бе времето за тях? За Бляскавата сега това бе естествена гледна точка, но тя разбираше, че другите, смъртните, не биха могли да я разберат или приемат. Подозираше, че това прави Обетниците нещо като отделна порода.

Тя хвърли поглед назад, към сътворената от влизането на корабите им ивица разруха. Значи тъй, Маел. Ти ни забутваш тук, а после ни мамиш с измъкване в далечината. Защо? С каква цел?

Може би урок? Преминете, Обетници. Но не се връщайте. Очаква ви това. Сега потегляйте. А аз няма да ви улесня ни в едното, ни в другото.

* * *

Достигнаха брега и свърнаха на юг, като се държаха към прикритието на дърветата. Пустошта и Кокошката се оглеждаха и ловяха дивеч, докато Преследвача вървеше с Кайл, който бе вбесен от безполезността си заради превързаната ръка. Щом неотложната нужда да бяга за живота си отмина, младежът от равнините започна да се замисля за положението си и то го притесни. Всъщност то го порази с необяснимостта си. Какво искаха да кажат магът Обетница и шаманът с това, че бил под някакво покровителство? Кой можеше да го прави? Или какво? И — при все че не искаше да е неблагодарен — защо тези трима мъже толкова се стараеха да му помагат? Измяната им изглеждаше истинска — но защо сега и с него? Ала не беше ли това най-добрата им възможност? Четирима е по-добре от трима. А според Преследвача Гвардията и без това се изтегляла за Кюон…

Кайл спря. Преследвача продължи за малко, после също спря и положи ръка върху ствола на един бор.

— Какво има?

Кайл сви рамене и нагласи превръзката.

— Просто се питах — каза, че Гвардията потегляла, когато сте се писали доброволци да ме проследите. Как тогава са предвиждали да се свържете с тях?

Преследвача надигна шлема си и обърса потта от веждите.

— Чак сега си съобразил това? Мислех си, че ще е очевидно…

Съгледвачът извади мях с вода и пусна струя в устата си. Предложи на Кайл, който поклати глава. Махна към проблясващото на запад море.

— Ще те отведем до града, ще вземем малко корабче и ще отплаваме за Кюон.

— Не е смешно, Преследвач.

Преследвача обърса капчици от мустаците си, усмихна се и се огледа за място да седне. Избра си покрит с мъх камък.

— Извинявай.

Сне шлема и приглади лъскавата си от потта коса.

— Не се притеснявай, момче. Просто шега.

Той подкани Кайл да седне.

— Не. Твърдо сме напуснали Гвардията. В нея няма бъдеще.

Кайл приседна.

— Какво искаш да кажеш?

— Няма възможност за издигане, нали? А и те тъй или иначе са осакатени. Обречени са да загинат, освен ако не се случи нещо голямо, дето да ги събуди.

— Обетниците не ми се струват загинали. Силни са.

Разузнавачът махна с ръка.

— Не искам да кажа това. Искам да кажа, че са слепи за настоящето. Останали са в миналото.

Той потърка окачената на врата му кесия.

— Все едно вървят заднешком в бъдещето — разбираш ли какво имам предвид?

По лицето на Кайл ще да си бе проличало колко е разбрал, понеже Преследвача пое дълбоко дъх и опита отново.

— Попита за Пустошта и Кокошката. Добре, ние сме роднини. Някой би ги нарекъл мои братовчеди, далечни братовчеди. Ти би казал — братя. Там, откъдето идваме, всички сме от Изгубените. Та, там е съвсем същото. Останали са в миналото. Тръгнахме си, понеже ни беше дошло до гуша. Представи си колко гадно ни е било, когато го видяхме още по-силно в Гвардията.

Кайл кимна:

— Струва ми се, че разбирам.

Тънка, хладна усмивка.

— Няма значение. Да видим какво ни е останало за ядене.

Седнаха в сянката на високите кедри, задъвкаха пушения заек, а после ядоха непознати и за двамата диви плодове. Кайл си рече, че е възможно горските плодове да са му давали силата да тича. Докато седеше и оставяше прохладния бриз да изсушава гърба и косата му, се появи Кокошката.

— Не прекъсвам прокълнатия от Гуглата ваш обяд, нали?

— Не — отвърна Преследвача. — Да имаш горски плодове?

— Не. Страшно ми разбъркват карантиите.

— Затова ли си тука — продължи Преследвача, — да ни разправяш всичко за храносмилането си?

Кокошката прокара ръка през къдравата си сива коса.

— Щом питаш — стомахът ми е ужасно зле, откак ни завлече на тоя прокълнат от Полиел поход. Това е пълен позор.

Той смигна на Кайл.

— Тоя юнак го бива да урежда работите, колкото я бива катерица по време на буря.

— Стомахът ти ли се обажда, Кокошка?

— Не. Ще усетиш, когато стане.

— Е, нещо ново тогава?

Кокошката приседна. Кожената му дреха правеше ръцете да изглеждат огромни — ивици кожа ги пристягаха под и над лакътя. Хвана шепа съчки и ги строши в широките си загрубели ръце.

— Намерихме малко окаяно рибарско селце на брега. Западнало колкото си щете. Ама имат чудна нова лодка, дето си стои и чака да я спуснеш по брега. Това си е, тъй да се каже, цял дар от боговете.

— И това те притеснява.

— Да. От него ми се подвига — а може би просто чарковете ми да се наместват.

— Чудесно. Ще наблюдаваме за малко. Ти и Пустошта сте първи.

— Добре, добре.

Към Кайл:

— Ще чакаме тук, нали? После ще си откраднем лодката.

— Хубаво. Но трябва да ти кажа, че не знам нищо за плаване и такива работи.

Преследвача и Кокошката се спогледаха развеселено.

— Това е просто чудесно — рече Преследвача. — Понеже и ние не знаем.

Втора книга

Вечното завръщане

Тези разкази за някогашното обитаване на земите ни от Трелл или Теломен са напълно лъжливи. Никога не е имало, нито пък има, преднамерени избивания или пъклени замисли за изкореняването на коя да е раса. Всички тези слухове са измислени от враговете ни, за да ни опетнят. Питам ви, ако тук някога са живели такива народи, то къде са те? Къде са отишли? Какво е станало с паметниците им?

Паулус от Руул,

Континент на юмрука

Първа глава

След схватката

притихнало е всичко —

само Змиорката и аз.

Улиген от Даруджистан

Далеч в ниското под ботушите на Фурията река Идрин със съскане се разделяше около железните пръти на външната Речна порта на Хенг. В най-глухата доба на безлунната нощ тя се взря на изток по течението и здраво стисна арбалета, опрян на каменните зъбери на моста.

— Виждаш ли нещо? — попита Треперко до нея.

— Не, разбира се. Съвсем тъмно е, точно като в главата ти — нали?

— Просто питах.

Фурията сериозно опита да укроти гнева си — не Треперко го бе предизвикал:

— Извинявай. Не, не виждам нищо, Господарката да го отнесе дано.

— Идат — донесе се откъм Слънчевия в тъмнината. Фурията погледна по извивката на моста. Приближаваха се, без да носят факла или фенер — Сторо, магистратите Ерлан и Пленгилен, сержантът, вече капитан Гуджран — излезе, че бил дженабакъзец от Сиво псе, — и взвод от редовни войници от гарнизона.

— Отново — ядосано и напрегнато шепнеше Ерлан на Сторо — ние, Съветът, сме против това решение. Не е ли тъй, Пленгилен?

Високият брадат магистрат благоволи да кимне в солидно съгласие:

— Смятаме го за необмислено.

Сторо просто постави ръце на зъбера:

— Тихо ли е? — попита той Фурията.

— Засега.

— Отиват по собствената си свободна воля — произнесе Сторо по-високо.

— Можехте да го забраните.

— Както и вие.

Шкембестият магистрат издигна ръце.

— Ние нямаме властта да заставим когото и да било да стори нещо. Ние не сме принуждаващите учреждения на властта.

— Колко удобно за вас.

— Това звучи раздразнено, господин сержант… капитан. О, моите извинения… Юмрук. Защо да бъдете раздразнителен, щом сте постигнал това, което несъмнено винаги сте желал — свое собствено командване?

— Не съм го искал.

— Но ето ви тук.

— Просто изпълнявам задълженията си.

— О, да — това е.

Фурията видя как ръцете на Сторо се свиват в юмруци, и бързо се намеси:

— Къде са Джалор, Рел и Копринения?

— Заедно с взвод от най-добрите хора на Гуджран на южния бряг.

— Съветът не е бил уведомен за никакво излизане! — гневно избухна Пленгилен.

— Защото предпочетох да го запазя в тайна.

— Как се осмелявате…

— Готови ли са? — обърна се Сторо към капитан Гуджран.

— Готови са, господине.

— Вдигайте.

Гуджран извади късия си меч и го издигна нависоко. Каменният свод се разтърси от мощен тътен. Зад тях портата заскърца нагоре. Фурията примижа, та да не вижда призрачните сенки на дърветата покрай бреговете. Ако сетските младежи не бяха там сега, скоро щяха да се появят. Под нозете й първите салове и лодки на флотилията се подадоха мълчаливо — те превозваха ония от бежанците, които настояваха да им се позволи да избягат от града. Фурията им желаеше покровителството на Опонн, но лично тя преценяваше изгледите им като много слаби, почти никакви.

— Десет срещу едно, че никой няма да се измъкне — обади се Слънчевия от тъмнината.

— Млъквай, в името на Бездната! — скръцна Фурията. Вниманието й бе отклонено от шум. Шепот като от говора на множество тихи гласове. Движение на върха на източните стени. Населението на Хенг се събираше да зяпа. Проклета да е Господарката! Предполагаше се, че е тайна — което значеше, че вероятно продават някакви пропуски, Трейк да ги отнесе. Как би могло толкова голямо масово измъкване да бъде опазено в тайна?

— Някой да се обзаложи?

— Никой няма да ти се върже за това, Слънчев!

— Обзалагам се — рече Треперко.

— И аз — добави Гуджран.

Фурията ги измери кръвнишки с поглед:

— Как вие двамата можете…

— Движение на юг — произнесе Сторо.

Всички погледнаха. Фурията присви очи, докато я заболя, и се напрегна да види оттатък очертанията на дърветата, където хълмовете се издигаха в далечината. Там бързо се движеше нещо по-светлосиво — сетските конници се носеха като облаци по възвишенията.

— Използват стария Мост на поклонниците. Пътят към Кан — каза магистратът Ерлан. — Защо не разрушихте този мост? — запита той Сторо. — Казах ви да го разрушите.

Сторо въздъхна.

— Сетите могат да преминат Идрин където си поискат. Не им трябва никакъв отнесен от Бърн мост.

— Тоест?

— Тоест, ще дойдат други. Военни части, които може да имат нужда от моста.

— Военни части? Какви военни части бихте могъл да имате предвид? — настоя магистрат Пленгилен.

— Точно сега не знам. Ще видим кой ще се добере пръв.

— О, стига — изсмя се Пленгилен. — Откъде можете да знаете, че който и да е ще дойде?

— Някой ще дойде.

— Но как сте в положение да го знаете?

— Понеже и Ток, и Ласийн са наясно, че проклетите коне не могат да се катерят по стени!

— Излизат! — обади се Треперко; гласът му се издигна почти до писукане.

Всички се обърнаха към реката. Претъпкан с бежанци и граждани, уверени в предстоящата гибел на Хенг сред пламъци и убийство, керванът от малки кораби и салове измина с гребане и бутане една стрела разстояние от стените. Фурията знаеше, че сега настъпва най-опасният миг. Точно сега би щракнала всяка засада. Вече отвъд всякаква надежда за намеса от бранителите на града. Всички гледаха — притихнали, затаили дъх — как върволицата изчезва в мрака. Не се скупчвайте, призоваваше ги тя. Карайте поотделно. Кротувайте.

Нощта остана спокойна. Звездите грееха ярко и остро. Пътеката на Светлината се извиваше като бледа мазка през тъмния небосвод. Фурията си позволи слабата надежда че — може би — част от бегълците ще се измъкнат. Нищо, че бяха заблудени глупци. Тя се стегна при просъскването на Слънчевия:

— Какво?

— Между дърветата…

Далеч под разположените на север и на юг покрай реката дървета проблясваха оранжеви светлини.

— Оплескаха го…

— Да. Това е пълно оплескване.

Скоро високо в нощното небе се издигна самотна стрела, последвана от жълт пламък. Падна в реката и изгасна, но свърши работата си. Фурията се сви — знаеше какво следва. Въпреки уплахата тя не можеше да не гледа как порой от горящи стрели се издигат високо в небето само за да кацнат право във водата като облак падащи звезди. Повечето угаснаха, ала някои останаха забити в дървото и белязаха безпомощните плавателни съдове за още. Фурията си представи — или така й се стори — че може слабо да дочуе ужасените викове на жените и децата на бегълците. Безумци! Как може да са си въобразявали, че ще им бъде позволено да преминат? За сетите бе по-добре да държат всички натъпкани зад стените. По улиците храната вече не достигаше.

— Защо не правите нищо? — обърна се Ерлан към Сторо. — Трябва да направите нещо…

— Нищо не мога да направя — процеди Сторо с твърд, овладян глас. — Казах им, че това ще стане, но те потеглиха.

— И това Ви освобождава от отговорност?

Сторо се завъртя към магистрата:

— Проклятие, знам, че не ме освобождава!

Слънчевия пристъпи между двамата. Обърна се към Сторо, но заговори на Ерлан.

— Тръгвайте си оттук, преди да съм ви сторил, каквото трябва да ви бъде сторено.

Ерлан се изопна и преметна около раменете си плитката от козина на бедрин.

— Много добре. Ще си тръгна. Но знайте, капитане, че с тазвечерния провал вие изгубихте цялото доверие на този Съвет. Имайте го предвид. Пленгилен?

Магистратите се изнесоха по моста. Сторо даде знак на капитан Гуджран да го приближи.

— Господине?

— Тази нощ изкарайте хората си на важните места. Възможно е да има бунтове. Някои могат да опитат портите.

— Слушам.

Капитанът отдаде чест, направи знак на поделението си и потегли. Сторо се извърна на изток и докато светлината на огъня огряваше чертите му, Фурията забеляза болката на човек, изправен пред възможен разгром. Вече се носеше неспирен дъжд от огнени стрели. Жалките салове и малките корабчета горяха като някакви зловещи жертви, докато се бутаха надолу по ленивото течение. Сияещото шествие напомни на Фурията за Празника на светлините, когато гражданите на Коун изпращат своите благодарствени и умилостивяващи дарове по водата — флотилии от свещи и мънички лампи, които блещукат като звезди в нощта. За кой ли бог или за кои богове бе това приношение на кръв и страдание? Боеше се, че е само за Трейк. И, разбира се, за Гуглата. Винаги Гуглата.

По свода изтропаха хвърлени камъни и Фурията се сниши. Сега гражданите на Хенг крещяха от негодувание. Проклятията и виковете им се сливаха в неразбираем вой. Трупът на умряло куче прелетя през нощното небе, удари се в моста и падна в реката. Хвърчаха камъни и боклук, но не и зеленчуци — дори и гнилите бяха твърде ценни, за да ги хвърлят. На Фурията й се струваше, че нищо от жлъчта не е насочено към обсаждащите ги сети — цялата злоба бе срещу хората, застанали на външната Речна порта.

* * *

Хо си рече, че нито надзърта, нито се рови, нито любопитничи. Просто бе внимателен и носеше малко от скорошната пратка с ябълки. Достатъчно рядко удоволствие, достойно да бъде споделено. Това е всичко. Нищо повече. Вървеше из тесните лъкатушни процепи, които служеха за проходи тук, в една от най-усамотените и отдалечени галерии. Понякога пътеките бяха тъй тесни, че дори той, измършавял жител на Хенг, трябваше да се провира настрани.

Щом приближи издълбаната пещера, където му казаха, че били отишли двамата, той чу гласове и спря. Уверен беше, че не е имал намерение да подслушва. Каза си, че е спрял от възпитание, за да се прокашля или да извести, че идва. Но дочу разговор и се заслуша.

— Все още нищо от тях? — това беше Почерпката, високият.

— Казах ти — нищо.

— Дори и от Пръстите?

— Не! Нищо! Ясно ли е? Нищо не мога да направя.

— Мислех, че сте се усетили, че Братята не трябва да дават и пет пари за отатарала.

Шумна ядна въздишка.

— Така е, Почерпка. Разбрали сме го. Но кой знае? Може да има друга сложност.

— Настоявам да вървим. Губим си времето. Вече закъсняваме. Виж, може би е тая сбирщина смахнати магове? Те могат да попречат и на мен да дойда.

Значи не е маг. Как ли е било уредено?

— Тия смахнати магове са намислили нещо. Нещо, което смятат за важно.

Биха ли могли да знаят? Ят непременно щеше да ги убие, ако подозираше.

— Тъй че ние ще направим…

Опушеното острие на дървено копие се насочи към Хо. Той се сепна, напълно изненадан, и изпусна кошницата си.

Почерпката го изгледа.

— Това е Хо.

— Влизай, Хо — обади се Печалния.

След като събра ябълките, Хо пристъпи, свърна покрай завоя и се намери в обиталището на двамата — съвършено голо. Печалния седеше на изсечен направо в скалата, застлан с парцали ръб и дялкаше с най-мъничкото острие, което Хо въобще бе виждал. Почерпката стоеше до входа с все още вдигнато копие. Хо бавно протегна ръка и докосна върха.

— Обгорено на огън.

Ъгълчето на устата на Почерпката се изви нагоре.

— Прав си. Отне ми цяла вечност да издялкам проклетото нещо. Няма да кажеш на никого, нали?

Хо също се усмихна.

— Няма, разбира се.

— Какво можем да направим за теб, Хо? — попита Печалния, без да надига глава от дялкането си.

Той протегна кошницата.

— Ябълки. Рядка проява на загриженост от страна на малазанците.

— Благодарим.

Почерпката се пресегна и взе кошницата, като държеше острието на копието на постоянна височина. Хо гледаше оръжието — виждаше за пръв път от… е, повече време, отколкото му се занимаваше да мисли. През ума му мина, че Ят и Сесин нямат оръжия. Поне той не знаеше да имат. Облиза устни и се замисли какво да каже, докато копието оставаше неподвижно срещу него.

— Да?

— От името на всички отново ви моля да не опитвате бягство. Това ще доведе до отплата. Ще прекъснат всички доставки на храна. Правили са го и преди.

Печалния спря да дялка и отпусна ръце.

— А аз отново питам, Хо… Както и да е, какво всъщност замисляте вие, маговете тук? Какво ви задържа тук?

Хо намокри устни и откри, че не може да издържи погледа на Печалния. Погледна настрани. Печалния въздъхна разочаровано.

— Виж сега, Хо. Ще опитам да предположа едно-друго. Какво ще кажеш?

Без да чака отговор, той продължи.

— Вие, проучвате отатарала, нали? Изследвате как обезсилва магията. Може би правите опити с него. Възползвали сте се от тази възможност да уредите истинско учебно заведение по въпроса как действа веществото, а може би дори и как да го преодолявате. Далеч ли съм от истината?

Хо погледна Печалния. Определено е нещо повече от това, което изглежда. Човекът бе по-близо и все пак много по-далеч от истината, отколкото би могъл да си представи. Все пак засега за него и за тях бе по-добре, че той ги подозира в изследване на отатарала. Тъй че Хо кимна.

— Да, нещо подобно.

— Чудесно. Сега, понеже споделяме най-големите си тайни и така нататък, ще ти съобщя нашата тайна. Можем да излезем оттук, когато си поискаме. Повярвай ми, можем. И можем да го направим така, че всички вие да дойдете с нас. Какво ще кажеш?

Човекът сигурно бе луд. Единственият начин би бил през Лабиринт, което очевидно бе невъзможно. И все пак Хо проучи сините напански черти на Печалния, неговия открит очакващ поглед и надигната вежда; явно човекът вярваше на приказките си. Хо не можеше да проумее как може да бъде сторено. Поклати глава.

— Съжалявам, но повечето от затворените тук ще откажат да напуснат. Ъъъ… проучването е твърде важно, за да бъде прекратено. Повярвайте ми, важно е.

Печалния почти захвърли късата палка или тояжка, която дялкаше.

— Проклетият Финир да го отнесе! Какво ви става? Не искате ли възможност да отвърнете на малазанците?

— Тук сигурно има мнозина, които биха се зарадвали много на възможността за отмъщение — ако могат да се очистят от замърсяването, за което аз не съм уверен, че е възможно, тъй като сме поглъщали и вдишвали праха толкова дълго.

— Да, в суровия му, непречистен вид…

Хо махна встрани.

— Аргументите са ми познати. Във всеки случай, чисто теоретични.

Печалния изглеждаше готов да каже още нещо, после реши да не го прави. Той отпрати Хо.

— Благодарим за плодовете. Помислете за предложението. Може да е единствената ви възможност да се измъкнете от това място, преди да умрете.

Хо сведе глава в знак на потвърждение и излезе. На връщане към главните проходи опита да осмисли наученото. Тези двамата наистина ли можеха да се измъкнат, когато пожелаят? И дори да измъкнат всички, както обещаха? Изглеждаше напълно невероятно. Защо биха го направили? Какви им бяха те на Печалния и Почерпката? И думата, която дочу. Братята. Чувал я бе и преди, сигурен беше. Някъде, в някакви необичайни обстоятелства. Трябваше да помисли за това.

В близко бъдеще трябваше да се старае да държи Ят и Сесин надалеч. Не трябваше да заподозрат, че тия двамата са твърде близо до истината какво са открили затворниците тъй надълбоко сред пластовете с отатарал.

* * *

Пътуването със сала по Идрин въобще не се стори на Гелел изпитанието, от което тя се боеше. Всъщност се оказа доста приятно — какво да бъде в отсъствието на Молк! След третия ден се вживя в ролята си на разглезена пътешественица, обслужвана от придворната си дама — беше сгълчала Амарон, че има само една прислужница — в палатка на своя личен плавателен съд.

Прекарваше дните си в съзерцаване на отминаващия горист бряг и на далечните хълмове на равнините Сети, покрити с трева, но изпъстрени с шубраци. Сетски конници ги съпровождаха откъм северния бряг с крясъци и подсвирквания, докато профучаваха с грохот. Покрай тях се носеха муските и знаците на разните военни задруги — Вълк, Куче, Равнинен лъв и Чакал.

Струваше й се, че флотът се движи със свръхестествена бързина, както бе обещал Чос. Понастоящем изпод извивката на баржата й се къдреше пенеста диря. Не бе живяла дълго време покрай вода, но дори тя знаеше, че това не е естествено. На околните салове талийски и съюзни войници си говореха и се смееха. В обърнати щитове и мангали горяха огньове за готвене, понеже не се спряха ни веднъж, дори и нощем. През деня войниците — мъже и жени — оставаха по ленени туники и препаски, гмуркаха се, плискаха се и се къпеха. Прикрити покрай няколко заслонени страни на салове, правеха любов в топлата вода.

На седмия ден достигнаха водопадите. Прочутите големи водопади на Идрин. Водопадите Разорана земя. Гелел не беше ги посещавала. Войниците и лодкарите придвижиха сала й до брега и издигнаха палатката й. Междувременно тя продължи да изпълнява ролята си на привиден водач на Талийската лига. Прекарваше дните и нощите строго охранявана, но с изглед към водопадите и към също тъй чудната гледка как разтоварват огромния керван от салове, разглобяват ги и ги превозват в каруци по търговския път покрай водата, за да ги сглобят отново по-надолу. Истинско постижение в логистиката и администрацията; тя смяташе, че го дължат на десетилетния опит на Чос.

На сутринта я откараха с паланкина до сала за остатъка от речното плаване; разбра, че остават само още няколко дни.

На втората вечер по реката започна да се притеснява. Разбираше, че се очаква да напуснат флотилията преди да стигнат Хенг; Хенг вече бе близо. Много близо. Какво беше станало с този човек, Молк? Беше ли дезертирал? Част от нея се радваше, че се е отървала от него. Друга част бе загрижена — той знаеше твърде много. Когато влезе в палатката си същата вечер, намери го седнал в сгъваемия й походен стол с протегнати крака.

— Ще ти бъда благодарна, ако следващия път поискаш разрешение.

— Това ще ни пречи да се промъкнем незабелязано, господарке.

Той се наведе настрани, за да плюе, но тя вдигна пръст:

— Не! Да не си посмял!

С пълна уста, човекът безпомощно се заоглежда. Хвана някаква кристална чаша и пусна струйка тъмночервена слюнка, която лепкаво се събра на дъното. Той я върна на масата.

— В името на боговете, човече!

Тя хвана чашата за столчето, отвори палатката и я изхвърли в тъмнината.

Той почеса оплетената си черна коса.

— Е, и това си е начин за почистване на посудата, предполагам. Учудвам се, че още имате такава.

— Какво искаш?

Той посочи с пръст бялата покривка на масата.

— Мислех, че ще се зарадвате. Време е да се измъкваме.

Той издигна ръце и обхвана с тях палатката.

— Искате да зарежете всичко това, нали?

— Е, да. Искам. Но не заедно с теб.

Той стана и въздъхна.

— Хм, животът е просто низ от неприятни задължения, нали? Поне аз съм на това мнение.

Гелел изгледа сбръчкания мърляв мъж. Какво трябваше да означава това? Тя отново го огледа от горе до долу — изглеждаше подходящо облечен в мръсната си плъстена връхна дреха, изкаляни гащи и сандали. А нейната бяла рокля? Амарон със сигурност не бе взел това предвид. Тя посочи дрехите си.

— Така ли излизам?

Мъжът изглеждаше готов да отговори, но се спря, преглътна и изкриви лице.

— Не, господарке. Съблечете се.

— Моля?

— Съблечете се до кралските си гащи.

Тя се умълча за известно време, почти попита Защо?, но успя да го потисне — нямаше смисъл да му предоставя повече възможности.

— Къде е Херул?

— Пази.

— Трябва ми помощта й.

— Не. Не може да каже, каквото не знае.

— Добре.

Гелел взе нож от масата, протегна ръка към гърба си и сряза връвта. Молк се обърна с безизразно лице и отвори един от големите дървени пътнически сандъци.

— Търсиш сребърните прибори?

Той не отвърна, докато се ровеше. Гелел се съблече до копринена риза и къси гащета.

— Готово! — и Молк издърпа тежка торба от зебло от дълбините на сандъка.

— Какво е това?

— Снаряжението Ви. Броня, оръжия и такива.

— Разбирам. Няма ли да потъне?

Молк претегли на ръка торбата.

— Да. Ще имаме малко време.

— Ние?

Той я изгледа косо с белите си зеници.

— Не можете ли да плувате?

— Не.

— Милата ми Гугла на кокалестия му кон! Разправиха ми, че сте израсла като момче и такива работи.

— Да знаех, че ще скачам от салове, щях да поправя грешката!

Молк трепна и вдигна ръка:

— Добре, добре! Спокойно, господарке, моля. Добре. Ще направя нещо.

— Хубаво.

— Сега просто се измъкваме отзад, нали? Можете ли да се справите?

— Въобще не мога да плувам.

Раменете на Молк се отпуснаха още повече и той завъртя очи към покрива на палатката.

— Богове. Ще намеря нещо, за което да се държите. Разбрано?

— Ако не искаш да се удавя, трябва да намериш.

— Ще намеря нещо — измрънка той, докато мъкнеше торбата към края на палатката.

Гелел плюеше, размахваше ръце и опитваше да удържа паниката, стиснала гърдите й като ръката на обладал я демон от мига, в който се пусна от баржата. Никога не бе изпитвала такава безпомощност и страх. Притисна голямата обърната съдина тъй здраво към себе си, че се уплаши да не би да я счупи. Водата изпод баржата я завъртя; от люлеенето на тъмните брегове пред погледа й й се повдигаше. Просто се дръж за това, каза й Молк, и следващият сал ще те доближи. Не се пускай!

Тя почти се изсмя на глас при мисълта да отдели една от ръцете си от нещото, което я пази жива. Къде е той, Гуглата да го отнесе дано! Веднага на дъното? Мисълта за дъното извика в съзнанието й образа на грамадната мустаката риба — наричаха ги ходрен — по-голяма от човек, която войниците ловяха в Идрин. Беше чула, че яде всичко, което се движи.

Паниката доближаваше точката, в която можеше да извика за помощ всеки миг. Риташе като безумна в опит да се завърти. Или вече се беше обърнала? Кой можеше да разбере посред тъмнината и плясъка на сиво-зелените вълни? Нещо се приближи — голямо и неизмеримо по-високо от нея, понеже беше потънала до брадичката в реката. Срязаните трупи на някакъв изникнал от мрака сал. Идва към нея? Ще мине през нея!

С приближаването на гредите Гелел протегна ръка, за да се хване. Удари главата си, а тялото и краката й задърпаха надолу. Нещото, което я бе крепяло в реката, бе избутано и отнесено и се обърна — нощно гърне. Ха! Много смешно, Молк.

Задържа се за малко, блъскана от разпенените вълни, и събираше сили. След това успя да се издърпа нагоре, седна и отпусна крака във водата — усещаше я топла сега, когато я докосваше студеният нощен въздух. Най-накрая дишането й се успокои. Движение и до нея седна Молк, от когото се отцеждаше вода; той положи торбата в скута си.

— Добре ли се топнахте, капитане?

Гелел примигна към мъжа. Капитан?

— А, да. Благодаря ти, Молк.

Тя промърмори по-тихо:

— За малко да умра. Ето ме капитан Алил.

— Алил? Много добре, капитане.

Той сряза въжето на торбата.

— Да видим какво има за вас.

Първо я смая липсата на лично място при редовните войници. Това и вонята. Седнала върху струпани чували, Гелел бе рамо до рамо с талийските войскари. Един даже заспа пред нея и падна, докато Молк не го изправи на мокрите трупи. Останалите от взвода много се забавляваха. Гелел беше много смутена — мъжете и жените бяха приятели на човека, но намираха за забавно някакъв непознат да го хвърли във водата.

Ами езикът! Чуеше ли още веднъж колко много някой си очаквал да хване някаква хубавица в Хенг, щеше да викне. Пърденето, оригването и плюенето също бяха твърде много. Всеки път, щом почти бе готова да скокне и да зареже цялата работа, долавяше наблюдателния и развеселен поглед на Молк и се спираше — нямаше да му достави това удоволствие.

Остана будна цялата нощ без да знае какво поддържа мускулите й напрегнати и какво предизвиква ярките сетивни образи наоколо — войник, който си пали лулата от фенер; двойка, мъж и жена, които се забавляваха, наметнати само с обикновено походно одеяло; сбиване, прекратено от приятелите, които разтърваха двамата; луната, яркосребърна на вълнистата шир на реката. Беше ли вълнението, че върши това, за което винаги е мечтала, или обикновен прост страх от увереността, че някъде точат ножове за нея? Не можеше да каже. Във всеки случай, изпитваше известно удовлетворение от факта, че и Молк прекарва безсънна нощ; колчем го погледнеше, той се оглеждаше наоколо — очите му се взираха, бдителни и блестящи в тъмното.

Дръпна ризницата от метални плочки, монтирани върху кожа — не й бе съвсем по мярка, но мечът бе старото й оръжие! Как ли го бяха взели? Тя за малко да свали шлема, но си спомни думите на Молк: Най-подходящото място за него е проклетата ти глава.

Жълтите и розови светлини преди зазоряване се сгъстяваха на източния хоризонт. Предизвикваха особена зрителна измама — планина, стърчаща съвсем усамотено в относително плоската равнина. Гелел примижа на светлината. Долови погледа на Молк и махна напред.

— Какво е това?

Отново веселият разбиращ поглед.

— Ли Хенг.

— Невъзможно. Стените трябва да са грамадни!

Молк потрепери и се огледа. Гелел последва погледа му — войниците наблизо гледаха гневно. Явно беше сгазила лука. Той се промъкна по-близо до нея и понижи глас.

— Да. Най-здраво укрепеният град на континента. Тези стени не са били преодолявани. Не си ли учила история?

— Да!

— Тогава трябва да си наясно, че са построени да възпират нещо повече от хора.

Нещо вътре в нея потрепери. Ами да! Как въобще можеха да се надяват да успеят! Тези стени са били издигнати срещу старата напаст на средните равнини, срещу вилнеещия демон — някои го смятаха за бог — човека чакал, брата на Трийч, Риландарас, човекоядецът. И никога не са били превземани. Мнозина твърдяха, че биха устояли дори срещу помелите континента армии на Келанвед. Биха устояли, ако ги нямаше ужасните му безсмъртни т’ланимасски воини. С тяхната помощ Танцьора убил официалната богиня на града, Покровителката. Убил я е. Гелел привлече погледа на Молк, за да му съобщи, че е разбрала посланието му. Той бавно кимна, че е наясно.

Към пладне дойде редът за разтоварване и на техния сал. Гелел се огледа за опора, докато се блъскаха в съседните съдове. Дървото се удряше в дърво, а войниците проклинаха. Слънцето печеше ослепително ярко, а жегата и тежестта му я изтощаваха — на морския бряг никога не бе чак толкова горещо. Надолу по течението стените на Хенг се издигаха като отдалечено стъпаловидно възвишение.

— Как ще открием Граничните патрули? — запита тя Молк.

Вместо отговор Молк се обърна към един войник наблизо.

— Граничните патрули? — попита той.

— Отде да знам, в името на Бездната? — изсумтя жената.

За изненада на Гелел Молк просто сви рамене и й предложи тя да опита. Тя отиде до жената.

— Патрулите? — изрече високо тя.

— Казах… — жената се обърна и погледът й кацна върху сребърната плочка на врата на Гелел. Тя застана мирно. — Простете, госпожо. Може би интендантът на брега, госпожо.

— Благодаря, войник.

— Тъй вярно, госпожо.

Молк й кимна леко и незабележимо. Плочката направи чудеса и за достигането им до брега. Гелел просто пристъпи и всички се отстраниха от пътя й. Молк нарами чифт дисаги — през нощта ги бе разменил за торбата.

Гелел реши, че може и да й хареса да бъде офицер. Сред хаоса на разтоварваните салове и баржи тя просто трябваше да привлече погледа на някой войник, да попита за интенданта и да й посочат пътя. Когато наближи интендантската палатка, откри, че заставя всички по пътя си да свеждат поглед.

Подът на палатката бе застлан с дъски. Гелел очука калта от високите си кожени ботуши — последното нещо от чудотворната торба на Молк — и влезе. Молк чакаше отвън. Вътре, между струпани чак до високия таван кошове и чували, се намираше мъж, съсредоточен в плочка за писане. Гелел се прокашля.

— Госпожо? — отвърна мъжът, без да вдигне поглед.

Хубаво. Толкова за талисмана на чина.

— Граничните патрули?

— Не съм и чувал за тях.

— Не ви питам дали сте чувал за тях — искам да ми кажете къде са.

— Не зная къде са. Простете, госпожо.

— Е, тогава кажете, моля, кой би могъл да знае?

Той надигна глава и примигна срещу нея със замъглени като на къртица очи.

— Опитайте при дежурния офицер, капитан Лийн.

— Благодаря, войник.

Човекът върна вниманието си към плочката и задращи по нея с парченце тебешир. Гелел въздъхна, преброи до десет и зададе ужасния въпрос:

— А къде бих могла да открия този капитан Лийн?

Мъжът отново бавно вдигна поглед и внимателно произнесе с равен глас:

— Бих опитал в шатрата на началството… госпожо.

Гелел тъй здраво стискаше челюсти, че не успя да отговори. С рязко кимване се обърна и изхвърча от палатката. Навън вдиша дълго и дълбоко от горещия въздух на равнините.

— Къде — изрече тя високо — е палатката на командването?

— Бих казал, че е голямата на хълма — обади се Молк отзад.

— Благодаря ти ужасно много.

— Тук съм, за да ви служа, капитане.

Тя се заизкачва по ниския наклон, обрасъл с утъпкана кафява трева.

— Бих казал, че се справяте доста добре засега — рече Молк, докато вървяха.

— Е, все още не съм пронизала никого.

В отговор се донесе смях.

Стражата на широко отворените страни на командната палатка пусна Гелел с кимване. Молк чакаше навън. Посрещна я млад мъж зад претрупана с доклади маса, който стана и се поклони.

— Лейтенант Тал, адютант на капитан Лийн. Извинете за бъркотията — скоро ще се местим на ново място, по-близо до града. Мога ли да ви помогна?

— Да. Търся Граничните патрули. Къде са на стан?

Веждите на Тал се надигнаха и той бързо я изгледа от горе до долу.

— Да?

— Ах! Извинете, просто не знаех, че са очаквали… заместник.

— Заместник?

— Да. Е, вижте, това, че сте тук, е някакво объркване. Неправилният бряг. Трябвало е да слезете на юг.

И той разпери ръце и вдигна рамене.

— Глупаво съм постъпила.

Той се усмихна остро и седна.

— Успех, госпожо. Ще ги намерите в едно село на юг.

— Благодаря.

Докато слизаше по хълма, тя изпусна дълга тежка въздишка.

— Какво изобщо правят тук?

— Особено назначение — отвърна й Молк. — Бяха изпратени рано. Извършват полево разузнаване и — хм — събират сведения.

Тя забави стъпка, но продължи да ходи.

— Така си и мислех. — Амарон, тоя лукав плъх! — Дай да предположа. Работят за Амарон.

Молк потърка наболата си брада.

— Те си вършат работата — пазят границата.

Тя се обърна към Молк.

— Бърн да го отнесе дано! Намесата на Амарон ще направи Патрулите първото място, където да ме търсят, проклето да бъде всичко!

Той се огледа и й направи знак да сниши глас.

— Не, няма. Най-напред, никой не знае това, което ти казах току-що. Второ, според всички, ти все още се на онази баржа и скоро ще се настаниш в каретата си, за да бъдеш отведена в стана на сетите.

— Наистина? Вие имате някой, който се представя за мен?

— Разбира се! В името на боговете, жено… честно. Понякога се чудя.

— Всичко това е ново за мен.

— Няма съмнение.

Тя реквизира малка речна лодка, за да прекосят реката, докато стотина хвърлея по-надолу широката кралска баржа бе заседнала в обрасли с тръстика плитчини, а тежката карета, подкарана да я пресрещне, май бе затънала в калта. На баржата десетки хора бутаха с пръти, а пък пастирите стоварваха бичовете си върху жалостиво размучалите се волове. Молк седеше на носа на плоскодънната лодка и гледаше.

— Твърде жалко, че пропуснахме речите — каза той.

Гелел седна до него и сниши глас.

— Глупаво е да пристигам в поделението в деня, когато баржата идва в Хенг. Не трябваше ли да дойда по-рано или нещо друго?

Молк сви рамене.

— Там на юг нямат представа какво става тук. А и не смятам, че много ги е грижа.

— Някой ще сглоби парченцата.

Той въздъхна.

— Всички те заедно ще съобразят едно или друго — в поделението живеят така. Важната работа е, че ако те приемат, ще те защитават.

Тя се обърна и го погледна.

— Какво искаш да кажеш — ако ме приемат…?

— Не се притеснявай. Просто… не издавай глупави заповеди и ще си си отлично.

— Не съм издала и една заповед през целия си живот!

— Наистина? Трудно ми е да го повярвам.

Гелел пропусна това покрай ушите си.

— Как се очаква да знам какво е глупаво и какво не е?

Той прекара ръка през бъркотията на непокорната си черна коса.

— Добре, тогава не издавай никакви заповеди.

— Никакви? Но нали се предполага да ръководя!

Носът на лодката се заби в калта на брега. Молк скочи.

— Благодарим — каза той на човека, който ги преведе.

— Да, благодаря — обади се и Гелел.

Молк преметна дисагите през рамо и веднага закатери стръмния бряг. Издърпваше се за корените на дърветата и за храсталаците. Гелел го последва. Оттатък покрова от дървета тя още веднъж се оказа сред равнина от гъста твърда трева. Острите листа удряха бронираните й ръкави и кожените набедреници и шумяха на вятъра. На изток, отвъд извивката на Идрин, стените на Хенг се издигаха през маранята от дима на безчислените огньове в града. Гелел се възползва от възможността да проучи стените. Изглежда имаха три равнища — най-външното бе най-ниско, а всяко следващо ставаше по-високо с придвижването навътре, тъй че дори ако някой преодолееше най-външната отбрана, щеше да бъде изложен на стрелба отвътре. Беше чувала, че и портите били поставени на разминаващи се места по обиколката на отделните стени — нямаше пряк достъп до сърцето на града. Не бе изучавала обсадното дело, но идеята за обсадата на този град й се струваше несигурна работа. Ами ако изтощяха силите си в превземането на Хенг и останеха без нищо за Унта? Не можеха ли просто да го подминат? Да оставят сетите да продължат с обсадата? Тя искаше да постави тези въпроси на Чос и Амарон, след като те се отърваха от нея. Колко удобно за тях. Забърза, за да се изравни с Молк.

— Това ли е? — викна тя.

Той спря.

— Кое?

Тя прогони изгладнели оси от лицето си.

— Това ли е? Няма свита, коне или указания — само ние двамата се тътрим през проклетата равнина, простряна на хиляди левги?

Молк нарочно се завъртя във всички посоки и погледна във всички направления.

— Тъй изглежда.

И потегли отново.

Тя издигна ръце във въздуха.

— Това е смехотворно!

— Защо? — отвърна й той.

— Защото…

Тя отказа да направи следващата крачка и го гледаше как се отдалечава.

— Защото ще се изгубим!

Той се обърна и тръгна назад.

— Не, няма. Знам точно накъде сме тръгнали.

— Аха? И накъде е това?

Молк посочи през рамо.

— Натам.

Гелел яростно оглеждаше ширналия се простор на брулените от вятъра степи — поне да намери нещо друго, нещо въобще. Съвършено сама май можеше единствено да се понесе след безумния човек, когото Амарон, в изкуфялата си глупост, бе назначил да я пази.

— Разказват, че Бърн спяла под нас — обясняваше Молк, докато Гелел си мислеше за младостта си, за вечерите в Дома Селат в Кюон. Смятаното тогава от нея за толкова безкористна щедрост — отглеждат я като повереник от далечно роднинско семейство — изглеждаше покварено от нещата, които знаеше сега. Проклети да са знатните семейства и стремежите им; те не само бяха откраднали бъдещето й, а бяха преиначили и миналото й.

— Чувала ли си това? — попита Молк.

— Какво да съм чувала? — отсъстващо отвърна тя.

— Че Бърн спи под нас.

— Тя спи под всички нас — отегчено изрецитира тя.

— Не, имам предвид точно тук, в равнините Сети. Това е местното предание.

— Не, не съм го чувала. Несъмнено всяко племе и общност от хора имат подобни предания. Всичките са еднакво верни.

Молк внезапно спря и посочи настрани.

— Ако нямате нищо против, капитане, бих желал да остана за малко в храстите ей там. Природата ме призовава.

— Какво? Най-внезапно ставаш срамежлив? Какво се е случило с ругаещия, плюещ простак, когото познавах? Май само се правиш, ей?

Тя скръсти ръце и зачака.

— В името на боговете, човече! Кой ще го разбере, в името на Бездната! Ако не си забелязал, ние сме в средата на празна пустош.

Молк се появи, докато оправяше връвта на гащите си.

— Знаеш ли, това е невярно допускане.

— Кое?

Той нарами чантите.

— Че земята на другите е пустош. Само защото те не използват земята по познатия ти начин, не я прави безполезна или изхабена.

Гелел започна.

— Не знам за какво говориш, в името на Гуглата.

— Очевидно е. Да речем — точно сега минаваме през пасище на задругата на Равнинния лъв.

Тя се изсмя презрително.

— Как разбра това, в името на Бездната?

— Не видя ли обозначенията? Стори ми се, че доста бият на очи. Както и да е, много повече земя трябва за изхранването на едно семейство, ако гледаш животни, отколкото ако я разораваш. За общество като нашето, основано на земеделието, всяко открито пасище ще прилича на пустош. Ала не бива да казвам и открито — това е заблуда. Можеш да си уверена, че правата за ползване на пасищата се надзирават и разпределят много внимателно.

Гелел само врътна очи.

— Защо разправяш всички тия дивотии?

Молк кимна.

— Добър въпрос. Стори ми се, че може да поискаш да научиш малко за сетските конници, които ни следят, откак сме оставили реката.

Гелел се завъртя и огледа лишените от сянка склонове.

— Не виждам нищо.

— Бива ги в работата им.

— Прости ми, че го изричам, но, както чух да го казват войниците — ебаваш се с мен.

— Е, кой е сквернословен простак?

— По-добре да съм сквернословен простак, а не лековерен глупак.

— Ти го каза.

Нищо че беснееше, Гелел продължи да върви мълчаливо. Може би просто трябваше да продължи да върви на юг — да се отдалечи от всичко това. Явно едничкото, което този глупак можеше да постигне, бе смъртта й. Не разбираше ли, че това е сериозно? Поне никой нямаше да я открие тук, посред нищото! Това беше сигурно. Тя спря, свали люспестите си ръкавици и ги натъпка в пояса си.

— Поне вода взе ли?

— Разбира се.

Той коленичи, порови в чантите и извади мях.

— Благодаря — неохотно произнесе тя. Отпи дълбоко, после зина и се изплю.

— Богове! Какво е това?

— Речна вода, разредена с настойка от хвойнови плодове. Прави я здравословна.

— Настойка от хвойнови плодове? Това е силно питие.

— Според мен има успокоително въздействие.

Тя му хвърли обратно меха.

— Можеш да го задържиш. И тъй, какво правим тази нощ?

Молк, който тъкмо пиеше, зина и изплю своята глътка.

— Твърде много настойка?

Той се закашля и обърса уста.

— Ах, струва ми се, че в бъдеще капитанът трябва да бъде по-внимателен с езика си.

Тя погледна сгърбения, опулен наемник — какво виждаше Амарон в тоя човечец?

— Не разбирам за какво говориш.

— Толкова по-зле — добре де, взел съм храна, одеяла. Тази нощ ще преспим под звездите. Искам да кажа, ако имаме думата по въпроса…

— Думата?

Той вирна брадичка, за да посочи зад нея.

— Нашите приятели — взели са решението си за нас.

Гелел се извърна. Петима конници лениво се насочваха към тях в редичка. Откъде бяха дошли те, в името на Пътеките на Гуглата? От копията им се поклащаха сиви и кафяви вимпели от козина. Извитите лъкове стърчаха високо на гърбовете им. Яздеха на тънки кожени седла, не повече от одеяла, с кожени стремена и юзди.

— Воини на Вълка — обясни Молк.

— Все ми е едно.

Сетите ги заобиколиха, а един смушка с колене коня си по-напред.

— Поздрави, приятелю — високо изговори Молк на хенгско наречие.

— Нарушителите не са ни приятели — отвърна говорителят. Млад воин, рошавата му черна коса бе сплетена на множество опашчици, кожената дреха бе оцветена в тъмнокафяво и жълто на черти и завъртулки; на устната му бяха покарали малки мустачки.

— Нарушители? — засмя се Молк. — Не, приятелю. Ние сме талийци — съюзници.

Младежът се намръщи и се замисли. Посочи на север.

— Когато проверих за последен път, Хенг беше натам.

Молк отново се засмя.

— Да, да. Имаме среща с хората от нашето поделение в едно село на юг от тук.

— Ние опожарихме всички села. Избихме всички мъже и… — той оголи зъби към Гелел — насилихме всички жени. На юг никой не е останал жив. Това беше последното ни забавление. Сега просто яздим в кръг около Хенг, докато те клечат в града си. Скучно е. Единственото ни забавление е да преследваме тия, дето бягат от Хенг.

— Чудесно, но ние сме талийци. Както виждате, облечени сме в синьо.

Младежът кимна.

— О, да, облечени сте в синьо. Но ми мина през ума, че в Хенг все трябва да се намира син плат.

Гелел се насити на юношеските подигравки:

— Гледай сега, прокълнат от Гуглата…

Молк стисна ръката й.

— Началникът ми иска да ви напомни, че вашият военен вожд е съюзник на нашия военачалник Чос.

Воинът започна да подкарва коня си назад с присвиване на коленете.

— Струва ми се, че военният вожд — каза той — е много далеч.

С подръпване на юздите животното се обърна и петимата изчезнаха в галоп.

Гелел ги гледаше как се отдалечават. Проклети разбойници! Тя погледна Молк.

— Сега какво?

Той нагласи дисагите на рамо.

— Е, струва ми се, че искат да се позабавляват малко. Да вървим.

Здрачът притъмняваше, докато ходеха през високата трева. Подвикване или тропот на копита от тъмнината издаваха преследвачите им. От време на време някоя стрела разделяше тревата до нея и Гелел стисваше зъби — мръсници! Молк вървеше пред нея и изведнъж изчезна. Най-напред й се стори игра на късната следобедна светлина, но след още няколко крачки стана ясно, че човека го няма. Дали го бе ударила стрела, пусната от засада от неблагодарните сети? Тя неволно забави крачка и се запита трябва ли да се хвърли на земята. Да се скрие? Но с каква цел? Щяха просто да я стъпчат. Пристъпи, следващата й крачка слизаше надолу и тя падна напред презглава; успя да извика, преди да се приземи на камък върху седалищните си части.

— Ох!

— Колко изразително.

Тя трепна и се наведе настрани, за да разтрие задника си.

— Какво, в името на Бездната…?

— Друга моя мисъл.

— Убедена съм. Какво е това?

Тя посочи равния сенчест път, скрил се между два реда високи треви.

Молк — главата му бе изправена, заслушан в нощта — прошепна:

— Имперският път към Дал Хон. За него благодари на малазанските инженери.

— Искаш да кажеш, на тези от Кюон Тали — поправи го Гелел.

— Единственото нещо, което този остров ражда, са пирати — не инженери.

— Ражда и волята да ги използваш.

— Кои?

— И едните, и другите.

Гелел въздъхна раздразнено и нагласи отново бронята и портупея си.

— И сега? На този път сетите ще ни настигнат в миг.

— Правилно. А това няма да бъде много забавно.

— Няма, я!

— Говорех за тях.

— А аз говорех за нас двамата.

Молк се усмихна криво и намигна.

— Сега му хвана цаката.

Той вирна брадичка на североизток, нататък по пътя.

— В тази посока… ако паметта ми не изневерява, наблизо трябва да има хан.

Той тръгна и Гелел го последва.

— Сетите казаха, че изгорили всичко до основи.

— Готов съм да се обзаложа, че тази не са изгорили.

— Защо?

— Е, както младежът обясни, военният вожд е много далеч… Както и да е, ще видиш.

Здрачът се сгъстяваше и превръщаше пътя в тунел от мрак. На Гелел й се стори, че дочува движението на нещо голямо през тревите покрай пътя. След дълъг преход един завой в настлания с плочи път разкри обгорелите останки на някаква сграда. Тя представляваше струпани за основа камъни, които крепяха стърчащи опушени греди. Избуяли до коляното бурени обграждаха разрушената постройка. Гелел се спря изведнъж и постави ръце на пояса си. Молк спря до нея.

— О — каза той и почеса брадичката си.

Беше готова да стовари върху некадърния глупак бурния порой на чувството си за безсилие от целия ден, когато край пътя се изправи човек. Беше почти неразличим в тъмното — носеше подсилени с капси почернени кожени доспехи. Държеше зареден арбалет, а на кръста му висеше дълга извита сабя. Големи черни мустаци изцяло покриваха устата му.

— Кои сте вие, в името на карантиите на прокълнатия Финир? — попита той на талийско наречие.

Молк кимна на мъжа:

— Вие сте от Патрулите?

— Кой пита?

Молк посочи Гелел.

— Позволете да ви представя превост Алил — нов офицер.

Мъжът я огледа отвсякъде.

— Сериозно?

Гелел отвори уста да отвърне, но той вдигна ръка, за да въдвори тишина.

— Изчакайте малко — рече той и излезе на пътя.

Обърна се към тъмнината, заслуша се, а после вдигна брадичка:

— Достатъчно!

Миг след това от тревата изскочи кон, изпръхтя и удари земята с копита. Ездачът му, вече познатият им сетски младеж, усука юздите около едната си ръка и им се усмихна доволно, докато животното се изправяше на задните си крака и се въртеше в кръг.

— Товен — приветства го мъжът.

— Просто малко се забавлявах — и той изпрати широката си усмивка на Гелел.

Войникът го отпрати с ръка.

— Да, хубаво. Веселбата свърши.

Товен се изправи върху коня си и се поклони. Подритване, конят застана на задните си крака, скочи и си проправи път сред гъстата трева.

Ухилен мръсник. Гелел гледаше войника от Патрулите — той свали стрелата от арбалета си и щракна спусъка. Провеси тежкото оръжие на рамото си.

— А ти кой си? — попита той Молк.

Молк се поклони.

— Прислужникът на превоста.

— Охо… Значи ти си прислужникът на дамата, така ли? Хайде. Насам.

— А как е твоето име, войнико? — попита Гелел.

— Пастира — отговори той през рамо. — Сержант Пастира.

Вървяха дълго през нощта — сержантът доволен от мълчанието, Гелел решена да не го пита за нищичко, а Молк явно се наслаждаваше на прохладния нощен въздух. Най-накрая Гелел подуши дим от готварски огньове и чу довеяни от вятъра откъслеци от разговори. Светлината на огньове и фенери озари нощта.

— Каква е числеността ви в момента, сержант?

Мъжът обърна глава, за да я погледне, и Гелел се запита дали не е сбъркала, но се постара това да не проличи на лицето й. Тя вдигна вежда. Той вдигна рамене.

— Така, сега наброяваме приблизително петстотин души. Около четиристотин средна конница и сто тежковъоръжени.

Гелел изгледа остро Молк, който изглеждаше разсеян, зяпаше в мрака и тихичко си подсвиркваше. От двете страни на пътя се разкриха утъпкани пространства, осеяни с палатки и заграждения за коне. Пастира ги преведе през два поста. Пред тях блестяха светлини от прозорците на триетажна тухлена сграда, разположена на площадче със складови постройки, включително голяма конюшня. Войници, мъже и жени, влизаха и излизаха, като мнозина пиеха от кожени халби. На фасадата стоеше надпис — Домът на приятното посрещане.

Гелел рязко се спря.

— Бардак? Бардак, Полиел да го вземе?

Молк се изкашля в шепа и сниши глава. Пастира трепна, сякаш едва сега осъзнаваше това.

— Хм, да, мадам — тоест, превост, госпожо. Това е временният ни щаб. На войниците се разрешава да влизат само когато не са наряд.

— Разбирам. И тук ли ме водите?

— Водя ви при маркиза, превост. Той е вътре.

— И той ли не е наряд?

Нов пристъп на кашлица обзе Молк. Очевидно доволен да я предаде на по-старшия по чин, сержант Пастира посочи към вратата с жеста „след вас, моля“. Вътре Гелел трепна от неочакваната светлина. Войниците ядяха, пиеха и се смееха. От топлината изведнъж се изпоти и я обзе сънливост. Изглежда никой не им обърна капчица внимание. Пастира ги отведе до маса край отворен прозорец, където мъж пушеше лула и си говореше със седнала при него жена в униформа. Мъжът бе по-стар, едър, с дълга сива коса. Носеше кожена дреха върху ленена риза. Жената беше стройна, с късо подрязана кафява коса. Белег от удар с меч извиваше устните й надолу в постоянно намръщена гримаса. Сержант Пастира се наведе и заговори в ухото на мъжа. Той кимна и се изправи. Околните маси утихнаха. Човекът гледаше Гелел в очакване. Тя го зяпаше, после изведнъж се сети и отдаде чест. Мъжът бавно й отвърна със същото.

— Маркиз Джардин на вашите услуги, превост.

Посочи жената.

— Превост Разала. Тя командва тежката конница.

Гелел се поклони на маркиза.

— Бих ви предложил стая, но мисля, че не бихте желали да оставате тук.

— По този въпрос имате пълно право.

— Сержант, пригответе квартира за превоста. Несъмнено ще искате да се освежите след пътуването. Можем да се занимаем с официалното представяне и после.

— Благодаря ви, маркиз.

— Началник е достатъчно.

Сержант Пастира отдаде чест и изхвърча навън. Джардин стана от масата и покани Гелел да го последва. Лейтенант Разала се поклони.

— Добре дошли — поздрави тя с дрезгав, може би от раната, глас.

Всички очи ги следяха, докато минаваха между масите. На Гелел й се струваше, че погледите им излъчват студенина, смесена с открито презрение. Молк я следваше на разстояние. На стъпалата тя попита:

— Тук сте вече от известно време, нали началник?

Той кимна и изчука въгленчетата от лулата си.

— Да. Чос ни изпрати.

И той замахна към една редица палатки.

— И знаехте, че ще дойда?

Джардин я изгледа въпросително.

— Едва ли някой би оставил сержант на пост.

Той се усмихна печално.

— Да. Бе ни съобщено.

Нямаше нужда да пита как. Лабиринтите. Така. Наблюдаваше го, докато върви и отвръща на поздравите на войниците, на които тя все закъсняваше да отговори. Стори й се твърде примирен, твърде спокоен като за опитен военачалник, току-що натоварен с млад и неопитен офицер, на всичкото отгоре — жена. Трябва да знаеше коя е — или Чос, или Амарон направо са му заповядали да я наглежда. Във всеки случай, нямаше да му го казва. Все още не.

Пред тях сержант Пастира чакаше пред някаква палатка.

— Квартирата ви, превост.

— Благодаря.

Джардин посочи Молк.

— Изпратете човека си, когато сте готова.

Гелел кимна, наруга се и със закъснение отдаде чест. Маркизът й отвърна; спокойната му усмивка сякаш й казваше, че той не отдава голяма важност на такива формалности. Тя се учуди, когато Молк й отвори палатката и се шмугна след нея. Дългата шатра бе разделена на всекидневно помещение отпред, обзаведено със сгъваеми походни столчета и маса, заредена с плодове, сирена, хляб и кани с вино. Отзад беше спалнята й. Молк пусна дисагите и отиде право на масата.

— Умрял съм от глад.

— Проклети бавачки — произнесе Гелел с нисък глас.

Той се обърна; устата му бе натъпкана с хляб.

— Какво?

— Тази военна част. Бавачки. Чос или Амарон са ги направили обикновени бавачки. Сигурно ме мразят за това.

— Според мен думата, която търсиш, е „охрана“.

— Охрана? Петстотин ветерани и от двата пола?

Молк си сипа чаша вино.

— Гледай на това като на знак за важността ти за нашия пълководец.

Гелел му взе чашата и я пресуши на една глътка.

— Прахосване на военна сила. Тези хора са необходими за обсадата.

— Петстотин души са без значение при една обсада, повярвай ми.

Тя го стрелна яростно с поглед, но повече не можеше да устоява на аромата на прясната храна и се насочи към студените меса.

— Колко знаят?

— Джардин със сигурност знае много. Разала — по-малко.

— Колко откровена да съм с тях?

— Зависи от теб.

Тя се отпусна тежко в едно столче и опъна крака напред. Въобще не й се стори странно, когато Молк коленичи и изу ботушите й. Не бе мигнала предната нощ и бе ходила или тичала целия ден. Никога не бе била толкова изтощена.

— Изцедена съм, Молк. Не мога да застана пред тях тази вечер.

— Тогава рано сутринта — каза той и се изправи. — Ще им съобщя.

* * *

Лоста изпитваше нужда да се разсее от еднообразието на дългото пътуване и затова седна на едно от греблата. Най-напред гребеше леко, за да изпита доколко ще издържи раната на гърдите му. Дълбоките винаги зарастваха най-бавно. Докато гребеше, едвам забелязваше благоговейните, дори ужасени погледи, които останалите гребци хвърляха към него. Стараеше се да избягва мисълта за предстоящото. Но завръщането им, тяхното вероятно завръщане, правеше това невъзможно. Провал. Как само го тормозеше — гореше в гърдите му по-зле и от раната. Още по-унизително — трябваше да донесе новините за вероятното унищожаване на Четвърта рота на Гвардията. И най-лошото, притесняваше се — щяха ли тогава да изпращат още хора, за да разследват края им? Последните указания на Кал гласяха точно обратното. Лоста ги одобряваше. Гвардията бе загубила достатъчно сили в непримиримата Бездна в Ассаил. Корло дойде до него и го потупа по рамото.

— Джемейн те търси.

Лоста остави греблото със сумтене.

— Продължавайте да гребете, хора — каза той, за да упражни дженабакъзкия си от Южните конфедерации. — В края на краищата ще се измъкнем от това.

— Да, капитане.

По пътя към кърмата Корло се наведе близко към него.

— Как са гърдите?

— Боли като от щипците на Гуглата. Винаги боли толкова, нали така.

— Спестено ти е само умирането.

— Дори и то не е — Лоста гледаше как на кръглото лице на Корло се изписва обезсърченост. — Не се тревожи, ще стигнем дотам.

Корло даде киселото си съгласие.

Джемейн чакаше на кърмата и се взираше в гъстата мъгла, обгърнала кораба преди повече от седмица.

— Ще ослепееш, ако продължиш така — викна му Лоста.

— Шшшт — изсъска той. — Моля.

— Какво е това?

— Там има нещо.

— Аха…

— Да. Убеден съм. Някой е попаднал в безветрие. Точно като нас. Но ни следи.

— Наистина ли? Корло?

— Проучих. Някой. Не мога повече от това.

— Аха. И? Какво можем да направим по въпроса? Може би те просто се надяват, че знаем накъде отиваме.

Лицето на Джемейн лъщеше, потно и бледо; явно беше притеснен от това, което щеше да предложи.

— Трябва да пуснем греблата и да слушаме. Може би ще се отдалечим от тях.

— Или не.

Джемейн вдигна рамене в знак на съгласие.

— Къде се намираме?

— На север. Далеч на север от там, където искаме да бъдем.

Лоста се обърна към Корло.

— Нещо от Братята?

— Нашепвания. Те са — хм — развълнувани. Намеци за движение. Продължително движение.

— Хммм. Много добре, Джемейн. Само устни заповеди. Корло, ти и Агнето поемате носа. Аз ще държа кърмата. Спрете греблата. Въоръжете всеки, който иска.

— Да, капитане.

Скоро греблата утихнаха и леко се плъзнаха в портовете си. Лоста нахлузи най-големите налични кожени доспехи. Със знаци с ръце разпредели осмината си останали редовни гвардейци. Разпореди първо да се стреля с лък. Хората приготвиха каквито лъкове и арбалети бяха изровили от трюмовете и непоглежданите помещения на търговското корито. На палубата излязоха и криво-ляво въоръжени гребци и моряци.

Джемейн последва Лоста към лявата страна и двамата се взряха в плътните кадифени завеси на мъглата.

— Къде мислиш, че се намираме? — прошепна Лоста.

— Вероятно близо до средата на океана Менигал.

— Хммм. Може би това е Морето на изследователя.

Джемейн посочи:

— Там.

Лоста се напъна да види и тогава го забеляза — движение. Ниска тъмна маса бавно ги доближаваше под ъгъл. Един ред гребци, открита палуба. Бойна галера, с триъгълно платно, навито в неподвижния въздух. Лоста огледа водата около носа за очертание на клин, но не видя диря или пяна. Странно, обикновено една бойна галера има клин. На бордовете на съда бяха наредени щитове. Той вдигна ръка, за да даде знак за първия залп. Необичайно, но срещу тях не се понесе подобен залп, при все че вече можеха да бъдат видени.

Тогава Джемейн залитна от борда като уцелен от стрела. Хвана вдигнатата ръка на Лоста. Той се взря в ужасеното лице на човека — какво има?

— Не стреляйте — едвам успя да каже той със сподавен глас. — Моля. Не стреляйте.

Лоста разглеждаше палубата на бойната галера, не забеляза движение и отстъпи.

— Добре.

Той даде знак да преминат на оръжие за ръкопашен бой.

— Защо?

Дженабакъзкият първи помощник изглеждаше неописуемо изплашен. Можа само да посочи.

— Щитовете — не виждаш ли…?

— Богове, какво е това, човече?

Сега Лоста забеляза, че това, което му се бе сторило, че са щитове, наистина се оказаха щитове, но със странна форма, като всеки бе украсен така, че да наподобява маска. Първият помощник-капитан вече не слушаше — озърташе се наоколо, сякаш гледа да се измъкне. Всъщност той май обмисляше дали да не скочи през борда. Лоста сграбчи в шепа мърлявата му моряшка одежда, вдигна го за предницата и го разтърси.

— Кой е това?

— Има предания, но всъщност никой не е виждал…

— Кой? Гуглата да те отнесе…

— Това е кораб на сегюле — изпъшка той.

Лоста го пусна.

— Сегюле? Кои са те, в името на циците на Тогг?

— Ти не знаеш?

— Не — Лоста даде знак на хората си да не правят нищо. — Разкажи ми.

— Трябва да наредиш на хората си да хвърлят оръжията. Бързо. Всичките си оръжия. Моля.

Лоста го зяпна.

— Наистина?

— Да. Разреши ми да говоря на екипажа.

Лоста почти се разсмя и махна на Джемейн да действа. Междувременно корабът се придвижваше, за да застане до тях, все едно бяха на отдавна уговорена среща. Стройни прави фигури стърчаха неподвижни, спокойни и мълчаливи. Лоста забеляза, че се държаха така, сякаш очакваха просто да се качат. Като че извършваха някаква проклета пристанищна проверка или нещо такова.

Джемейн викна на палубата, където моряците гледаха с напрегнати лица.

— Това е кораб на сегюле! Да, така е! Хвърлете оръжията си и няма да бъдете наранени.

За учудване на Лоста моряците и дори освободените роби и гребците се подчиниха като един. Джемейн хвърли моряшкото си ножче. Лоста забеляза Корло да ги гледа от носа. Повдигна въпросително рамене. Магът вирна глава, замисли се, после даде знак за съгласие.

Лоста въздъхна невярващо. Богове! През какви неща трябваше да минат, за да се върнат в Стратем.

— Добре, момчета. Хвърлете ги — но ги дръжте наблизо. За всеки случай.

Той гледаше как един по един хората му неохотно оставят оръжията си. Всички освен един, който гледаше непокорно. Съдът се удари в техния. Хвърлени абордажни куки се захванаха за релинга. Няколко заметнати въжени стълби.

— Проклятие, Тилин! Наредих ти да ги хвърлиш!

— Какво ти става, Лост? Няма просто да се предам…

— Гуглата да те вземе! Не съм наредил на никого да се предава! Просто ти наредих да хвърлиш оръжията си. Веднага!

Тилин хвърли меча си на палубата с потъмняло от гняв лице.

— И другия — викна Лоста. — Дългия нож.

Тилин измъкна дълъг нож от пояса си и го хвърли.

Въжена стълба се метна и се изпъна. Лоста се хвана за релинга; трябваше да признае, че е изключително любопитен да види кой изпълва дженабакъзците със страха на Нощта. На борда се появи маскирано лице. Джуп изсумтя изненадано. Е, какво пък. Точно както показваха щитовете. Тогава мъжът се озова на палубата с едно бързо плавно движение, изправен, с ръце върху широк пояс, в който бяха затъкнати два меча. Лоста изсумтя отново — много са бързи тия юнаци, които и да са. Още седем последваха мъжа — всичките средни на ръст, жилести като пръчки, в леки кожени доспехи и платнени панталони и изненадващо боси. Всички носеха сложно украсени маски.

Появата на всеки от маскираните предизвикваше хленч у Джемейн. Най-накрая, при последния, той стисна рамото на кожената ризница на Лоста, като че ли да не припадне:

— Осмина са! Осем!

— Мога да броя — промърмори Лоста. Той замахна към палубата на галерата. — На кораба има още.

Моряците останаха неподвижни и позволиха на натрапниците да се размотават на воля; гвардейците се държаха по същия начин. Сегюле ходеха по палубата, отваряха бъчвите, ръчкаха в купчините със снаряжение.

— Какво става… — обърна се Лоста към Джемейн.

— Не съм сигурен. Мисля…

Мигновено движение, изтропал по палубата крак, после някой падна. Лоста изтича до средата и разблъска моряците. Там лежеше Тилин с лицето нагоре. Лоста коленичи и провери пулса му. Беше мъртъв. Лоста изгледа най-близкия от сегюле.

— Какво означава това!

— Той беше въоръжен — отвърна през палубата на наречието на Южните конфедерации друг сегюле. Застаналият срещу Лоста бавно извърна гръб — демонстративно, рече си той — и отмина.

Лоста примигна учудено. Джемейн, който също дойде, обърна тялото. В пояса му стърчеше дълъг нож в ножница. Той изпръхтя. Забравил беше, че Тилин винаги носи два. Вдигна поглед, но оня от сегюле, който говореше, се бе преместил.

— Къде отиде той?

— Не съм сигурен, че мога да го намеря — каза Джемейн.

— Просто попитай!

Смехът на Джемейн прозвуча леко налудничаво.

— Не. Не разбираш. Само този, който вече говори, ще говори. Всъщност, той е принуден да ни говори, понеже е най-нископоставеният тук. За него е срамота, че му се налага.

— Добре, намери го!

Джемейн безпомощно вдигна ръце.

— Ще опитам, но не мога да разчитам маските им.

Да разчита маските им? Какво приказваше той? Лоста огледа палубата. Шестима. Двама са слезли долу. Гуглата да ги отнесе — какво стори той на хората си? Видя, че Агнето не помръдва от мястото, където хвърли мечовете си. Лоста му махна чакай. Агнето му отвърна с едвам издържам. Лоста срещна погледа на Корло и кимна. Корло предпазливо придвижи ръце до предницата на ризата си, пое дълбоко дъх и след това замръзна. До врата му се появи блестящото острие на меч.

— Кой говори от името на този плавателен съд? — извика онзи, който говореше преди.

Лоста си проправи път напред:

— Аз.

— Сред вас има маг. Или не използва уменията си, или ще бъде убит. Това ясно ли е?

— Да… Тоест, да, ясно е.

Лоста се доближи до говорителя, докато не застанаха лице в лице, по-скоро лице в маска. Разглеждаше внимателно маската и напрегнато се стараеше да я запомни. Сега вече разбираше думите на Джемейн. Всичко бе изобразено на маската, за да могат всички да го видят — стига човек да можеше да разчита знаците. Той забеляза тъмноалени извивки ниско при бузите.

Говорителят се обърна, за да погледне друг от тях. Размениха си едва доловими знаци или използваха език на жестовете — не казаха и дума. Говорителят се върна към Лоста.

— Вземаме запасите ви от храна и питейна вода — произнесе той с особения си висок глас. — Вие ще предоставите работната ръка за пренасянето на нужния товар. Освен това гребците ни са изморени. Ние ще вземем най-силните от вас, за да ги заменят.

Лоста просто гледаше маската — тъмнокафявите очи бяха почти скрити вътре.

— Какво ще правите?

Маската леко се наклони на една страна.

— Указанията ни не са ви ясни? Може би трябва да говорим с някого друго? Някой, който може да разбере?

Джемейн се появи край Лоста.

— Да, почитаеми господине. Разбираме. Ще се подчиним.

С усилие издърпа невярващия гвардеец настрани.

— Сега нямаме избор — прошепна той. — Поне ще ни оставят живи.

— Та да пукнем! — яростно изръмжа Лоста, но нямаше нужда да си прави труда. Говорителят го пренебрегна тъй грижливо, че все едно бе изчезнал. Побеснял, Лоста стисна ръка върху гърлото на Джемейн.

— Аз забърках хората си в това и аз ще ги измъкна! Дай ми някаква възможност, каквото и да е… нещо.

Първият помощник дръпна пръстите му. Очите му изскачаха.

— Има само едно нещо, но просто ще те убият! — задъхано каза той.

Лоста го пусна.

— Какво? Кажи го.

Джемейн падна на колене и запухтя тежко, за да си върне диханието.

— Предизвикай говорителя.

Лоста изръмжа разбиращо; нещо му беше подсказало, че ще се стигне дотук.

— Как?

— Вземи някое оръжие — но трябва да гледаш говорителя! Не гледай никого друго. Ти предизвикваш него.

— Добре.

Лоста огледа палубата за най-близкото оръжие и намери прав меч от Свободните градове и яка моряшка кама. Взе ги и се обърна с наведена глава към говорителя на сегюле. С крайчеца на окото си забеляза, че всички утихнаха напълно. На пътя му се изпречи друг сегюле. С приближаването на Лоста той извади оръжие и го опря в гърдите му. С непоколебимо наведена надолу глава Лоста се спря, а после продължи. Гледаше как острият ръб на лезвието отваря процеп в кожената му ризница, докато той се промъква. Нарочно се движеше внимателно, доближи говорителя и спря пред него. Той бе неподвижен. Лоста вдигна взор и мина през кожената ризница и кърпата на врата до маската и очите зад нея. Щом погледите им се срещнаха, маската се наклони едва забележимо — съгласие?

Мъжът отстъпи бързо като котка по време на лов; босите му крака леко докоснаха палубата и той се хвърли в атака. Лоста веднага отстъпи, зает неистово да отбива ударите му. Те бяха тъй бързи и ожесточени, че нямаше време да мисли и да планира. Отстъпваше непрекъснато през половината кораб, преди да успее да си открадне частица мигновение за насрещен удар, за да се намести в стойката си и да попречи на настъплението на мъжа. Бе ужасѐн — досега никой не бе правил такова нещо с него.

Ала облекчението му не изтрая дълго. Отбиването на изящна поредица ответни удари го направи уязвим и той го видя да идва — пробождане високо в бедрото. Завъртя се тъкмо навреме, за да провали разсичащото изваждане на острието. Обхвана го необичаен хладен страх — мислеше, че Ассаил изцяло е изкоренил това чувство от него. Мъжът не опитваше просто да убие — той си избираше целите! Онова бе насочено точно към бедрената артерия. Не направеше ли нещо веднага, щеше да бъде накълцан на ситно. Можеше да мисли само за присмеха на приятеля си Джуп — Железния лост, най-накрая надвит от някакъв маскиран глупак!

Бяха изминали по-малко от шест удара на сърцето.

Нападенията бяха бързи като на Блуз — най-добрия и умел майстор на меча в Гвардията — но не им достигаше сила. Повече хирургически разрези, отколкото удари. Стегна се — предположи, че малцина остават живи толкова дълго — наведе се и използва цялата си ярост, за да контраатакува с пълна сила. Избута настрани едно от остриетата, изненада мъжа, доближи го и прекара камата покрай ръката му. Другото острие на противника изпонасече лицето му в отвличащо движение, но Лоста продължи невъзмутимо и заби ножа до дръжката през леката кожена броня на мъжа право над сърцето. Мощта на устрема събори сегюле, но даже докато падаше, той замахна нагоре с другия си меч и докосна врата на Лоста. Стоманата се вряза дълбоко под брадичката му. Лоста залитна и изрева от болка.

Падна на колене, а между пръстите му избликваше топла влага. Нечия ръка хвана здраво неговата.

— Дай да видя. Дай да видя.

Корло. Лоста се отпусна. Парче плат обви врата му.

— Добре — каза Корло. — Добре е. Ще живееш.

Задъхан, Лоста се задави и не можа да проговори.

Корло пое ръката му и той затрепери. Видя как Джемейн го зяпа невярващо. Махна му да дойде. Опита да говори и не успя. Погледна надолу и видя как отпред целият блести в червено.

— Сега какво? — изграчи той към Джемейн.

Първият помощник преглътна и остана неподвижен.

— Говореше се, че не можело да стане… — със страхопочитание промълви той.

— За малко да не стане — каза Лоста колкото може по-тихо.

Джемейн кимна на друг сегюле, наведен над мъртвия говорител. Гуглата на мъртвия му кон. Не и още някой! С всеки от тия проклетници ли трябва да се бия?

Сегюле се изправи и се обърна към Лоста.

— Как се наричаш, за да те запишем сред Агатиите?

— Агатиите?

— Хилядата — отвърна той.

Лоста можеше само да зяпа. Има хиляда от тези майстори на меча?

— Лоста. Железния лост, Четвърта рота, Второ острие, Обетник от Пурпурната гвардия.

Всички сегюле се обърнаха и го загледаха. Лоста също ги погледна, но после си припомни предупреждението на Джемейн и се обърна настрани. Застаналият далеч на носа сегюле, който странеше най-много, се върна и застана срещу него. Маската му бе много по-малко украсена от другите — имаше само няколко черти. Лоста, разбира се, не можеше да разбере нищо от шарката й. Тогава отново си спомни думите на Джемейн и бързо дръпна поглед от лицето на мъжа.

— Чували сме за вас, Обетниците — каза той. — Защо не се представи по-рано?

Лоста сви рамене.

— Не видях причина.

Сегюле явно разбра довода.

— Не познаваш нашите обичаи, затова ще бъда ясен. Предизвиквам те.

— Не приемай! — изстреля Джемейн.

Лоста леко докосна влажната превръзка на врата си, обърса уста с ръка и остави черта засъхваща кръв от раната на лицето. Болката от пронизания крак бучеше в ушите му. Кракът трепереше и едва ли можеше да го издържи.

— Аз, хм, почтително отклонявам — промърмори той с гъргорещ глас.

Събеседникът му леко наклони маската си.

— Тогава друг път.

Той погледна хората си и те като един се преместиха на едната страна на кораба.

— Тръгваме си.

Лоста отново зяпна. Богове, що за хора. Все го сварваха неподготвен.

— Чакайте. Къде отивате? Какво правите в морето? Обръщането на Близнаците, човече. Защо въобще говориш с мен сега?

Докато останалите носеха мъртвия към борда, водачът им — така се стори на Лоста — отново се обърна към него.

— Вече имаш положение. Наричам се Ору. Сега съм твой, как беше… йовенаи…

— Наставник или началник — и нещо като учител — намеси се Джемейн.

Ору не оспори превода му.

Пръстите посочи мъртвия.

— А той как се казва?

— Леал. Тя се наричаше Леал.

— Тя? Тя!

— Да.

Богове в преизподнята. Нямаше представа. Но щеше да запомни името й — рядко се беше оказвал толкова близо до това да бъде победен. Ору бе скочил чевръсто на галерата. Лоста се надвеси през борда. Стисна врата си и изкряка:

— Какво правите тука? Защо се носите така?

— Ти си един от Агатиите. Вие имате своята мисия. Ние имаме нашата. Ние търсим нещо… което много отдавна ни е било откраднато.

— Добре… нека боговете ви съпровождат.

— Не — решително отвърна Ору.

Екипажът оттласна кораба с пръти. Докато приготвяха греблата, Лоста ги изброи набързо и стигна до петнадесет. В името на милостта на Бърн, петнадесет такива. После мъглата погълна кораба и остави само ударите на дърво в дърво и плискането на водата.

Лоста се извърна от борда и забеляза как Джемейн продължава да го наблюдава.

— Какво?

— Никога нямаше да го повярвам.

— Аха. Е, Господарката бе благосклонна към мен.

— Сегюле не вярват в късмета.

— Да. Хайде да се хващаме за греблата. Ти издавай заповедите, първи помощнико. Аз едва говоря.

— Слушам, капитане. Капитане…?

— Да?

— Опитах да разгледам добре маската на Ору. Ако съм прав, то той е един от двадесетте най-високопоставени.

* * *

На втория ден след измъкването им от падналото гранично укрепление Рилиш се събуди и видя как пет уикски хлапета го зяпат със сополивите носове и прямото неразредено любопитство на деца. Той се опря на лакти и ги погледна. Децата не мигнаха.

— Да? Ще ми помогнете ли да се изправя или не?

Жестоките изпитания на тяхното бягство бяха влошили раната на крака му. Вчера войниците го носеха на смени. Превръзките му смърдяха и бяха на жълто-зелени петна.

— Не — обади се най-голямото, техният водач — момиче, което може би току-що бе навлязло в съзряването.

— Не? — Рилиш се смръщи замислено. — Тогава възнамерявате да ме избавите от страданията ми тъй, както правите с ранените си.

Презрението на момичето бе пълно:

— Лъжа на градски човек. Ние не вършим такива неща.

— Не — повтори Рилиш. Мина му през ума, че го разглежда съветът на спасените от него деца — петимата най-големи.

— Мога ли да попитам как се казваш?

— Грива — отвърна момичето. Дълъг нож, пъхнат в калъф с дръжка от еленов рог, стърчеше високо от сплетена от конски косми връв; тя служеше за колан и придържаше заедно парцалите на детето. Те не бяха нищо повече от нахлузено през главата й оръфано одеяло. Острието щеше да е смешно, ако лицето на момичето не носеше същата закалка. Рилиш се усети, че оръжието му е познато.

— Мога ли да попитам за целта на това заседание на съвета?

— Това не е някое от вашите градски заседания на съвета — подигравателно изрече тя. — Това е заседание по въпросите на командването. Аз ръководя.

— Ти ръководиш? Не, аз мисля, че…

— Мисли си както щеш. Тук, в равнините, ако искаш да останеш жив, ще правиш както аз кажа…

— Грива, аз командвам войниците, които ви пазят и които спасиха теб и твоите…

— Спасили са нас? — излая момичето. — Не, малазанецо. Мен ако питаш, ние спасихме вас…

Рилиш осъзна, че спори с десетгодишно момиче и че то има право. Погледна нагоре и проучи сенчестите клони на тяхната горичка.

— Много добре. Ще проявя любезността да приема, че всичко това води нанякъде…

— Хубаво. Той каза, че ще го направиш.

— Кой?

Израз на самоукоряване.

— Няма значение. Важното е, че решихме: отсега нататък ще се движиш в носилка.

— Носилка. Колко мило от ваша страна.

— Не е от добрина. Бавиш ни.

Разбирам. Вече бяха обременени с един — малко момче, едвам проходило, увито в одеяла и дундуркано от децата.

— Аз ще събера хората си…

— Твоите хора няма да я теглят. Те трябва да се сражават. Ще я теглят три от най-силните ни момчета.

— Почакай малко…

Гривата му направи знак да мълчи.

— Вече е решено.

Тя и четирите момчета внезапно си тръгнаха.

Отлично. Току-що една шайка хлапетии го уволни от длъжност.

— Сержант Струна!

Докосване по рамото го събуди сред златна следобедна светлина. Покрай носилката му подтичваше сержант Струната. Високата трева се разделяше с шумолене и Рилиш изпитваше объркващото усещане, че го теглят през плитка вода.

— Господин лейтенант?

— Да, сержант?

— Неприятности пред нас, господине. Малка дружина въоръжени заселници. Според разузнавачите трябва да се захванем с тях. Има голяма вероятност да ни засекат.

По някаква причина на Рилиш му беше трудно да говори.

— Разузнавачи, сержант?

Изчервяване.

— А, момчетата и момичетата, господине.

Движението им се забави и спря. Сержант Струната приклекна ниско. Рилиш се взираше в него и опитваше да се съсредоточи. Нещо със зрението му не бе наред.

— Много добре, сержант. Обкръжавате ги, залпова стрелба, после настъпвате. Никой не бива да се изплъзне.

— Тъй вярно. Тя нареди съвсем същото.

— Тя, сержант?

Отново изчервяване.

— Гривата, господине.

— Това на кръста й твоят нож ли е?

— Да, господине.

— Това няма ли някакво значение при уикците?

Сержантът разсеяно гледаше настрани.

— О, да, има, господине. Навремето не го знаех. Трябва да вървя, господине.

— Добре, сержант — но той вече си бе тръгнал. Изпита някакво смътно раздразнение, но пък не беше сигурен защо. Зад него другата носилка стоеше прикрита сред високата трева. Притеснените й носачи бяха коленичили наоколо. Рилиш имаше ясното усещане, че по-големите деца, момчета и момичета, пазеха носилката. Докато гледаше, от тревата като по вълшебство изникнаха деца, говориха с малчугана на носилката и забързаха нанякъде. Сякаш предаваха сведения и получаваха указания от момченцето. Той се засмя на гледката. Ръката на един от неговите носачи разтърси рамото му.

— Тихо, малазанецо — произнесе момчето.

Тихо! Как смее! Рилиш се помъчи да седне изправено; щеше да му покаже какво значи уважение. През крака му премина светкавица. Болката превърна зрението му в тъмен проход, изтътна в ушите му като срутване и той не усети нищо повече.

— Господин лейтенант? Лейтенант!

Някой го викаше. Намираше се на борда на транспортен кораб на североизток от Юмрука посред дъждовна буря. Грамадни вълни люлееха трудноподвижната бъчва. Чувстваше се като вкопчила се в бясно куче бълха. Капитанът крещеше и сочеше към десния борд. От мрака долетя дълга черна меърска бойна галера и се спусна върху тях като гнева на Гуглата. Таранът на тънката галера вдигаше пръски по-нависоко от левия й борд.

— Дясно на борд! — изрева капитанът.

Рилиш хвърли поглед към претъпканата с малазански редовни войници палуба — подкрепления за закъсалата Шеста армия. Забеляза сержанта, който крещеше на хората си да се строят в редици.

— Приготви арбалетите! — надвика го той.

— Слушам! — ревна сержантът.

Преди да успее да се обърне, галерата нанесе удар. Палубата на кърмата подскочи нагоре и му изкара въздуха. Хората крещяха, а дървото се чупеше с бавно хрущящо стържене. Разцепена мачта се блъсна в палубата.

Омотан под падналите въжета, Рилиш само извика:

— Стреляй! Стреляй поединично!

— Тъй вярно! — донесе се ответният вик.

Рилиш си представи как редица след редица малазански арбалетчици опустошават със стрелбата си ниската открита галера. Освободи се с меча си; едното му око бе заслепено от потеклата от рана на главата кръв.

— Къде е магът, проклета да е!

— Мъртва, господине — обади се някой от тъмното.

Палубата се наклони наляво, тъй като вълна повдигна двата кораба. Те се разделиха със скръбно стържене на дървесина. Показа се пукнатият таран, който ръсеше дървени трески. Бойната галера се изтегли с гребане. Гуглата да отнесе меърската блокада! Единствените съюзници на Корелри, които струваха нещо. Чудеше се дали и един от пет малазански кораба се промъква. Галерата изчезна в мрака, доволна от изпълнението на задачата си; Рилиш бе склонен да се съгласи. Транспортният кораб отказа да се изправи и се издигаше и падаше по вълните като мъртво тяло. Проправи си път през развалините на кърмата и намери сержанта.

— Какво мислиш? — попита го той.

Сержантът изкриви лице и се изплю.

— Струва ми се, че водата е страшно студена.

— Съгласен съм. Нареди на хората да оставят оръжието. Ще трябва да плуваме към брега или да се надяваме друг кораб от конвоя да е наблизо.

— Тъй вярно, господине.

— Лейтенант? Господине?

Рилиш отвори очи. Бе нощ. Звездите светеха на небето, но се държаха особено — имаха опашки, които се носеха зад тях, колчем ги погледнеше. Сержант Струната се беше надвесил над него. Усещаше се горещ и плувнал в пот. Опита да говори, но не можа да отлепи устни.

— Имате треска, господине. Възпаление.

Рилиш раздели устните си.

— Мислех си за деня, в който се запознахме, Струна.

— Тъй ли, господине? Лош ден. Загубихме много добри мъже и жени.

До Струната се появи малко момче. Там беше и Гривата.

— Според Гривата това момче — обясни Струната — е Талант, свързан с Денъл. Ще ви прегледа.

Момчето стеснително сведе глава.

Едно момче!

— Не.

— Не, господине?

— Не. Твърде е малък. Не е обучен. Опасно е.

Струната и Грива си размениха погледи; Струната вдигна рамене — „казах ти“.

— Беше наредено — съобщи Гривата.

— От кого?

Тя погледна към другата носилка и прехапа устни.

— Заповед. Това е всичко. Продължаваме.

— Не, аз…

Струната го хвана. Други ръце стиснаха раменете, ръцете и краката му. В устата му натъпкаха навита кожа. Рилиш се изопна, съпротивляваше се, пъшкаше и викаше през кожата. Момчето докосна крака му и затвори очите му. Тъмнината го обгърна.

Събуди се самичък на обрасло с трева сечище под звездите, досущ като предишното. Всъщност всичко бе тъй еднакво, та Рилиш си рече, че може би Струната и останалите просто са сметнали за най-целесъобразно да го изоставят. Откри, че може да вдигне глава. Видя момчето седнало със скръстени крака и навело глава срещу угаснал огън.

— Хей?

— Не си прави труда, чуждоземецо — изръмжа нисък глас от тревите. — Той няма да отговори.

Рилиш огледа стената от развълнувани кафяви стръкове.

— Кой е там?

Остър смях наоколо.

— Не е за теб, чуждоземецо. Знаеш, че не бива да се изгубваш. Дори и тук.

Опипа наоколо си за оръжие, но не намери. Отново остър задъхан смях.

— Какво става?

— Ние решаваме…

Оттатък стената от трева се носеха очертания — дълги и гъвкави.

— Решавате… какво?

— Как да те убием.

Очертанията замръзнаха. Всички загатвания за движение секнаха. Сякаш и въздухът се успокои. Нещо исполинско бавно разтърси земята на сечището. Рилиш си припомни кога е усещал земята да се тресе. Някои го наричаха Болката на Бърн.

— Достатъчно…

Очертанията избягаха.

Някакво присъствие влезе в сечището — поне това можаха да установят сетивата на Рилиш. Не можеше да го види — очите му изглеждаха неспособни да възприемат видяното. Можа да различи единствено подвижно петно. Заобиколи го богатият аромат на свежо разкопана пръст, топъл и влажен. Припомни си как в детството помагаше на ратаите в семейните овощни градини. Присъствието отиде до момчето и като че го обгърна.

— Такава невинност.

Болезнената мъка в гласа разпъна Рилиш и насълзи очите му.

— Трябва ли да бъде наказвана?

Нещото обърна вниманието си към него и Рилиш откри, че трябва да извърне поглед. Не можеше да го гледа, идваше му в повече.

— Рилиш Джал Кет — изрече то и огромната тежест на скръбта зад гласа стисна сърцето му. — Зная, че в тези млади времена назовават начините ми на действие остарели и сурови. Но те вършат работа и днес. Поискано бе напътствие и то ще бъде дадено. Сега децата ми трябва да пристъпят в другия свят, откъдето ти дойде. Моля те да помогнеш за тази стъпка.

— Ти… молиш?

— Раболепието и подчинението могат да бъдат наложени със сила. Разбирането и приемането не могат.

Рилиш се мъчеше да си върне гласа.

— Разбирам — искам да кажа, не разбирам. Аз…

— Не се очаква да разбираш. Очаква се да опитваш да го правиш.

— Но как ще зная…

Присъствието се оттегли.

— Достатъчно.

Рилиш се събуди от полегатата светлина на късния следобед. Жената войник, която му помогна да се измъкне от укреплението, допираше хладна влажна кърпа до лицето му, докато вървеше край носилката. Той й се усмихна, тя му отвърна и изтича нанякъде. Чакай, опита да каже той, как се казваш? Скоро след това до него се появи сержант Струна.

— Сержант — успя да прошепне той. — Момчето. Къде е момчето?

Струната пусна твърда насърчителна усмивка.

— Не се безпокойте за нищо. Просто си почивайте, господине.

— Сержант! — но той си бе отишъл.

На следната утрин Рилиш можеше да седи изправен. Поиска вода и храна. Най-трудно му бе да понася собствената си миризма — беше се изпуснал през нощта. Попита за сержант Струната и зачака. Сержантът май не искаше да идва. Най-накрая се появи. Рилиш забеляза, че мъжът бе започнал да пуска брада и че сивата му туника е парцалива и мръсна. Май имаше и няколко нови порязвания и по-дълбоки рани. Рилиш си каза, че вероятно изглежда по-зле и че със сигурност мирише много по-зле.

— Трябва да се почистя. Има ли достатъчно вода за това?

Сержантът изглеждаше облекчен.

— Да, господине.

Дойде и Гривата. Носеше взети от заселниците дрехи — лека кожена ризница върху прекалено голяма туника, панталони и дори ботуши.

— Момчето? — попита Рилиш. — Лечителят?

Устните на сержант Струната се свиха и той погледна настрани с присвити очи.

— Мъртъв е — произнесе Гривата с обичайния си кръвнишки поглед. — Умря, докато те спасяваше. Не зная защо, тъй като ти си проклет малазанец. Много уикска кръв бе пролята, за да бъдеш спасен…

— Достатъчно — промърмори Струната.

Рилиш сведе поглед. Тя бе права и имаше основание да се гневи. Но той не бе поискал да го лекуват. Вдигна поглед.

— Ти каза нещо. Нещо за заповеди. Какво означаваше това?

Гривата предизвикателно оголи зъби.

— Не е за теб, малазанецо.

Отговорът й смрази Рилиш.

Откри, че може да извърви част от следващия ден. Момчетата с неговата носилка вървяха подир другите в средата на раздърпаната им колона от около седемдесет деца — поне една трета от тях по всяко време се влачеха далеч назад — и тридесет редовни войници, които се движеха в авангарда, в ариергарда и пазеха отстрани. Колкото повече наблюдаваше другата носилка и дванадесетте постоянно заобиколили я деца, толкова повече я виждаше като истинското сърце на отряда им. Какво бе това дете, та да извиква такава преданост? Самообявилите се гвардейци се изпречваха при всеки негов опит да се доближи. Увитото в конски чулове дете не му обръщаше внимание, а през повечето време очите му бяха затворени. Рилиш стигна до извода, че е потомък на семейството на някой важен вожд.

Ходеше точно след авангарда и спря, за да си свали шлема и да обърше лицето си. Проклета жега! Като че слънцето напичаше от всяка тревичка. Около него бръмчаха насекоми и летяха към очите му. Целият бе в подутини, устните му бяха напукани и изгорени от слънцето, изпражненията му бяха като чорба. От торбичка извади стопчено парче плат, разгъна го и изгледа тъмното вещество вътре. Храната? Приличаше му повече на сушен тор от бедрин. Опита да отхапе парченце от единия край и след известно време на гризане успя да отцепи резенче. Махна на сержант Струната да дойде при него.

Пот бе избила по плющящите останки от туниката на сержанта. На шлема му се вееха две пера от врана. Рилиш ги разгледа и вдигна вежда. Струната потръпна и се сви.

— За в случай, че се отделим от колоната, господине. Безопасно преминаване и подобни, тъй ми казаха.

— Разбирам.

Рилиш вдигна брадичка на запад, където замъглени кафяви хълмове се издигаха на хоризонта.

— Нашето направление?

— Тъй вярно. Златните хълмове. Някакви свещени места за уикците, господине.

— Така, значи Гривата е уверена, че там ще намери други бежанци.

— Тъй вярно, господине.

— Много добре. И… добре свършена работа, сержант.

— Благодаря, господине — Струната отдаде чест и си тръгна.

Рилиш въздъхна, отново нахлупи шлема си и закрачи. Щом положението е такова, трябваше да се замисли какво ще прави, след като се оттегли от отговорностите си. Да върне отряда при областния си началник в Унта? Да получи военен съд по бързата процедура и екзекуция? Щеше ли Юмрук Д’Еббин да се задоволи само с неговата глава, или щеше да хвърли хората в затвора като метежници? Винаги можеше да се обърне към Върховен юмрук Ананд — той имаше славата на справедлив човек. Може би трябваше да разпусне поделението си и да се завърне сам. Или да не се връща въобще. Официалното заключение щеше да бъде, че го предполагат мъртъв. Помисли си за бедното семейно имение до грисийската граница; сега трябваше да зреят сладките кратуни.

При него се завърнаха образите от трескавите му бълнувания и той изсумтя от смешното самовъзвеличаване. Поделението му в Корел бе покосено, покосено бе и поделението му на уикската граница; май най-добре за всички щеше да бъде просто да захвърли шлема си. Ала лицето на Таджин нямаше да изчезне. Момчето се казваше Таджин. Не можеше да затвори очи и да не го види.

По-късно следобеда от юг допълзяха съгледвачи. Тръшнаха се до носилката на момчето. Гривата дотърча и около детето се развихри ожесточен спор, докато тя не сведе глава в отсечен поклон. Струната трябваше да дойде до Рилиш.

— От юг наближават ездачи — изрече той настрани.

— Заключавам, че не са уикци.

— Не, момко.

Гривата дотърча до Рилиш, стиснала здраво дръжката на дългия си нож. Спря се пред него, но лицето й бе извърнато настрани и яростно гледаше към носилката.

— Наредиха ми… Тоест, трябва да се поставим под твое началство.

Не искаше да вдигне поглед.

— Забелязали ли са ни вече?

— Смятаме, че не са.

Рилиш се огледа и посочи най-близкото хълмче.

— Оттеглете се на този хълм. Залегнете и може би те няма да ни забележат.

— Както заповядате.

Тя тихо даде нареждания. Струната вдигна ръка и направи знак на мъжете и жените редови войници. Всички се понесоха към възвишението.

Сухо речно корито прерязваше хълма отзад и не позволяваше да ги доближат, но не даваше и път за отстъпление. Войниците клечаха из тревата в двойна дъга около основата. Рилиш застана на колене с помощна част от шестима близо до върха, току до носилката. Гвардията от деца обграждаше момченцето; останалите се бяха пръснали. Всички чакаха мълчаливо, докато тропотът на конските копита се приближи към тях. Безредно профучаха ездачи; въоръжени граждани без униформа или ред, някакво самопровъзгласило се опълчение. Осемдесетина души. Пътят им ги преведе покрай възвишението и по-нататък на северозапад. Рилиш бе доволен от гледката на малкото лъкове и арбалети на гърбовете им. Повика с ръка едно дете при себе си. Дайте им време, прошепна той. Момичето запълзя надолу сред треволяците на четири крака.

Рилиш чакаше и се ослушваше. Завърнаха се глухото бръмчене на насекомите и съскането на ленивия следобеден бриз през тревата. Слънцето доближаваше неравния западен хоризонт — затова ли ги наричаха Златните хълмове? Тогава — отново копита. Две фигури на коне, с наведени глави, проучваха земята, докато яздеха на юг. И двамата уикци в окъсаните си ризи от еленова кожа, с дълги сплъстени черни коси.

— Съгледвачи от изменниците — просъска Гривата, изведнъж озовала се до Рилиш.

И двамата се стегнаха и живнаха — бяха разбрали, че са били наблюдавани. Рилиш разбра, че е загубил всичките си възможности.

— Стреляй!

Стрели от арбалети и лъкове полетяха от тревата като разгневени насекоми. Единият разузнавач падна, отхвърлен назад от ударите на четири стрели. Другият се бе изтъркалял от коня си. Около него от тревата се надигнаха фигури и се нахвърлиха. Бърз висок крясък; тишина. Единият от конете, пронизан от няколко арбалетни стрели, се изправи на задните си крака и изцвили от болка, после падна и зарита. Проклятие. Другият стоеше неподвижен, докато едно от децата не се изправи и не го изпрати да тича с плясване по хълбока.

Земята тътнеше от завръщането на главната сила, но по-бавно, в лек галоп. Заобиколиха хълма скупчени, авангардът се съвещаваше — думите им се губеха в шума. Доближиха се и видяха падналия кон. Объркано се въртяха в кръг и гледаха към околните хълмове. Заслизаха от конете. Проклятие.

— Стреляй поединично! — ревна Рилиш.

Дъжд от стрели удари спешени хора и конници. Останалите пришпориха животните си нагоре по хълма; мечовете засвяткаха из ножниците.

Хората на Рилиш се надигнаха от тревата, за да ги посрещнат. Сечаха конете и завързваха бой с ездачите. Уикско момиче се метна на гърба на кон зад ездача, заби ножа си в него, след това се претърколи и го свали със себе си. Повечето от опълчението обаче бяха по-добре, сечаха от горе на долу с по-дългите си оръжия, избутваха децата от страните си и напредваха. Рилиш извади сдвоените унтански дуелистки мечове и се затича надолу по склона.

Зае се с най-близкия, отби насочения надолу удар, прониза слабините и го остави да продължи напред — човекът след мигове щеше да припадне от ужас и от загуба на кръв. Друг опита да го стъпче с коня, но той се хвърли настрани и се претърколи. Изправи се на крака и се обърна, като очакваше да бъде прегазен, но конникът бе зает — удряше се по лицето и крещеше от усещане за безсилие. Виковете прераснаха в болка и даже ужас. Мечът изхвръкна от хватката му, а ръцете се притиснаха към лицето. Тъмен облак от насекоми обкръжи мъжа. Той запищя и падна от коня, който уплашено избяга. Рилиш отиде до мятащото се, давещо се същество в тревата. По целия склон хората падаха, вкопчваха се в плътта си, пищяха от болка и смразяващ кръвта ужас.

Тялото в нозете на Рилиш застина. От него се издигна и се разпръсна рояк насекоми. След тях се показаха блесналите розови и бели извивки на костта там, където бе било лицето на човека. Сякаш взрив — множество бълхи, оси и едри като хлебарки мухи се изляха измежду зиналите зъби на трупа като издихание на заразна болест. Рилиш се дръпна и повърна рядкото съдържание на стомаха си.

Кашляше и бършеше уста, когато видя да ги доближават нови ездачи. Колона уикски конници. Обкръжиха основата на хълма. Двама ездачи скокнаха от високите си изрисувани коне и изтичаха нагоре. И двамата носеха къси наметки от пера на врана, и двамата бяха юноши. Рилиш почисти мечовете си в тревата и после бавно се изкачи до носилката. Бедрото го болеше като от счупване.

На върха видя двамата ездачи — бяха се хвърлили на земята край носилката и целуваха детето, стискаха ръката му, държаха го за брадичката, разглеждаха учудено лицето му и бърбореха на уикски. По лицата им се стичаха сълзи, а те не ги забелязваха.

До Рилиш дойде Струната.

— Чудото на Трейк, господине — въздъхна благоговейно той. — Знаете ли кои са тия двамата?

— Да, сержант. Зная.

— Мисля, че сега по границата ще се лее кръв и че лично Гуглата ще състави списъка със загиналите.

— Така е, сержант. Мисля, че си прав.

Рилиш седна, сне шлема и избърса потта от лицето си. Отпи вода и изплакна уста.

Най-накрая, с падането на вечерта, двамата — близнаци, млади мъж и жена — се изправиха пред Рилиш. Той се надигна и се поклони от признателност, която и двамата отмахнаха с ръка.

— Дължим ви повече, отколкото можем да ви платим, господин лейтенант — каза момчето.

— Просто изпълнявах задълженията си.

— Нима? — рязко произнесе момичето; очите й бяха тъмни и блестяха съвсем като на врана. — Бих казала, обратното на задълженията ви.

— Дългът ми към Империята.

Двамата се спогледаха и обмениха мисли без думи.

— Във всеки случай, нашите благодарности — каза момчето и се обърна да си върви. — Ще ви съпроводим до Златните хълмове.

Рилиш за малко по навик да отговори със слушам. Гледаше ги как се отдалечават и говорят с Гривата и с останалите, които се стълпиха, докосваха ги с почит и подръпваха кожените им дрехи. Израснали до тромави дългокраки юноши, но с обветрени лица и отдръпнат преценяващ поглед на минали през изпитанията на Гуглата опитни ветерани — Нищожния и Пъклената. Живите легенди на похода от Седемте града. Може би най-опасните живи магове на континента, при това ядосани, и то — според него — страшно ядосани. И то с основание.

* * *

Кайл се събуди от леко подритване по петата. Без да мърда, погледна нагоре и видя как Преследвача мълчаливо му дава знак да стане. Тромаво се изправи, опрян на лявата си ръка — дясната беше здраво увита в превръзка. Нощта бе ясна, нашарената с петна луна стоеше ниско и блестеше. Непонятно как Кайл се замисли за стари предания от древното минало на своя народ, когато много луни с различна големина и цвят изпъстряли нощите в многобагрена сянка. Дори и тази луна изглеждаше обезцветена напоследък. Нощите пък бяха осветени от много повече падащи звезди, отколкото в детството му. Хвърли поглед към бляскавата звездна дъга — знак за Хвърлянето на Отеца, където Небесният Отец на народа му изпърво подхвърлил шепа ярка прах, която щяла да се превърне в Творението. Блестящо и нагъсто, както винаги, въпреки страховете му.

Преследвача доближи глава.

— Имаме неприятност.

В отговор на въпросителния поглед на Кайл той посочи към Кокошката, дебнещ в тъмния край на гората.

С приближаването на Кайл Кокошката нагласи ризницата си от пришити към кожата железни халки и провери прибраните в калъфи дълги ножове. Устата му бе изкривена в обичайната кисела гримаса зад сгъстяващите се мустаци и брада.

— Видяхме собственика на лодката. Истински гигант е, Тогг да го отнесе. По-голям от всеки, за когото съм чувал. По-голям от всеки Теломен.

Тръпка на страх премина през Кайл — гигантите, джогените, бяха едни от демоните на неговия народ.

— Джоген?

— Това пък какво е? Джоген? — Кокошката се досети и се усмихна спокойно и без хумор. — Не. Не е от тях.

— В Гвардията чух приказки за гиганти, които живеят в Стратем. На изток. Тоблакай.

Кокошката изсумтя.

— Не, не е като тях.

— Колкото по-големи са, толкова са по-бавни — включи се Преследвача и ги подтикна да вървят.

— Това от личен опит ли го знаеш, а, Преследвач? — попита Кокошката и вдигна вежда.

Преследвача направи знак за тишина.

Докато вървеше през гората, Кайл искаше да разпита Кокошката повече за този гигант, но времето за това бе отминало. Движеха се мълчаливо между дърветата. Достигнаха обработени нивички, отвоювани от края на гората; следваха пръснати нашироко колиби и кошари; те пък се простираха до ивица черни камъни и сивите развълнувани води на Бялото море оттатък нея. Щипещ вятър към сушата се промъкна през бронята, плъстената подложка и ленените ризи на Кайл. Той се уви още по-здраво в наметалото си. Поривите сякаш носеха мраза на леда, породил ги някъде далеч отвъд западния хоризонт.

Прегърбен, Кокошката претича между откритите пространства на нивите. Кайл огледа пръснатите къщета — не се виждаше огън или светилник, въпреки че от някои комини се издигаха бели пипала. Преследвача го последва, а Кайл вървеше в края. Посред колибите, иззад някакво заграждение за кози, се появи Пустошта. Четиримата изтичаха до тъмната ивица, където лодката стоеше леко килната; едничката й мачта бе висока и изящно тънка.

Пустошта опря рамо във високата кърма, а краката му застъргаха в камънаците. Натисна отново и се задъха.

— Момъка да го отнесе! Има усложнение.

— Наблюдавай — рече Преследвача на Кайл. Тримата подпряха рамене в лодката. Напънаха се и вдишаха рязко. Обутите в сандали крака потънаха в чакъла. Лодката проплака високо и изстърга една длан напред по кила си — цял дървесен ствол.

Кайл отдръпна поглед от напъните им и се стресна от гледката на двама души, които се приближаваха. Единият го смая с ръста си — висок почти два пъти колкото обикновен човек, той носеше копие наполовина на височината си. Мъжът до гигантското същество — джоген или не — някак си въобще не изглеждаше незначителен. Тъмен и мускулест, той се движеше леко и изискано и привлече вниманието на Кайл.

— Идат — промърмори той настрани. Тримата братовчеди изоставиха усилията си. Лодката не бе помръднала повече.

С приближаването на двамата Кайл откри, че не толкова се бои, а изпитва необясним срам и неудобство — все едно е обикновен крадец, заловен на местопрестъплението — което, рече си той, беше почти така.

— Изненадвате ме — произнесе мъжът на талийски, докато отиваше към лодката. — Не мислех, че някой друг освен приятеля ми може да я отмести.

— Да, да, ние просто сме пълни с изненади — процеди Преследвача, а ръката му бе близо до меча.

Ясният поглед на мъжа се премести към Кайл.

— Млад си за Пурпурната гвардия, нали така?

Кайл сведе очи — все още носеше печата си.

— Напуснахме я.

Една тъмна вежда се надигна.

— Наистина? Не мислех, че е възможно.

По време на разговора гигантът стоеше прав със скръстени ръце, въпреки че върху устата му играеше усмивка. В смайващите му златни очи имаше нещо като удивление, докато погледът му ги обикаляше всичките.

— Трябва ни вашата лодка — каза Преследвача.

— Ако Гвардията е по петите ви, не е чудно — сухо отбеляза мъжът.

— Колко искате за нея — попита Кайл и се изненада от себе си.

— Не е за продан.

Очите на мъжа бяха безизразни, въпреки че устата му се изкриви в полуусмивка.

— Но може да бъде наета.

Преследвача пусна нещо, което звучеше като дълго проклятие към всички набъркали се богове.

— Накъде сте се запътили? — попита грамадното създание на плавен мелодичен талийски.

Гласът му беше напрегнат, очакващ, почти трескав в наситеността си. Напоследък Кайл много бе мислил по този въпрос. Накъде би могъл да се отправи по широкия свят? Обратно у дома, в земите на Баел? Или в нова земя, в този Дженабакъз, за който бе чувал толкова много в Гвардията? Най-накрая обаче нямаше нужда да се пита — едно място, едно име не му даваше покой, откак случайно го бе дочул, докато се криеше в гората. Място, а може би и мисия. Обърна се към двамината.

— Някой от вас да е чувал за Долманите?

Ответът им изненада Кайл. Името очевидно не значеше нищо за мъжа — погледът му остана безучастен, макар че се премести към спътника му. Гигантът се дръпна като от удар в стомаха. Полази го тръпка, подобна на поклащането на дървесен ствол; той изпусна свистяща въздишка във вид на дълго недоволно ридание.

— Да — отвърна той с напрегнат от чувство глас. — Познавам ги добре. Долманите на Тиен. Намират се в Джакуруку, родната ми страна.

— Тогава колко ще вземете, за да ни закарате там — попита Преследвача и изгледа Кайл с присвити очи.

Мъжът вече се бе извърнал наполовина и произнесе през рамото си:

— Току-що платихте. Вземаме си продоволствието и след това потегляме незабавно.

Въпреки очевидното си неудовлетворение Преследвача кимна.

— Как се казваш?

— Пътник. Той е Ереко.

Преследвача съобщи техните имена. Ереко сведе глава за поздрав.

— Добра стига, другари — усмихнато каза той; беше си върнал самообладанието. — Скоро ще отплаваме в бездната на Танцуващия лед. Добре познавам това море и ако съдя по студения вятър, то се подготвя за нас.

И двамата се върнаха назад по брега.

Докато Преследвача гледаше Кайл, Пустошта изпусна дълга благодарствена въздишка.

— Може би все пак трябваше да се плати…

— Не зная дали се радвам особено на тая работа — каза Кокошката.

Преследвача отказа да остави на мира Кайл.

— Долманите… мястото, споменато от Скинър?

— Да.

— И неговия човек. В Джакуруку, нали?

— Да.

— И сега тоя Теломен или какъвто там е, разправя, че бил от Джакуруку.

— Да.

Преследвача се врътна възмутено.

— Някой се бърка тук, в името на Тъмната Господарка. Това не ми харесва. Твърде явно. Ще има неприятности. Връщания назад. Знам го.

— Какво искаш да кажеш?

Той потърка дъските на лодката с ръце.

— Пляскане през ръцете. Разпръсване. Момче — произнесе той и се обърна, — боговете са просто завистливи деца. Едно опитва да построи замък в тоя пясък. Скоро другите ще го видят или пък вече са го видели. Ще дойдат и ще го съборят.

— Защо?

— Защото не могат да допуснат начертанията на другите да успеят, Кайл. Всеки от тях иска да се сбъднат само неговите.

— Не съм сигурен, че съм съгласен с това.

Високият съгледвач вдигна рамене.

— Съгласен или не, така стоят нещата. Във всеки случай май излиза, че все още работим за Гвардията.

— Всички посоки са еднакво добри — каза Кокошката с пренебрежително махване.

— Освен към къщи — намеси се Пустошта, подсмръкна храчка и я изплю на камъните.

Кокошката кимна.

— Да. Това би било най-лошото.

Пътника и Ереко се върнаха доста бързо. Кайл трябваше да срита братовчедите, за да ги събуди — бяха полегнали на наметалата си и направо бяха заспали. Двамината хвърлиха в лодката вързопите си, а после Пътника махна на всички да се качват.

Кайл едвам докосна припокриващите се дъски на бордовете със здравата си ръка и лодката се затъркаля по наредените под нея дървени трупи. Ереко просто бе подпрял кърмата с рамото си и съдът лесно потегли надолу по брега. Произведе дразнещо стържене на дърво в дърво, а после се стрелна с носа напред в сивата вода. Ереко бе продължил да я бута и сега стоеше прав в нещо, което за него беше вода до кръста. Кайл, който бе нисък на ръст, смяташе, че ще му стига до раменете. Пътника посочи редичка запечатани глинени делви:

— Пълни са с питейна вода. Пренесете ги на борда.

Преследвача не се помръдна, но след едно Тъй вярно, капитане откъм Кокошката братята се заеха със задачата.

— Денковете с дървени въглища — каза Пътника на Кайл и посочи вече приготвената купчина.

— Слушам — отвърна машинално Кайл. Най-накрая и Преследвача се включи в товаренето на сушената риба и корените.

Ереко беше придвижил лодката по-близо до брега. Те се качиха — бяха мокри само до коленете. Ереко я отблъсна и после прескочи планшира. Хвана кормилния лост, а Пътника седна на високия нос.

— Вдигайте платното — викна Ереко. Братята се хванаха и задърпаха въжетата. Издигна се платно, квадратно, съшито от парчета плат, и се изду докрай на силния вятър. Ереко ги поведе на север, покрай брега и малко навътре в морето. На изток вече се зазоряваше. Бяха подготвяли лодката си цялата нощ.

Кайл седна близо до кърмата и се уви в наметалото си.

— Как се казва лодката? — попита той гиганта.

— Наричаме я Хвърчило — отвърна му той с лека доволна усмивка. — Да се надяваме, че ще се носи толкова бързо, а?

Кайл можеше само да кимне в знак на неувереното си съгласие. Защо трябваше да бързат? Бояха се, че Гвардията може да ги преследва? По-вероятно грамадното създание си имаше свои причини да бърза. Оня, който се нарече Пътник — що за странен избор! — се бе настанил на самия нос и гледаше напред покрай високата украса. Преследвача, Пустошта и Кокошката седнаха в средата, завиха се в наметалата си и веднага заспаха. Кайл опита да спи, но откри, че въпреки изтощението от нощната работа е и напрегнат. Вървеше по пътя си — но към какво? Щеше ли да бъде срещата или откритието, на което се беше надявал? Ала вече бе твърде късно да си променя решението. Стори му се, че врязването на носа на Хвърчило във водата е поставило началото на събития, които не могат да бъдат спрени. Нито от хора, нито даже от тези досадни богове, които — глупаво! — може и да се бяха намесили. Бяха тръгнали по избрания път. Един от многото съществуващи, който впоследствие, подобно на всеки друг избран, щеше да изглежда предопределен. А тяхната цел, тяхното бъдеще ги очакваха.

Втора глава

Мъдрите научават повече от враговете си, отколкото глупците научават от приятелите си.

Неустановено авторство

(възможно Готос)

— Обелискът е високо, Убиецът е близо, Короната е обърната, Свършекът на света!

С вдигната за хвърляне ръка, Наит изгледа Хеук, кадровия маг на ротата.

— Е, и? Какво трябва да означава това?

Старецът премигна с жълтеникавите си кървясали очи и се отпусна в стола си. Посочи картите:

— Означава, че нещо се случва.

На масата на ротата Ситния произведе могъщ пърдящ тътен. Наит задържа ръката си високо и разклати заровете.

— Винаги някъде се случва нещо, смахнат дядка!

— Не ругай — намеси се ефрейтор Сръчната — и хвърли проклетите зарове.

— Отлично!

Наит разклати зарчетата пред широкото й запотено лице.

— Искаш да хвърлям, ще хвърлям!

Той хвърли. Зарчетата отскокнаха от кутията и изчезнаха сред триците, сламата и разкривените дъски на пода на гостилница Украсата.

— Ах ти, глупава тиква! — каза Сладура.

— Боклук такъв.

— Не ругай!

— Виж сега, по-добре ги намери — обясни Сладура, — те са направени от ашиците на баба ми.

— Тогава тя може съвсем спокойно да си ги намери.

Сръчната, Сладура и Ситния го загледаха. Наит вдигна ръце.

— Добре! Ще потърся.

Застана на ръце и на колене между претъпканите маси.

— Тука долу не мога да намеря и барабонка.

— Аз съм намирал — сериозно каза Ситния.

Наит претърси пода и реши да гледа повече за изпуснати монети, а не за нещо друго. Вратата се отвори с трясък, на прага се спря мъж и засенчи ярката светлина на пладнето.

— Това е краят на света — изкрещя той в помещението за гости. Разговорите и тропането на оловните халби секнаха. Всички се обърнаха и се взряха в човека — разширени очи, разрошена коса, изисканата му кадифена дреха бе накривена и усукана.

— Портите на Гуглата са се отворили и мъртвите от цялата Бездна се изсипват върху нас!

Наит се изправи и удари тила си в масата.

— Какво, в името на задника на Гуглата?

— Бягайте! Тичайте! — и мъжът послуша собствения си съвет и побягна.

Наит погледна Сръчната, а тя погледна Сладура. Неколцина от постоянните посетители се подадоха през омазнените опнати кожи, които служеха за замъглени прозорци. Нахлулата през вратата светлина имаше странна зеленикава отсянка — като в челото на приближаваща буря. Няколко неясни фигури, не повече от трепкащи сенки, претичаха покрай прозорците като отлитащи призраци. Повечето от клиентите свиха рамене и се върнаха към разговорите, обсъждайки още по-необичайните неща, които били виждали — денят, когато двуглава котка обикаляла из улиците на Унта и целият квартал бил обърнат с краката нагоре, та да може проклетата твар да бъде хваната и удавена в някое корито; или не много отдавнашната нощ, когато някакъв падащ бог — може би самият Финир — превърнал нощта в ден.

Ала на Наит му се стори, че дочува далечни викове на тревога и учудване през отворената врата. Сръчната въздъхна, надигна се от масата, протегна ръце и изопна широките предни върви на ленената си риза. Ситния изхленчи, а Сладура зарови глава в ръце, докато я гледаха от масата. Сръчната побесня — О, я стига! Тя навлече плъстената дреха и ризницата си и взе пояса и меча от облегалката на стола. Наит тури монетите от масата в джоба си и бутна клечката за зъби от пилешки кокал в ъгълчето на устата си. Изгледа мъжете на масата.

— Е? Хайде, провиснали пишки такива.

Ситния изгледа как Сръчната се отдалечава и тъжно промърмори:

— Сега не са толкова провиснали.

Сладура шляпна баргастеца по наметалото от бедрин.

— Това не беше ли ругатня? Сигурен съм, че той изруга.

Наит само плюна. Някой ден, Сръчна, ще сваля големите ти стари ботуши.

Навън небето над залива на Унта примигваше с особено сияние. То напомни на Наит за светлините над Проливите, за които някои разправяха, че предсказвали появата на Ездачите; не че като човек от вътрешността бе виждал някой от ония демони. Докато гледаше, блясъкът отслабваше или направо изчезваше и остави обикновения син небесен свод по пладне, прошарен с високи рехави облаци.

Сладура изсумтя и посочи входа на пристанището. Бяха влезли два кораба, и двата нагазили застрашително дълбоко във водата. Мачтите на единия бяха паднали строшени, а другият се бе килнал. Тласкаха ги гребла, но неравномерно — всичките бяха необяснимо къси, а много от тях строшени до малки отломки. И двата кораба сякаш блестяха, все едно са боядисани в бяло. Взводът се насочи към пристана.

В този участък на търговските докове обменът бе замрял. Валяха се изоставени вързопи и чували. Докато минаваха, работниците страхливо се подаваха от укритията си. От релингите на търговските кораби ги наблюдаваха моряци. Един направи защитен знак срещу злото:

— Удавниците са се върнали — както при свършека на света!

— Твърде малко от тях — изказа мнението си Сладура.

Дойдоха току пред бараката на стражата и Наит пристъпи вътре:

— Ей, старши, ти…

На един от прозорците бяха застанали сержант Тенекеджията и още един човек. Другият бе издокаран с парцалите на докер, ала стоеше прав със скръстени ръце, опрял едната в брадичката си, докато гледаше навън.

— Кой е тоя, в името на интимните части на Кралицата? — попита Наит.

— Маниери! — процеди сержант Тенекеджията. — Това е гостенин.

— Какво мислиш? — запита човекът сержанта.

Тенекеджията поглади сивите си мустаци.

— Един от тях има дженабакъзки очертания, но другият… — поклати той глава. — Никога не съм виждал такъв. Поне от това, което е останало. Няма знамена.

— Никакви.

Докато гледаха, наклоненият съд се изравни със закотвен кански търговски кораб. Екипажът на потъващото корито се прехвърли през бордовете и се закатери по търговския съд. Скоро след това той вдигна котва, спусна гребла и потегли към пристана. Изоставеният кораб незабавно потъна.

— Твърде нагло — изкоментира докерът.

— Докарай цялата рота тука, Сладур — кресна Тенекеджията навън.

— Слушам.

— Много бързат да ги арестуват — каза Наит.

Докерът го изгледа за малко с напрегнати и развеселени очи:

— Ще видим.

Корабите достигнаха началото на пристана. Слязоха хора, всичките въоръжени и в доспехи, но също тъй странно бледи, все едно варосани или пък духове. На Наит му хрумна нещо и той се изсмя на глас. Тенекеджията повдигна вежда.

— Просто си помислих, господине. Най-смотаният флот, който съм виждал.

И двамата го изгледаха мълчаливо.

— Просто ми мина през ума.

Докерът се обърна към прозореца.

— Има нещо… — започна той, а после замълча. Дръпна се назад като ударен:

— Не, в името на Гуглата!

Той направи знак и Наит усети настръхването, причинено от събиращите се сили на Лабиринта. Космите на врата го засърбяха, а около съборетината задуха вятър и вдигна облаци прах. Наит закри очи. Прозвуча окончателен и звучен удар, последван от гъргорене. Наит се хвърли в един от ъглите и извади ножа пред себе си. Вятърът изчезна. Той се усети как гледа дългите стройни крака на жена, която би била красива, ако не бе толкова мръсна. Бялата й коса беше сплъстена на усукани къдрици. Коричка от бял нагар украсяваше голите й мускулести ръце. От тялото й висяха парцалива риза и къси панталони. Тя притисна Тенекеджията към една от стените, опря лакът под врата му и нож под брадичката му. Сръчната застана на вратата с две извадени ками. Тенекеджията й махна да ги свали.

— Вода… — изграчи жената през подутите си окървавени устни. Тенекеджията погледна настрани към някакво ведро. Жената го остави да се смъкне, сграбчи ведрото и го надигна над главата си. Сръчната изпрати на Тенекеджията питащ поглед, а той й махна: Чакай.

Жената пръскаше слюнки и пъшкаше, докато гълташе. Обърна се към тях задъхана тежко.

— Сержант, наредете на хората си да стоят настрана и няма да им се случи нищо лошо. Ние не враждуваме с вас.

Тенекеджията потърка врат и бавно кимна в знак на съгласие.

— Много мъдро, сержант.

Тя махна с ръка, отново зафуча вятър и вдигна прах и пясък. Наит се обърна настрани и закри очите си. Когато погледна отново, нея вече я нямаше.

— Кой бе това, в името на Бездната? — попита Сръчната.

Тенекеджията приклекна до докера и докосна шията му. Изглежда беше убит с един удар. Сержантът се върна на прозореца.

— Значи отново са тук — произнесе той, все едно мислеше на глас.

— Кой? — поинтересува се Сръчната.

— Пурпурната гвардия.

Наит се изсмя презрително.

— Име за плашене на децата!

— Съобщи, ефрейтор. Никакви въоръжени действия. Сражавате се само ако ви нападнат.

Сръчната се намръщи неодобрително — дебелите й тъмни вежди се сключиха. Все пак кимна и си излезе.

— Ефрейтор!

— Слушам?

— Всички на работа да приготвят веригите.

— Слушам.

Обърнат с гръб към Наит, Тенекеджията каза:

— Тази беше Иша. Помощник на Качулката.

Наит отново отвори уста, за да се засмее, но името на Качулката го смълча. Наистина? Качулката? Ала той е бил дълго време съперник на… Танцьора. А Танцьора… вече го нямаше… както го нямаше и Келанвед. И Дасем. Всъщност никой не бе останал. Никой, който би могъл да им се опре. Наит погледна ножа си и го прибра в калъфката. Както нареди сержантът, никакви въоръжени действия.

Малик Рел се беше излегнал на дивана и се наслаждаваше на обяд от талийско грозде и печено агнешко с подправки по рецепта от Седемте града, когато влезе един прислужник.

— Улиците кипят от новини, господине — съобщи той с глух глас.

— О, така ли? А тези новини съдържат ли нещо определено?

Слугата се спря и се прокашля в шепа.

— Да, господине. Казват, че Пурпурната гвардия се е върнала.

Малик сдъвка хапка от агнешкото и се наслади на вкуса й.

— Ти прекъсваш моя обяд, за да ми съобщиш това? Един слух, който аз съм пуснал?

— О, не, господине. Разбирам, че вече са тук. В пристанището.

Малик се задави с месото и го изплю на мраморния под.

— Какво?

— Някои го разказват, господине. Достоверно е.

Малик се надигна, обърса лице и махна с кърпата към слугата.

— Излез. Веднага.

Слугата се поклони.

— Казах да изчезнеш от погледа ми!

Той изтърча навън. Малик обърна чаша вино и изопна дрехите си.

— Ориан!

Проблясване на трептящия от горещината въздух и старецът се появи и се поклони.

— Да?

— Пурпурната гвардия тук ли е, Ориан?

Черните каменни очи на мага от Седемте града примигнаха.

— Някакви същности с голям потенциал влязоха в пристанището, така е.

— Някакви същности… — Малик протегна ръце, сякаш за да удуши възрастния мъж. Остави ръцете си да се отпуснат. — Това е Гвардията.

— Щом казвате, господарю.

Гласът на Малик се сниши до змийско съскане:

— Да.

Той хвана кристална кана с червено вино и с въздишка притисна студения съд до челото си.

— Дано боговете ме избавят… поне Корболо не е в града.

Старецът презрително изхъмка:

— Колко злощастно за него.

— Хайде, хайде. Какви стъпки си предприел?

— Издигах прегради, подсилвах защитите…

Каната с трясък се удари в мраморната маса.

— Какво?

— Подсилвах…

— Не!

Ориан отново примигна.

— Простете, господарю?

— Не, глупако! Само ще подбудиш любопитството на Качулката. Остави ги. Остави ги и се скрий.

Набръчканото лице на мага се намръщи смаяно.

— Съжалявам…

— Скрий се, Ориан. Това е едничката ти надежда. Сега си тръгвай.

Видимо несъгласен с нареждането, старецът се поклони с кръстосани ръце. Въздухът простена, раздвижи се и него го нямаше. За малко на Малик му се стори, че може да долови острото ухание на подправка във въздуха при изчезването на слугата, но то се разнесе, преди да е могъл да го определи. Вдигна каната, за да си налее следваща чаша, но тя се оказа празна — кървавочервеното вино бе образувало локвичка на мраморните плочи. Той хвърли съда настрани. Глупци! Не се предполагаше да идват тук. На какво можеха да се надяват — Малик плесна ръце пред лицето си като при молитва. Разбира се!

— Сеннит. Сеннит!

Отвори се отдалечена врата и прислужникът се показа отново.

— Да, господине?

— Пригответе каретата ми. Ще отида в двореца.

— Господине?

— Дворецът, човече! Дворецът! Имаме важни посетители.

* * *

Бляскавата стъпи с обутите си в желязо крака на каменния пристан и се спря, за да отправи благодарствена молитва към все едно кой от боговете, който имаше пръст в измъкването им от Плитчините на забравените на Маел. Богове! Какво изпитание. Маел, ти ни даде да разберем! Една трета от хората им — загуби от жажда, изтощение, болест и от чудовищните змиорки. Колко ли време им беше отнело да си пробият път през плетеницата от заседнали гниещи кораби — някои още населявани от обезумелите от мъките си екипажи? Месеци? Година? Кой знаеше? Времето не течеше еднакво в отделните Царства и дори в Лабиринтите. А това бе най-малката опасност, осмелиш ли се на подобно съкращаване на пътя.

И все пак, въпреки всичко, те се бяха върнали. Още веднъж Гвардията заставаше срещу истинския си противник — когото се бяха обрекли да видят унищожен. Империята. Тя повика Опушения при себе си с махване на ръка.

— Някаква дейност?

Магът махна коричката от кръв и сол от устните си.

— Незначителна — гракна той. — Но той е тук.

Той. Магът, който преобърна всички сравнявания на числености и стратегии. Тайсхрен, тяхното някогашно възмездие. Бляскавата нагласи ризницата си, твърде широка; беше загубила много тегло. Отпи голяма глътка от мех с вода, изровен на превзетия от тях търговски кораб.

— Той е работа на Качулката. За нас е дворецът.

— Качулката може и да не се справи.

— Тогава ще е Скинър.

Опушения докосна язвите от солта на челото си и се намръщи замислено.

— Така е.

— Остриета, строй се! — викна Бляскавата и тръгна по пристана. До нея се появи Сивогрив.

— Ако не възразявате, ще иззема някои от по-добрите плавателни съдове и ще очаквам завръщането ви.

Тя изгледа ренегата. Аха! Бивш малазанец, разбира се.

— Завръщането ни?

Леденосините очи на мъжа се включиха в насмешката.

— Ако се наложи, разбира се.

— Много добре. Поверявам ви командването.

Сивогрив се поклони и махна с ръка на един сержант.

Бляскавата бе виждала за последно Унта преди повече от половин век. Изглеждаше по-голям, по-заможен, както и подобаваше на столицата на империята. Каменни вълноломи и извита крайморска стена от правилни каменни блокове се издигаха там, където някога стоеше дърво и изхвърлени отпадъци. Много повече кули, сред тях и най-високите, на двореца, стърчаха високо във въздуха над ширналите се улици.

Строиха се в колона в началото на една от главните улици. Тя водеше към Площада на изследователя и правителствения квартал след него. Начело застанаха тя и Скинър; той нареди да развеят знамето със сребърния дракон. Докато вървяха, Бляскавата следеше погледите на хората, натъпкали се из магазините и сергиите покрай улицата. Оглеждаше лицата им с надеждата да види дружелюбност, даже подкрепа, и със страха от откриването на враждебност и негодувание. Съзряното обаче я притесняваше още повече — открито недоумение и объркване. Някои дори ги сочеха и се смееха. Някаква жена се провикна и попита дали не са дошли от Седемте града. Никой ли нямаше представа кои са те? До нея Опушения промърмори:

— Това е като главното зрелище на някакъв проклет карнавал, и ние сме това зрелище.

— Може би времето ни е отминало…

И тя усети как се плаши още повече, понеже столицата се оказа много по-голям град, отколкото я помнеше. Хората из улиците вероятно наброяваха повече от сто хиляди и й се струваше, че бъдат ли подтикнати, ще ги разкъсат с голи ръце.

— Качулката? — попита тя Опушения.

— Танцува с Ноктите. Точно сега са се дръпнали настрани. Явно и те са любопитни.

Бляскавата погледна бронирания гръб на Скинър, който бе избързал напред със знаменосеца Лазар.

— Като мен, Опушен. Като мен.

* * *

Гвардейците се кланяха и отваряха всяка изпречила се пред него запечатана врата, ключалките изщракваха и поддаваха, а защитите се разтваряха като най-тънко платно пред опипванията му, докато Качулката не се оказа пред последната преграда между него и светая светих на апартаментите на Тайсхрен. Посегна към вратата и се поколеба — защо го бяха пропуснали? Беше ли капан? И все пак всички инстинкти му говореха, че Върховният маг го чака вътре — той и никой друг. Сам. Както и трябваше да бъде; той и Тай, още веднъж в единоборство.

Отвори вратата с удар, от който тя се блъсна в стената. Гола празна стая, осветена от отворени прозорци, а в средата й — издялани в камъка на мраморния под вдлъбнатини, запълнени с излят и застинал златен и сребърен филигран в концентрични кръгове. Те заобикаляха изгърбен човек със скръстени крака; дългата му излиняла коса падаше над лицето.

— Привет, Тай.

Седналата фигура не вдигна глава.

— Не биваше да идваш, Качулка — напевно изрече мъжът с дрезгав глас. — И все пак знаех, че не можеш да не дойдеш.

— Виждам, че на стари години си се настроил съвсем мистично.

Качулката обикаляше по края на вдлъбнатините на страхливеца — можеше да ги пресече, но щяха да го изпратят там, където Тайсхрен се беше отнесъл, а всичко сочеше, че това е място, където той не би желал да се намира. Докато Качулката обхождаше кръга, Тайсхрен не отвърна, тъй че, загубил търпение от преструвките му — някои неща никога не се променят — той попита направо:

— Ще стоиш ли настрани?

— Имаш предвид дали ще се намеся? Отговорът е — не, няма.

Качулката не се постара да удържи победната усмивка на лицето си.

— Мъдър ход, Тай. Както си съвсем сам сега, ще се натъкнеш на ножовете ми.

Главата се надигна, мазната права коса се раздели и разкри измършавяло изопнато лице с хлътнали трескави очи.

— Знаеш ли какво е върховното постижение на неограничената власт, Качулка?

— Върховното какво на кое?

— Безсилие, Качулка. Неограничената власт се превръща в безсилие.

Качулката отстъпи от защитената фигура:

— Това някакво сложно самооправдание за страхливостта ти ли е?

Тайсхрен продължи, все едно Качулката не бе проговорил:

— Напрегнах се повече, отколкото съм дръзвал когато и да е, преди да опитам да проникна във възможностите на бъдещето. Съзрях неща, които едновременно ужасяват и радват. Можеш ли да отговориш на тази загадка, Качулка? Как може и двете неща да съществуват?

Въпреки че отхвърляше херметическата страна на управлението на Лабиринтите, Качулката се дочу как отговаря наизуст:

— Понеже бъдещето съдържа всичко.

— Точно така, Качулка. Разбирам — възможно е всъщност да си достоен за титлата Върховен маг. И тъй, следва въпросът — какво действие да предприема сега? Кои стъпки могат да доведат до това, що само ужасява, а кои — до това, що само радва? Разбира се, отговорът е, че не мога да знам със сигурност. Следователно се въздържам от избор. Пълната осведоменост, приятелю мой, води до парализа.

Главата клюмна отново, все едно отпращаше Качулката, все едно направо отхвърляше физическата реалност.

Качулката се отпусна и отдалечи ръцете си от кръстосаните под наметалото му ремъци и колани. Имаше скрити насочени оръжия, които можеха да достигнат Тайсхрен, но видяното тук не бе заплаха за никого. Вече му беше ясно, че оплетените гностически потайности на теургията[12] са отнели ума на най-обещаващия маг от неговото поколение.

Обърна се и излезе от стаята.

Щом Качулката напусна стаята, до отворената врата проблесна светлина и освети жена с къса черна коса, облечена в пепеляви на цвят туника и панталон, понесла дълга тънка тояжка. Тя я стовари с остър удар върху мраморните плочи.

— Не биваше да му се позволява да се приближи толкова.

— Намирам се извън физическия му досег — кротко отвърна Тайсхрен.

— Ала разбирам, че той е също тъй изключителен маг.

— В определени тесни и специални области — да.

Жената преметна тояжката на рамене и облегна ръце на нея.

— И сега?

— Ще видят, че тук не може да бъде решено нищо. Всичко виси на стените на Хенг, както и преди. И те ще отидат.

— Преди?

Тайсхрен кимна със затворени очи.

— Да. Когато Покровителката бе победена от Келанвед и Танцьора, всички разбраха, че никой не е защитен от тях. Всичко бе логическо следствие от това.

Известно време жената остана неподвижна, с вирната глава, сякаш слушаше. Главата на Тайсхрен клюмна още по-надолу, дишането му стана недоловимо. Тя пристъпи към отворената врата.

— Не се набърквай — изрече неподвижният Върховен маг.

Жената замръзна и изруга наум. После опря тояжката в стената.

— Просто ще наблюдавам нещата.

Почака малко за отговор, но такъв не дойде. Тя отново проклетиса и си тръгна.

* * *

Облегнат на улична сергия, Опосум гледаше как парцаливата, окъсана колона пурпурни гвардейци влиза през високите бронзови порти на Двореца. Не знаеше дали да се смее или да плаче — това ли беше то? Прехвалената Гвардия? Толкова ли се бяха раздули историите през годините разказване? Ами Качулката? Беше ли оцелял?

До него спря началникът на една Ръка — заместник-командир от втория ешелон. Казваше се Койл.

— Ананд би искал да знае може ли да разчита да помагаме с барикадите.

Опосум се наведе напред и запуши едната си ноздра, за да си издуха носа на улицата.

— Да. Отстранете тълпите. Казвайте на всеки да се държи на разстояние.

— Добре.

Но жената не се отдалечи. Тя гледаше как външните порти се тресат, мощно затръшнати.

— Да, Койл?

— Трудно е за вярване, нали?

Разгневен от фамилиарността, Опосум попита:

— Кое? Че са се завърнали? Или състоянието, в което пристигат? Или случайността да изберат този момент да се появят?

Койл не обърна глава, за да го погледне.

— Случайност? Не вярвам в нея. И не я приемам.

Поради което, Койл, никога няма да застанеш на моето място.

— Получи заповедите си.

Койл го стрелна с полуотворените си твърди очи.

— А тези заповеди от императрицата ли са?

Тонът й ускори сърцебиенето на Опосум. В името на Тайнствата на Кралицата, тя да не би да оспорваше властта му?

— Не в писмен вид. Току-що ги чу от мен.

Усмихната, Койл направи възможно най-лекия поклон и се отдалечи. Опосум я гледаше как си тръгва. Защо бе толкова дръзка? Нямаше нужда да показва това, което всеки знае — всичките ти подчинени смятат, че могат да се справят по-добре, и винаги търсят възможности да го покажат, отстранявайки началника си.

Опосум още веднъж издуха нос и спря да мисли за Койл. Тя просто опитваше да измъкне новини за императрицата. Нямаше нужда да й съобщава, че по-рано бе претърсил двореца и не откри и следа от нея — разумно се беше изнесла. Какво можеше да се очаква да стори срещу петдесетина Обетници и седемстотин гвардейци? Да се изправи храбро срещу тях, за да бъде заловена? След което да бъде превърната в заложник или просто в разменна монета? Какъв смисъл би имало от това? Не, от гледната точка на Опосум тя бе постъпила мъдро. Нека гвардейците се излагат като селяндури из Двореца. Те какво очакваха? Просто да седнат на престола и да получат подчинение? Не, цялата случка беше жалката и всъщност доста излагаща последна глава от едно някога благородно поприще. Опосум избърса нос. Да, замисли се и разбра, че е твърде разочарован от цялата работа и че е доста ядосан, задето са се появили въобще — та те разрушиха това, което бе легенда за него и за всички останали.

* * *

Бляскавата оценяваше смешната страна. Тя, Скинър и шепа Обетници преминават през вътрешните помещения, а повечето от войската са останали назад на строевата площадка. Какво биха могли да постигнат, по-точно — какво имаха наум Качулката или Скинър? Ласийн несъмнено вече е избягала или пък е прибягнала до старото разрешение и е взела отрова — все можеха да се надяват. Може би накрая щяха да се присъединят към върволицата от просители, очакващи заставането си пред августейшата особа.

Но не би. Скинър не спря неотклонния си поход към Тронната зала. Служители и чиновници се притискаха към стените и ги зяпаха, докато те крачеха през колонади, заседателни зали и дълги приемни помещения. Забележително бе отсъствието на стражата — едва ли не ги бяха изтеглили за служба някъде другаде — и Бляскавата се притесняваше къде е това някъде.

Последната висока двойна порта се отвори с трясък под бронираната ръка на Скинър и те застанаха пред дългия черен килим, проснат към празния трон. Сглобеният от кости трон на Малаз. Не толкова тънко напомняне за истинската сила зад него — Т’лан Имасс. На Бляскавата й изглеждаше неприветливо и мрачно седалище. Скинър постави железните си ръце на пояса и кимна с глава, увенчана с висок шлем — като че ли потвърждаваше на себе си каквото бе очаквал през цялото време.

— Празно — произнесе Бляскавата, най-вече защото някой трябваше да го направи.

— Почти — поправи я Скинър и посочи встрани.

Нисък топчест човек в разкошни сини и зелени одежди, застанал в очакване до една колона, се поклони. Посочи към маса с кани бистра вода върху нея.

— Моля, освежете се, почитаеми. Разбирам, че пътуването ви е било твърде обезводняващо.

Скинър се обърна пренебрежително на другата страна:

— Отровата е безполезна срещу нас.

Човекът отново се поклони:

— Известно ми е. Затова и никога не бих извършил такава неблагоразумна постъпка.

Бляскавата сне шлема си и го пъхна под мишница.

— А ти си?

— Малик Рел. Редовно избран говорител на Събранието на областните управители и представители.

Той се усмихна мазно и се поклони.

Бляскавата си взе от водата, отпи голяма глътка и я намери прекрасно освежителна.

— Дошъл си да видиш новите си господари?

Устните на мъжа се изопнаха в тънка усмивчица и показаха противни зелени зъби.

— Ако боговете го пожелаят…

На Бляскавата й се стори, че въобще не е тъй притеснен, както би трябвало. Скинър се обърна при думите му и сега го гледаше.

— Може би трябва да те убия — любезно изрече той.

Очите на мъжа замигаха объркано:

— Нима водата не бе студена и прясна?

Бляскавата се засмя.

— Беше. Благодаря.

— Чудесно. Добре свършената работа е сама на себе си отплата.

Сега Бляскавата го загледа неуверено. Играта на този човек бе голяма — дали опитваше да запази положението си или това всъщност беше… подигравка?

Скинър го отпрати с рязко махване.

— Остави ни.

Мъжът се поклони и се изниза. Лазар затвори портите.

— Цялата тази работа е грешка, Скинър — обади се Опушения за десети път. — А най-необичайното в нея е този хубавец.

Бляскавата трябваше да се съгласи. Защо бе решил да бъде тук и да ги посрещне? Каква е била целта му?

Скинър се обърна към тях.

— Да. Достатъчно с тази глупава преструвка. Ласийн е избягала. Тук ние показахме, че никой не смее да се изправи срещу нас. Бляскава, води хората обратно на корабите, за да се изнасяме покрай брега на запад и да се съединим с останалите, когато те пристигнат. Качулката и аз ще дойдем при вас по-късно.

Тя се поклони.

— Двамата ще сте сами?

— Да. Има някои… възможности… които Качулката и аз искаме да проучим.

Бляскавата се поклони отново.

— Както заповядаш.

Махна на Опушения да застане зад нея и се обърна към Лазар, Малкия Черньо, Шиджел и Калт.

— Стройте се и внимавайте.

Бяха оставили зад себе си вътрешните помещения и се намираха близо до строевата площадка, когато попаднаха на първата засада. Нагласено хвърляне на морантски муниции разкъса Калт на парчета. Прикова ги унищожителна стрелба от арбалети и лъкове, докато Опушения не отблъсна войниците с рукнала из залата течна стена от пламък. Бляскавата се подаде сред все още горящите гоблени и мебели, разсея пушека с ръка и се вторачи напред. Отпрати Лазар назад, за да намери Скинър, въпреки увереността си, че той е изчезнал — беше ли наблизо, щеше да е дошъл. Опушения направи знак за тишина с ръка.

— Братята викат. Слушайте.

Приглушен, далечен шум на битка. Хората й бяха нападнати.

* * *

Опосум крачеше под заплющелите чергила на пазара Колунус — втората най-голяма от покритите борси за вносни стоки; изоставена сега в хаоса и размириците на тази вечер. Стражата му го пазеше от двете страни, а вестоносци на Нокътя идваха и си отиваха с отчети за събитията по накъсаната, разширяваща се линия на боя. Трябваше да признае, че тя се изплъзва доста бързо извън неговата власт. По протежение на тесните улички той зърна облаци черен пушек от най-сериозните сблъсъци — горящи барикади, чиито пламъци се бяха разбушували извън контрол и бяха погълнали защитници, нападатели и зяпачи. Вестители донесоха, че Гвардията била задържана при опита си да достигне пристанището. Части от Четвърта армия дори успели да отделят малки поделения гвардейци. Сега отиваше точно към такава схватка, към възможност да се продължи с плана, съставен при влизането на Гвардията в града — да ги премахнат един по един.

От сражението дотича куриер.

— Заковали са ги в едно жилище.

И той посочи към някакъв сокак.

Опосум не опита да му отговори, понеже бяха навлезли в шума на битката. Малазански редовни войници сновяха насам-натам и стоварваха въоръжение за боя: възпламеними вещества, щитове, снопове стрели за лък и арбалет. Довлякоха разглобените части на някакво обсадно оръжие от пристанището. На Опосум това му се стори много добро хрумване. Ала редовните войници бяха малцина, доброволческото опълчение на гражданите на Унта изключително много ги превъзхождаше по численост; то отвърна на предизвикателството с желание и настървение, които никой, със сигурност не и Опосум, не бе очаквал. Той не се удържа и с малко от стария си цинизъм размишляваше, че вероятно е помогнало, дето Нокътят обяви награда от десет хиляди златни имперски диска за главата на всеки от Обетниците.

Куриерът ги отведе до хлътнал заден вход, после — стълби нагоре до капака на покрива. Там ги чакаше самотен Нокът, местният началник на Ръката. Промъкнаха се напред и погледнаха към другата страна и надолу към целта. Под тях опълчението стреляше безмилостно с арбалетите право в жилището. За опитното око на Опосум ниската точност на стрелбата се възмездяваше от въодушевлението. Ала при все че гвардейците не можеха да вдигнат глава, беше явно, че никой и от двете страни не изгаря от желание за пристъп. Положение без изход. То обаче можеше да се разреши и тъй, и инак, в зависимост как приключи.

— Колко?

— Малцина — по-малко от десет. Може би острие.

Опосум се възползва от възможността да погледне към града. Небето придобиваше оранжев блясък, оцветено от пламъците; следобедът даваше път на вечерта. Стълбове пушек се издигаха като от шепа опознавателни димки, хвърлени, за да означат неравната линия, пресякла града по средата. Нещата скоро щяха да достигнат отвъд всяка възможност той да се намеси. Решенията щяха да зависят от личната преценка на командирите на Ръце, та и той можеше направо да се включи във веселбата.

— Какво количество муниции имате на разположение? — попита той командира.

— Муниции?

— Да.

Човекът, със свирепо белязано от шарка в юношеските години лице, изгледа косо куриера и ескорта на Опосум.

— Не бива ли да почакаме, преди да сме опитали нещо такова?

— Да чакаме?

— Да.

— За какво да чакаме? По улиците да се появят богове и Асценденти? Не бива да чакаме нищо! Та аз съм Господар на Нокътя, Господарката да ме отнесе дано!

Мъжът се сви под словоизлиянието на Опосум и сякаш си размени обвинителни погледи с куриера си. Още веднъж Опосум се усети обезсърчен от състоянието на организацията след обезкървяването й на остров Малаз. Някои наричаха онази нощ Отмъщението на Келанвед и разказваха, че новопоявилият се Сенкотрон всъщност бил старият император. Твърдеше се, че като отмъщение за миналите прегрешения — най-малкото от тях бе убийството му — Келанвед им изпратил проклятието на своята Кралица на Сянката, та да мъчи всички. А онази нощ бе такъв тормоз!

За щастие, Опосум беше зает с работа на друго място. Сега той за малко да понижи на място този командир на Ръка, но реши да не го прави; нямаше смисъл да върши нещо, което предстоящата битка можеше да стори сама.

— Разпространете съобщението. Ние поемаме нещата тук. Ще започнем със залп от каквито муниции можете да съберете, после влизаме, за да довършим оцелелите.

Той посочи отсрещния покрив.

— Хайде да се спускаме.

— Както наредите — излая началникът на Ръката, целият послушание.

Твърде късно е за това, приятелю.

Изкачиха се на покрива заедно — Опосум с охраната си и Ръката от пет човека на командира. Мъжът се представи като Елджин. Сега друга Ръка наблюдаваше от улицата, където стрелбата от арбалетите бе отслабнала. Опосум се надяваше наемниците да не станат твърде подозрителни. Даде знак за нападение — преди Гвардията да е решила да връхлети улицата в затишието.

Елджин обхвана с юмрук стрехата на покрива и се пусна долу.

— Идва!

Цялата Ръка легна ничком на стръмния, покрит с керемиди покрив. Миг по-късно старата триетажна дървена сграда подскокна под тялото на Опосум и го подхвърли във въздуха. Един Нокът изпищя, когато падна тежко на покрива, а около него затракаха керемиди. Сградата се намести с пронизително болезнено стенание като надигнат от вълна кораб. От отворения капак на покрива се издигнаха дим и прах. Опосум се изправи на крака и застана разкрачен, за равновесие.

— Давай, давай, давай!

Втурнаха се надолу по стълбите. Посрещна ги истинска касапница — сградата не бе опразнена. Обитателите й бяха препълнили стълбата, крещяха и лазеха един връз друг. Долу на първия кат вече блещукаха пламъци и Елджин, застанал начело — това му правеше чест — се изправи пред вълна смъртно уплашени граждани, решени да се изкачат по стълбите и да избягат от огъня.

Той се оправи с тази преграда, като просто събаряше хората най-отпред и буташе през перилото ония, които се съобразяваха с него твърде бавно. През цялото време крещеше:

— Слизай, слизай!

Опосум почти извика от чувство за безсилие. Време. Противникът се съвземаше! Махни се от пътя ни, тъп бедрин такъв! Тогава дървеното стълбище провисна под тях; гредите се нацепиха и запукаха като малки вторични взривове. Това очисти пътя им. Като спряно от неподвижно препятствие стадо, хората се обърнаха като един и смениха посоката. Елджин им помагаше с дръжките на ножовете си. След като обитателите избягаха, се натъкнаха на широко отворено място, разчистено от взривовете. Някои от вътрешните стени бяха пометени. Стълбището провисваше килнато зад тях и от него се посипваше стогодишен прахоляк.

Ръката се пръсна из развалините. Опосум отиде до фасадата. Сред съборените стени и натрошените мебели проблясваха малки огньове. Нямаше ги. Забавянето провали нападението им. Провери улицата — дали не си бяха пробили път през фасадата?

Промлясващ звук като от удар на касапин отклони вниманието му. Елджин гледаше изненадано как стърчащото от гърдите му острие, пронизало го отзад през ключицата и горните ребра, почти разсече тялото му на две. Толкова за понижаването му. Бронираният исполин зад Елджин надигна железен крак, за да избута изправения труп от меча си. Гвардейци изникнаха навсякъде от руините, нападнаха Ноктите и Опосум можеше само да гледа смаяно като Елджин. Поставили са свой капан!

Когато ги достигнаха първите звуци на водена много навътре в сушата битка, и когато скоро след това над града се издигнаха димни стълбове, Наит забеляза гвардееца начело на частта в пристанището да нарежда оттегляне. Качиха се на двата си реквизирани кораба и се изнесоха с гребане в залива, където пуснаха котва и зачакаха. Откъм пристана Наит им показваше всички известни му неприлични знаци, докато Сръчната не го стисна за ръцете.

— Защо се изнесоха? — запита тя Тенекеджията. — Изоставиха приятелите си?

Той само се изплю във водата.

— Нямат достатъчно хора да удържат пристанището. Там са в безопасност от тълпата.

— Но не и от тях — изрече Наит и посочи върха на пристанищната стена. Горе, държани от обслугата им, проблясваха каменохвъргачки на светлината на факлите.

— За тях това ще е детска работа — ликуващо се захили той.

— Не съм сигурен — възрази Сладура. — Май никога не съм ги виждал наистина да стрелят с някоя от тия ръждясали бракми.

Тенекеджията също не изглеждаше впечатлен.

— Нека ги оставим да си вършат работата. Време е вече ние да свършим своята.

Наит нагласи клечката за зъби от пилешки кокал в ъгълчето на устата си и присви очи.

— Какво искаш да кажеш?

— Да пазим пристанището, разбира се. Та ние сме пристанищната стража.

Сръчната извади ръкавиците си от пояса.

— Крайно време е.

Ситния се намръщи в знак на съгласие. Наит само можеше да гледа една след друга мрачни физиономии.

— Вие всичките луди ли сте? Виждам, че на пристана има останал само един от тях, но знаете ли какъв несъмнено е той?

— Той е нашественик, Трейк да го отнесе дано! — отговори Сръчната.

Вероятно е от Унта, мълчаливо отвърна Наит.

Тенекеджията отиде до самотния гвардеец, оставен на каменния пристан. Щом се приближи, човекът се обърна към него; очите му бяха скрити от спуснатото забрало на шлема. Който и да бе, носеше дебела люспеста ризница и гамаши от железни халки, а на гърба си беше преметнал широк щит. Несъмнено туниката му е бе била пурпурна в началото, но засъхнала коричка сол я беше оцветила в бяло. Съвсем близо Тенекеджията разтвори ръце, за да покаже, че няма лоши намерения.

— Вие сте сержантът на пристанищната стража — каза мъжът.

— Да. Сержант Тенекеджията. А вие?

— Черния.

Тенекеджията предпазливо кимна за поздрав.

— Хубаво, Черен. Започнати са неприятелски действия. Изглежда ще трябва да свършим работата си.

— Вие вършете своята, а аз ще върша моята.

Тенекеджията отново кимна и си тръгна. Измина една трета от дължината на пристана, даде знак и десетима от пристанищната стража се изправиха със заредени арбалети. Щом стреляха, Обетникът се шмугна зад купчина товари. След залпа десетимата коленичиха и се изправи втора редица.

— Задръж! — заповяда Тенекеджията.

Той огледа натрупаните чували и бъчви, сега набучени със стрели. Оттеглил ли се беше Обетникът, или търсеше друг подстъп? Но нямаше отворен път — Тенекеджията се бе погрижил за това. Изведнъж мъжът се изправи, издигна щит и тръгна напред.

— Стреляй!

Обетникът се наведе за ново прикритие, но не преди в щита му да се забият стрели.

— Следващата редица — нареди Тенекеджията. Първата редица отново се изправи и прицели арбалетите. Обетникът се беше приближил с около шест стъпки.

— Сега? — попита сержанта Наит, приклекнал зад укритие и с тежък чук в ръце.

— Още не.

Обетникът отново се изправи. С яростно замахване счупи стрелите върху щита си. Продължи напред, въпреки стърчащата право от едното му бедро стрела.

— Стреляй!

Този път Обетникът въобще не се сниши. В щита му се забиха стрели и го залюляха назад. Една се заби в прасеца на десния му крак и го свали на едно коляно.

— Следващата редица — заповяда Тенекеджията.

— Вече трябва да е на мястото! — замоли го Наит.

— Почти.

Следващата редица се изправи, но трима още не бяха запънали оръжията си. Залпът, изстрелян набързо и нашироко, не забави Обетника.

— Сега — отсече Тенекеджията.

Наит замахна с чука и го стовари върху железния чеп, забит между звената на веригата в краката му. Нищо не стана.

— Казах сега — повтори Тенекеджията.

— Тясна е като на десетгодишна…

— Внимавай! — проръмжа Сръчната до Тенекеджията, с приготвен меч.

Сержантът гледаше как Обетникът се приближава.

— Сега е подходящото време.

Наит измлати с чука с неистово замахване. Челото отскокна с гръм от чепа, който изхвръкна от звената като стрела — толкова силен бе ударът върху него.

— Излезе! — изкрещя Наит.

Пристанищната стража се хвърли на земята. Халките на веригата задрънчаха и зачегъртаха по камъка. Обетникът неуверено се спря. Тогава синджирът прелетя през пристана, разбута струпаните стоки — обръщаше бъчви, разкъсваше чували, разцепваше греди — докато не помете Обетника като някаква кукла и не го събори във водата.

Наит отърча до каменния корниз на пристана и затанцува.

— Ха! Пипнахме те! Ха! Не се толкоз големееш вече, а?

До него дойде Тенекеджията, последван от Хеук. И тримата се взряха в разпенената мръсна зелена вода.

— Ха! Мъртъв е.

Хеук поклати глава.

— Не непременно. Може още да е жив. Наистина е неясно — бих искал да остана и да видя.

— Не можеш.

Тенекеджията посочи двата кораба на Гвардията.

— Те видяха всичко. Може би трябва да отидем и да се включим в сражението.

Усмивката на Наит помръкна.

— Добре де. Да. Може би.

Тенекеджията направи знак на стражата да се строи.

* * *

Приглушените звуци и стенания на непрестанния бой накараха Опосум да отвори едното си око. Шумовете идваха от задната страна. Всички вътре очевидно бяха мъртви. Той мълчаливо се изправи и изсипалият червата му смъртоносен разрез изчезна на мига, оставяйки много по-плитка, но все пак достатъчно дълбока рана. Тела застилаха опустошения първи етаж — хора от Нокътя и гвардейци. Опосум потръпна, притисна с ръка разрязания си корем и огледа кланицата. Той и седмината Нокти бяха успели да убият петимата гвардейци — всичките освен един, Обетник, който след това довърши двамата оцелели от Нокътя и самия Опосум; или си мислеше, че го е сторил.

Но сражението продължаваше. Схванат от болка, Опосум отиде внимателно до прозореца, обърнат към засипаното с боклуци дворче зад сградата. Там Обетникът се сражаваше с един Нокът. Опосум зяпна. Бягай, глупако! Кой ли бе този малоумник? Не беше давал разрешение на самостоятелни бойци тази нощ. Мъжът — жената, поправи се Опосум — бе решила да застане с голи ръце срещу Обетника. Опосум не можеше да го разбере — да, най-висшата, най-трудна дисциплина, преподавана в школите на Нокътя и в Академията, но срещу брониран противник с дълъг меч? Съгласен беше — Обетникът се движеше доста вдървено, пронизан десетки пъти в гърдите и в гърба от Опосум и охраната му, преди да ги съсече всичките, но все пак — голи ръце срещу желязната броня?

Нокътят, цялата омотана в ивици черен плат, включително и главата, с оставен процеп само за очите, обикаляше Обетника, посягаше към него и променяше стойката си. Той я дебнеше с издигнат меч — другата му ръка, натрошена от взрива, висеше безполезна. Опосум реши, че може и да е най-глупавата от неговите подчинени, ала заслужаваше помощ поне само заради… е, заради чистата си безумна смелост. Той се успокои, за да призове своя Лабиринт.

Студеното острие на нож убоде врата му. Той замръзна. Откъм гърба му една глава положи тежестта си на неговото ляво рамо. Нисък женски глас лъхна горещо и влажно в ухото му:

— Да видим какво има тя.

Въпреки изгарящата болка в корема, Опосум направо потрепери от желание да разпознае притежателя на такъв глас.

Игривият блясък на горящите градски квартали освети дворчето и обагри в оранжево нощното небе. Далечните писъци и шумът на битката отбелязваха линията на боя, където Гвардията неотклонно си пробиваше път обратно към пристанището. Нокътят продължи въртеливия си танц, докато Обетникът несръчно я преследваше с тежки стъпки. Тъй бързо, че Опосум не го видя — единият й крак се стрелна, удари силно шлема на Обетника отстрани, мечът замахна натам и бронираният великан възстанови равновесието си и разтръска глава. Глупачка! Какво постигна с това? Само ще счупиш костите на крака си. Друг ритник, този път право в гърдите, залюля Обетника назад — друго бавно замахване. Жената на рамото му изпръхтя нетърпеливо и Опосум трябваше да се съгласи — какъв бе смисълът от губенето на време и усилия?

Ала целта на Нокътя не бе безполезно налагане, както Опосум мигновено разбра — още един ритник доведе до още едно замахване, но този път ръката беше хваната, стисната, лакътят на жената влезе в употреба и бронираната ръка се изметна назад с отчетливо влажно изпукване. Нокътят отскочи назад. Жената на рамото на Опосум изсумтя одобрително при този ход. Мечът бе паднал от безчувствената хватка и ето че Обетникът се мъчеше да достигне със строшената си ръка затъкната в пояса му кама. Нокътят се хвърли срещу него и обви крака около тялото му. Свитите й в юмруци ръце се хванаха за визьора на шлема му, а палците се протегнаха и се впиха навътре.

Обетникът изрева от нечовешката болка — първият звук, който Опосум въобще чуваше от него. Нокътят още веднъж отскочи и застана срещу ослепения и осакатен гигант. Той падна на колене. Явно казваше нещо, което се изгуби в шума на сражението. Тя му отговори. Той склони увенчаната си с шлем глава. Нокътят се завъртя; кракът й се понесе, удари мъжа ниско във врата, под ръба на шлема, и отвратително извъртя главата настрани. Обетникът падна на едната си страна.

Опосум не можеше да повярва на току-що съзряното — нима бе възможно? Гуглата да ме пази! Коя е тази жена? Не знаеше за такава от подчинените си. Опрялата нож в гърлото му изръмжа нещо на непознат език и изчезна. Той се обърна, но нея я нямаше. Толкова бърза! Също тъй и маг, при това много добър.

Обърна се отново и забеляза облечената в черни ивици да гледа тъкмо него. Пое въздух да я повика, но тя избяга и се скри в друга постройка. Той прегърна корема си и изпъшка; внезапното вдишване не се оказа добра идея. Когато отново вдигна поглед, друг самотен Нокът беше влязъл в заринатото с боклуци дворче. Тази носеше сиви дрехи, а късата й черна коса не бе покрита. Велики Фандърей! Още една! А на всичкото отгоре и тя жена! Откъде се вземаха тия? Нокътят коленичи, за да разгледа падналия Обетник. Опосум закуцука към разбитата задна врата.

Щом достигна гвардееца, третата тайнствена жена също я нямаше. Той се дотътри до падналия Обетник. Ръката върху строшения врат на мъжа го увери, че той наистина е мъртъв — Опосум предположи задушаване, след като напипа счупения му гръклян.

Надигна се от трупа. Занимателни тайни, да — но всичко трябваше да почака. Той загледа внимателно блясъка на оцветяващите нощното небе пламъци, а наблизо бълваше черен пушек. Време бе да установи отново някаква степен на контрол — стига да е възможно. А и да намери лечител. Той опипа раната на корема си с полепналата по нея засъхваща кръв и изкриви лице; да, сега определено се беше оказал най-близко до края на кариерата си. Вълна̀ — и се появи отвор към тъмнината. Опосум пристъпи внимателно.

* * *

Докато вървяха навътре по Улицата на опалите, Наит и пристанищната стража се натъкнаха на запътила се в обратната посока товарна кола. Насмолен брезент покриваше товара, а коларят вървеше пеш и дърпаше ремъка на двата запрегнати вола. Лицето му лъщеше от пот, а очите му бяха разширени от ужас, когато кимна на сержант Тенекеджията. Изглеждаше, че нагоре по улицата се засилва огънят в участъка на скъпите шивашки работилници.

— Как вървят работите? — викна сержант Тенекеджията към мъжа.

— Много добре, господине. Много добре. Просто опитвам да спася някои вещи от пожарите.

Той дръпна ярема с две ръце и ядно заропта към воловете.

— Искам да кажа, с битката — продължи Тенекеджията.

Надолу по улицата тичаха понесли вързопи и кошници мъже и жени. Влачеха разплакано дете за предницата на ризката му. Мъжът примигна към Тенекеджията.

— О, това ли било! Нямам представа. Съжалявам. Трябва да отидете до Борсата на майсторите на скъпоценни камъни за това.

— Скъпоценните камъни? — каза Наит. — Бият се там? Моля ви, сержант, трябва да се включим поне малко в това.

Човекът зарови и двете си ръце в косата си и изгледа умоляващо воловете.

— Има някакъв бунт в квартала. Нещо за таксите за покровителство. Размърдайте се, дърти задници такива!

Тенекеджията вдигна вежда:

— Моля…

Мъжът дръпна косата си тъй здраво, сякаш опитваше да се издигне над земята.

— Не на вас — на тях! Защо не се помръдвате? Моля ви! Хайде.

— Може би ще можем да помогнем — предложи Сръчната.

Тенекеджията я измери яростно. Обърна се към каруцаря:

— Късмет.

— Ще ви убия, гадини! — изрева онзи към воловете.

Сладура почука с пръст по слепоочието си. Ситния кимна и завързаните в косата му амулетчета задрънчаха. Докато се движеха по Улицата на опалите, потокът бежанци толкова се сгъсти, че трябваше да си проправят пътя с бутане. През ума на Наит мина, че не е постъпил в пристанищната стража, за да участва в близки ръкопашни боеве, но явно сержантът го водеше точно натам, освен ако не успееше да измисли нещо бързо. Също тъй през ума му мина, че е виждал човека и друг път. И то наскоро. Проби си път покрай Тенекеджията.

— Нещо странно за оня юнак и за каруцата, господине.

— Определено имаше такова.

— Искам да кажа, май вървеше към пристанището, не мислите ли?

Тенекеджията забави ход.

— Какво ти казва това, Наит?

— Просто някакво подозрение.

Тенекеджията поклати глава.

— Не е достатъчно, Наит.

Той махна на ядосаната Сръчна да върви напред.

— Виждал съм тоя рошльо и преди, господине — продължи Наит.

— Къде това? — попита го Тенекеджията.

— На Рагстопър.

Сержант Тенекеджията спря. Обърна се към Наит.

— Сигурен ли си?

— Носът ми ми го казва — и той го потупа от едната страна.

Сръчната изсумтя презрително.

— Просто не иска да му втъкнат някое острие там.

В ума на Наит изникна подходящ отговор, но Тенекеджията направи знак за тишина. Той поглади сивия си мустак.

— Добре. Да проверим.

Повиши глас.

— Приготви арбалетите! Разпръсни се!

Сръчната направи знак да се обръщат.

Откриха колата не много по-надолу от там, където я бяха оставили. Коларят не им обърна внимание и продължаваше да дърпа впряга. Плачеше. Към него се отправи Тенекеджията, последван от Сръчната, Наит и Ситния.

— Ти от Рагстопър ли си? — викна сержантът.

Мъжът подскочи като ужилен. Обърна се и прекара ръкав през лицето си.

— Какво? Защо? Кои сте вие?

— Сержант Тенекеджията, пристанищна стража. Ти от екипажа на Рагстопър ли си? Това стока ли е?

Човекът заизвива ръце.

— Какво е това? Стока? Не, разбира се, че не.

Той се изкачи до седалката и взе камшика.

— Сега трябва да вървя. Довиждане!

— Не трябва ли… — започна Сръчната. Тенекеджията й направи знак да почака.

Мъжът изплющя с камшика по воловете.

— Давайте! Бързо! Мърдайте!

Тенекеджията, Сръчната и Наит го наблюдаваха. Наит премести клечката си за зъби от единия край на устата до другия.

— К’во караш там отзад, приятел?

Той ги изгледа и остави камшика.

— Нищо! Просто провизии.

После се изкатери върху завитите с брезент кутии.

— Нямате право да ме спирате. Тук не е пристанището. Тръгвайте си!

Тенекеджията въздъхна, огледа улицата и в двете посоки и видя как гражданите са се понесли към брега, за да избягат от възможния голям пожар.

— На мен ми изглежда, че тази кола представлява препятствие на обществено място. Следователно, с предоставената ми власт на държавен служител и изпълнител на заповеди, имам правото да иззема това превозно средство и да наложа запор върху него.

Застанал на четири крака върху накамарените кутии, човекът ги зяпна.

— Моля?

— Ситен, Сладур, отместете тази каруца от главната улица.

— Слушам, господине — каза Ситния. Той махна на Сладура и двамата издърпаха воловете за халките в носовете им до една пряка уличка. Мъжът се просна и се вкопчи в брезента.

— Не! Не можете! Не разбирате — мое е! Мое!

— Пазиш ли си разписката? — запита го Наит със злобна усмивка.

Оня се претърколи надолу. Впи ръце в косата си, задърпа я яростно, а после ги разпери широко. Втурна се по улицата с размахани ръце и записка:

— Неееееее!

Наит и Тенекеджията го гледаха.

— Не трябва ли… — попита Сръчната.

Тенекеджията просто отпъди въпроса настрана. Обърна се към каруцата.

— Чудесно, нека я разгледаме.

Развързаха брезента, отметнаха го нагоре и свалиха преградата. Кутии. Еднакви кутии от тъмно дърво, по четири една върху друга, в шест реда. Наит прегледа заключването на най-близката. Не се различаваше затваряща пластинка или ключалка. Той извади ножа си.

— Как отваряте тия работи?

И заби острието му в дървото.

Тенекеджията изведнъж изби оръжието от ръцете му. Наит ядосано изгледа сержанта.

— Какво?

— Сърди се на моя нос — обясни Тенекеджията. — А сега се дръпни. Май си спомних да съм виждал кутии като тия в старо време, с морската пехота в Дженабакъз.

Изкатери се по свалената преграда и предпазливо опипа двете вратички на една от кутиите в края на каруцата. Поддадоха лесно. Коленичил, доближил лицето си, той повдигна капака на един пръст. Нищо не стана. Известно време той гледаше вътре, без да се помръдне.

— Сержант? — обади се Сръчната.

Тенекеджията се прокашля.

— Ефрейтор, на какво разстояние според теб са тези пожари сега?

— Няколко пресечки — и наближават.

Той затвори кутията и скочи долу.

— Подкарайте воловете. Накарайте ги да се размърдат. Веднага.

— Не искат — оплака се Ситния.

— Използвайте ножовете си.

Сладура издиша шумно и вдигна вежди, сякаш казваше О, Богиньо.

Наит тръгна след Тенекеджията по улицата.

— Какво има в кутиите?

Сержантът не му обърна внимание и се озърташе и в двете посоки по улицата.

— Ефрейтор Сръчната — нареди той, — изпрати хора, които да реквизират и подготвят достатъчно голям за този товар плавателен съд.

— Слушам, господине.

— Злато ли е?

— Ситен, обкръжи каруцата с хора. Не допускайте никого до нея.

— Тъй вярно, господине.

— Може би са отмъкнатите от дванадесетте континента имперски накити?

Сержант Тенекеджията хвана предницата на ризницата на Наит и го изправи на петите му. Лице в лице, той изръмжа:

— Всъщност ще ти кажа, Наит. Но само понеже знам, че ако не го направя, ти ще си завреш грозната мутра в една от тях и ще избиеш всички ни. Та какво има вътре ли?

Той сниши глас, а очите му гледаха смъртоносно с поглед, който Наит изобщо не бе виждал у сержанта.

— В тази каруца има достатъчно морантски муниции, та да превърнат цялата крайбрежна улица на града в прах и дим. Всичките са запечатани с печата на Имперския арсенал.

— Без майтап? — успя да произнесе Наит и се дръпна от юмрука на Тенекеджията.

— Но това, което наистина ме притеснява, Наит, е работата, че някой плячкосва Арсенала. Рано или късно този някой ще допусне грешка — а когато това стане, аз възнамерявам да се намирам колкото може по-далеч.

* * *

Бляскавата ядосано гледаше през прозореца на кръчмата Черна нощ пожарите, които сякаш от само себе си се бяха разгорели навсякъде из града. От време на време стрели от арбалети се забиваха в полузатворените капаци на прозорците и отскачаха от каменните стени с остри металически прозвънтявания. Тя се обърна и насочи пръст към Опушения. Той безпомощно разтвори ръце.

— Не ме гледай. Честно. Тук само оказвам подкрепа. Гражданите са. Грабят и се бунтуват, за да прикрият грабежите. Честно.

Тя кръстоса ръце.

— Надявам се да е така, понеже не искаме да подлагаме на изпитание търпението на Тайсхрен.

— Виж ти!

— Чудесно — тя изгледа останалите с нея две остриета. — Допуснахме грешка и им позволихме да ни приковат. Навън числеността им постоянно нараства. Трябва да продължим да се движим.

Погледът й падна върху яките маси на кръчмата — цепените им с брадва греди бяха четири пръста дебели; разгледа и вратите — направени по същия начин. Погледна Вос, сапьор от острието. Той кимна и на устата му разцъфна широка усмивка.

Бляскавата ги познаваше като воали. Другаде им казваха дрънкалки, а също и покривала. Всъщност можеха да имат много форми, в зависимост от целите на човек и достъпния му материал. Големи подвижни щитове, обикновено изработвани при обсада, за да защитават настъпващите арбалетчици, стрелци с лък или сапьори. Вос наглеждаше направата на толкова, колкото можеха да сглобят. Като ги държаха един до друг в плътен кръг, Бляскавата щеше да придвижва поделението си вътре в костенурка — точно като онази, за която останките на Трета рота съобщиха, че използвали, за да се спасят от пленничество.

Викове и пукот на дърво в далечината отбелязваха напредването на друго подразделение — Бляскавата гледаше по страничната улица, докато стотици въоръжени граждани, доброволческото опълчение на Унта, търчаха да се включат в постоянно менящите се бойни действия. Богове, всеки човек в града имаше арбалет и много стрели. Като че бяха ритнали гнездо на стършели и не можеха да измъкнат крака си от него. Вос дойде до нея.

— Колко са? — попита тя.

— Достатъчно — по-добре от нищо.

— Готови ли сме?

— Можехме да си дадем повече време. Да свършим работата като хората, нали разбираш. Но те се събират отвън, нали така?

— Да. Нямаме време. Отваряйте вратата и да вървим.

Вос отдаде чест и опря единствената си ръка в гърдите.

— Слушам.

Солидната входна врата бе снета от пантите си. През отвора се посипаха стрели като понесен от вятъра дъжд. Всички се бяха прикрили. Два воала бяха изправени един до друг, а после извадени последователно, за да образуват клин и да покрият отвора. Бляскавата махна на следващата двойка. Стрелите на арбалетите се забиваха в щитовете с постоянен ритъм като градушка. Подхвърлен запален фенер се разби в стената и разля горящо масло. Гвардейците се сепнаха, но продължиха напред. До нея Опушения посочи с ръка и викна: Внимавайте!

Най-накрая цяла костенурка от издигнати високи щитове защитаваше хората й. Стрелците от по-високите сгради имаха видимост вътре в кръга, но можеха да направят най-много това. Входната врата на кръчмата послужи като последен воал и затвори всякакъв излаз. Бляскавата погледна напред през процеп между гредите. Сега ги обстрелваха с хвърлени факли, светилници и фенери. Яростта на атаката я смая; като че гражданите бяха решени да изгорят до основи града си, за да ги пипнат. Вос впрегна всички, годни да носят вода, и обля хората при излизането, но пламъците им нанасяха загуби. Неприятен начин за придвижване — Бляскавата би предпочела нещо по-бързо.

— Наляво — викна тя и ги поведе към по-тясна уличка. Пред тях окъсаната тълпа от опълченци се помъчи да пусне стрелите си наведнъж и да се оттегли. Оказа се твърде трудно за тях и те се изпариха посред всеобща паника и оставиха паднали тела и захвърлени оръжия. Докато минаваха през мястото, гвардейците си взеха от оръжието. Ала обстрелът откъм тила бе ожесточен; от време на време някоя стрела си намираше пролука и падаха хора.

— Отвръщай на стрелбата! — крещеше Вос в тила.

— Опушен! — викна Бляскавата.

— Работя по въпроса.

Зад костенурката от долепени щитове с рев се издигна пламък и прегради уличката.

— Колко време? — попита тя.

— Не много.

Излязоха на голяма улица в посока север-юг, запълнена със сергии пред триетажните тухлени магазини на търговците. По средата й се тълпяха бягащи граждани и се носеха на юг към крайбрежната улица. Отряди от опълчението пресичаха потока и отиваха към нови горещи места. Гражданите спряха, погледнаха движещата се костенурка и побягнаха с писъци.

— Отново вляво — нареди Бляскавата.

С бутане и трясъци тромавото животно се понесе наляво. През пролуката Бляскавата можеше да гледа право надолу по дългия склон на улицата до осветените от блясъка на огньовете корабни мачти.

— Виждам пристанището! — викна тя. Вътре в костенурката отекна радостен вик. Насечените удари на стрелите подхванаха отново — преследвачите им се бяха изсипали на улицата и за пореден път ги обкръжиха. Хвърлен от прозорец на третия етаж фенер избухна сред тях и пръсна горящо масло навсякъде.

— Не се раздалечавайте! — кресна Бляскавата посред писъците; мъже и жени се деряха с нокти и падаха на калдъръма.

— Намокрете ги! Наметала!

Изоставен воал от плоскостта на маса падна и в откритата вътрешност се понесе вихрушка от стрели.

— Приближете ги!

В хълбока на Бляскавата се заби стрела и я свали на колене.

— Сгъстете строя — изпъшка тя, докато се изправяше.

— Нападат ни с пристъп — предупреди един гвардеец.

— Приготви оръжията! Продължавай напред!

Бляскавата измъкна дългия нож от пояса на друг гвардеец, който държеше воала пред нея.

— Приготви се за отблъскване на нападателите! — провикна се някой.

Между воалите се промуши копие и листообразното му острие леко докосна бронята й. Тя хвърли ножа, хвана копието и го издърпа от копиеносеца. Изправи го високо, за да го обърне, после го извади навън и прободе бившия му собственик.

— Благодарности!

Тя наблягаше, за да държи опълчението далече от воалите, и непрекъснато викаше:

— Продължавай!

При всяко вдишване стрелата в страната й предизвикваше затъмняващо зрението страдание.

Тогава ръката на някой от боговете свали всички на земята.

Масивна стена от въздух изкара дъха от гърдите на Бляскавата. Над тях се понесоха прах, пушек и парчетии и забулиха всичко, сякаш целият град се носеше към морето. Миг по-късно всички керемиди изведнъж подхвръкнаха от сградите като птици, понесли се във вихрушка от дим и пепел. Повечето изпопадаха около тях като дъжд. Земята потрепери и ги залюля. Тя се вгледа през праха и видя как над града се издига огромен облак. Отвътре го осветяваха ярки избухвания на пламъци; раздуваше се, издигаше се и изглеждаше по-висок от коя да е планина. От другата страна на улицата тухлена постройка на три етажа бе разрушена от масивен каменен блок колкото малка лодка, който се заби в нея.

Стената от гръм бавно отзвуча. Наоколо като дъждовни капки падаха парченца пламнали отломки. Внимателно, учудена от факта, че все още е жива, Бляскавата се надигна. Присви се и се хвана за страната, където стрелата стърчеше отвратително. Без да се осмелява да спре и да помисли какво възнамерява да стори, тя я хвана с цялата си сила и я измъкна. Нажежената до бяло болка на плътта й отново я свали на колене. Наоколо всички — мъже и жени, граждани и гвардейци — стояха и зяпаха удивени. От растящия разпенен облак започна да се сипе белезникава пепел. Валеше плътно на парцали и покриваше всичко като слой пух.

— Пристанището — изграчи Бляскавата и ритна най-близкия гвардеец. — Опушен!

— Да…

Приличната на привидение фигура под покривалото от пепел се размърда и седна.

— Какво беше това, в името на сянката на Гуглата?

Тъмните очи на бялата маска примигнаха и оживяха. Той се изправи, разтърси рошавата си коса и надигна облаче от прах.

— Мисля, че това вероятно бе най-голямата естествена експлозия, предизвиквана някога от хора.

— Не съм виждала нещо подобно.

— И аз не. А и се надявам, че няма да видим отново.

— Богове на земята — смаяно произнесе тя. — По-добре да се изнасяме оттук, преди тия унтански глупци да са решили, че ние сме го извършили. Ще ни разкъсат на парченца.

Опушения изгледа как засипаните с пепел фигури като зашеметени се размърдват и бродят безцелно — пробуждащ се призрачен град. Той примигна глуповато.

— Надявам се, че си права…

— Движение, гвардейци!

* * *

Сивогрив не видя взрива. Гледаше настрани и следеше за раздвижване сред закотвените малазански бойни кораби, когато светлината изведнъж се промени — голямо бяло лумване хвърли сянката си над палубата и изтръгна викове на учудване и тревога от хората на кораба. Когато се обърна да погледне, светлината бе изчезнала. На нейно място изникна огромен облак от дим, който растеше пред погледа му, раздуваше се и разцъфваше над града. По цялата крайбрежна улица се пръснаха огромни ята птици и започнаха да се вият уплашено. Докато Сивогрив наблюдаваше, над града явно премина вълна, която отнесе покритите с керемиди покриви, събори кулите и полетя откъм взрива, достигайки крайбрежието. Той имаше миг, в който да викне Дръжте се здраво!, а вълната разлюля водата на залива и ударът й разбълника спокойната повърхност. Тогава тя халоса кораба, скъса полуспуснатите платна като хартия и го разлюля като играчка. Гърмът бе тъй силен, че проглуши ушите на Сивогрив и той стана безчувствен за шума — устите на хората мърдаха, вещите падаха, но до него не достигаше и звук. Първата му мисъл бе: Ето как свършва Гвардията. Унищожена от Ласийн с един исполински взрив. Взривът обаче явно бе гръмнал по-навътре от пламналите около битките пожари. Трябваше да се увери.

Вдигна на крака един мъж и посочи към пристана и греблата. Тогава корабът потрепери отново. Той се обърна; хората сочеха към палубата — там зееше димяща дупка, която преди малко я нямаше. Милостта на Бърн — на колко левги оттук е била тази експлозия? Миг по-късно отдолу се появи моряк с гърне в ръка. В него се мъдреше все още горещо на пипане парче камък. Отломка от обгорен строителен камък. Сивогрив махна на зиналите хора към греблата. Сигурно имаше оцелели, но той се боеше от най-лошото.

Подминаха само един кораб в движение — стар плоскодънен търговец, нагазил опасно ниско във водата; платната му бяха провиснали парцаливо, палубата представляваше бъркотия от оплетени въжета, а жилавият сивокос напански капитан ревеше жестока обвинителна реч към засуетилия се екипаж. Сивогрив се изненада от издялканото в прогнилото дърво на носа име; не вярваше, че някой ще се осмели да използва името Рагстопър след похожденията на предишния му носител, собственост на пиратския главатар и наместник на Ласийн, познат навремето като Навъсения, брат на Урко — Картарон Черупката.

Но загадката на Рагстопър трябваше да почака, понеже моряците сочеха към пристана и викаха слисано. Там, скупчени като войска от сенки, чакаха оцелелите гвардейци. Дори докато корабът се приближаваше, още прииждаха по главните улици, обкръжени от граждани с приготвени оръжия, при все че никой не нападаше. По-скоро ще да е било договорено неофициално примирие — може би щом е станало очевидно, че Гвардията не иска нищо друго, освен да се оттегли, а гражданите бяха повече от доволни да я подтикнат към това. Всички изглеждаха вцепенени от огромния взрив, а сипещата се страховита бяла пепел ги правеше неразличими — еднакво бледи призраци, всичките еднакво неестествено смълчани.

Сивогрив надзираваше качването на оцелелите и разпозна Бляскавата, легнала на приспособен за носилка плот на маса, под грижите на маговете Обетници Опушения, Лор-син и Шел.

— Отведи ни на запад — изпъшка тя, пребледняла от загубата на кръв; дългата й коса бе залепнала на лицето, сплъстена от пот.

— Скинър?

Тя махна с ръка.

— Ще ни намери.

Последният качил се от каменния пристан гвардеец бе Обетникът по име Черния. От него капеше вода, той оглеждаше растящата тълпа граждани на Унта, която все повече се доближаваше и крещеше обиди. Полетяха парчетии боклук.

— Трябва да тръгваме! — викна Сивогрив.

Неохотно, с накуцване, мъжът напусна пристана. Камъни, строшени керемиди, отпадъци и зеленчуци валяха върху тях, а множеството ревеше; някои даже пускаха презрителни подигравки. Сивогрив заповяда ускорено гребане и попита Черния:

— Какво е това?

— Нищо. Ти не беше… ето ги гадовете!

Обетникът посочи и се хвърли към релинга, та за малко да падне от кораба.

Ниско долу във водата под един от кейовете, малобройният екипаж на лодка махаше на прощаване. Сивогрив разпозна пристанищната стража. Един от тях, мършав сипаничав човек, се изправи и оголи задника си към тях, докато набитата жена в броня до него не го ритна във водата. Зяпачите ревнаха одобрително.

— Кълна се в Гуглата, ще ви пипна! — крещеше Черния, а водата между тях се увеличаваше. — Кълна се!

Щом корабът се изравни с вълнолома на залива, там се оказа претъпкано с младежи, размахали юмруци. Гвардията напускаше залива под съпровода на далечни подигравки и хвърлен боклук. От борда на отдалечаващия се кораб Сивогрив гледаше размахалите ръце момчета. Мислите му се насочиха към Гвардията и нейния обет. Как можеха да се надяват да освободят гражданите от управниците им, след като те толкова явно не желаеха да бъдат освободени? Изглежда Гвардията бе изживяла времето си. Въпреки това, от събраните досега разузнавателни данни излизаше, че другаде поривът да се премахне имперското управление бе стигнал твърде далеч. От заповедите на Бляскавата да се движи на запад той предположи, че Обетниците искат да се свържат с това движение. Ала бе притеснен. Опитът му с властта му беше показал, че нито едно празно пространство не се запазва такова за дълго време. Питаше се с какво ли това движение за отделяне — или пък Обетниците — възнамеряват да заменят имперското управление?

* * *

На следващия ден, ескортирана от петдесет редовни малазански войници, императрица Ласийн прегледа щетите от взрива на Имперския арсенал. Тя си проправи път през все още димящата гола изровена пръст на кратера от експлозията — по-широк от хвърлей камък — където някога се възправяха Арсеналът и околните постройки. До нея пристъпваше Хавва Гулен.

— Можеше да е и по-зле — пророни магът със сключени на широкия си корем ръце.

Ласийн поклати глава.

— Мисля, че е трябвало да бъде много по-зле.

— А?

Императрицата продължи пред Върховния маг и подритна станалата на прах пръст.

— Бе впечатляващо, да. Само че трябваше по-голяма част от града да е разрушена. Арсеналът не може да е бил наполовина пълен.

— Наистина? Мислите, че е работа на Гвардията?

— Възможно. Всичко това може да не е било нищо повече от нападение за снабдяване с муниции — или просто за намаляване на нашите запаси.

— Притеснително стратегическо мислене от тяхна страна, ако случаят е такъв.

— Да. И никаква следа от К’азз?

— Не. Изглежда, че Скинър е начело.

Ласийн гребна шепа от почернялата, обгорена пръст и я стри между пръстите си.

— Скинър. Не се слави с изкусността си.

— Не. Както и да е — и Хавва спря, като че не знаеше дали да продължи.

Ласийн погледна настрани и уморено попита:

— Да?

— Казват, че видели Сивогрив с тях на пристанището.

— Сивогрив? — Тя се стегна. — Наистина? Сивогрив…

Огледа развалините, но умът й очевидно бе далеч. Кимна на себе си.

— Да — потвърди Хавва. — Едничкото място, на което трябва да е сметнал, че ще е в безопасност от всички.

Тя се изсмя дълбоко.

— Представете си неговия ужас от действителното завръщане на Гвардията! Сега може би ще се изправи срещу собствените си офицери…

Ласийн я изгледа мълчаливо и после извърна поглед.

Хавва реши, че е казала достатъчно. Другите сведения трябваше да почакат, вероятно завинаги. О, императрице моя! Ти си сама; стените, които издигна около себе си, отделиха всички от теб. Самомнение ли беше това? Презрение? Неумение да разбереш каквото и да е друго, освен собственото желание за власт? Ала ти не казваш нищо и тъй ние, които можем да ти помогнем, не можем да знаем със сигурност. А в тази неувереност има твърде много за губене. Сега стоиш сама. Съвсем сама, освен може би горкия сляп Опосум. Може би това е жестоката логика на мълчанието ти. Ласийн, ако бях избрала този миг насаме да ти съобщя всичко, което знам, може би щяхме да имаме възможност — малка — за победа срещу заобиколилия ни отвсякъде заговор. Върша всичко, което мога. Ала не смея да говоря открито. Не смея да се възползвам от възможността. Срамувам се и толкова съжалявам, императрице моя. И аз те изоставих. И то само защото не съм пропиляла времето си в Архивите. Знам името Джистал. И се страхувам, че нямам силите да му се опра.

Редовете на стражата се разделиха и дадоха път на слабата фигура на Върховен юмрук Ананд, следвана от клатушкащия се, запотен Малик Рел, който си вееше с ветрило и се мръщеше от миризмата на стари тлеещи огньове и изгоряла плът. Бяла кърпа увиваше главата му.

— Поздравления, императрице! Голяма победа! — изрече съветникът.

— Победа? — с равен глас повтори Ласийн. — Няколкостотин пурпурни гвардейци ни идват на гости за по-малко от ден и половината столица е разрушена и изгорена до основи?

— Внушително отблъснато нападение!

— Тръгнаха си, понеже видяха, че тук няма нищо за тях — обади се Хавва.

Ананд поклати глава.

— Трябва да призная, че доброволческото опълчение ги отблъсна.

Звучеше, като че все още е изненадан от това.

— И се извинявам за това, императрице. По-рано не ги бях смятал за достойна за внимание сила. Те нямат формална командна структура или професионален офицерски корпус.

— Обикновена сбирщина — презрително изрече Малик.

— Тълпите са повелителят на военните действия в града — обясни Ананд. — Докарай достатъчно на брой хора от всички посоки и поваляш всеки противник.

— Извинението е прието, Върховен юмрук — рече Ласийн и пресече разправията им. — Тяхната численост?

— Офицерите ми из улиците ги оценяват на десет хиляди души. И нарастват — всеки ден се записват още. Има опашки край щабовете.

— И къде се намират тези прословути щабове, Върховен юмрук? — любезно запита Малик, а кръглото му лице блещукаше.

Ананд млъкна — не желаеше да отговаря — после размисли и заяви откровено:

— В кварталните кръчми.

— Пфу! Тълпа, която ще се изпари при първия звън на желязото. Императрице, такива сили са безполезни. Първият меч не би искал да има нищо общо с такива недисциплинирани аматьори.

— За тяхно голямо облекчение, несъмнено — каза Ананд. — Във всеки случай, те самите признават недостатъците си и са призовали оттеглили се офицери от армията и морската пехота да се присъединят към тях. Научавам, че току-що е хвърлил котва кораб от Малаз, пълен с някогашни офицери и сержанти. Сред тях е старият Славен зъб лично.

— Славния зъб! — удивено повтори Ласийн. — Мислех го за мъртъв.

— Всички го мислеха за мъртъв — усмивката на Ананд показваше печална привързаност. — Май е прекарал всичките си десетилетия на пенсия в някакъв обред на Денъл, който го е превърнал в дъбов пън.

— Не е било нужно — отбеляза Ласийн, докато гледаше встрани.

Малик шумно всмукна въздух през мръсните си зъби.

— Чудесно. Както и да е, месеци ще са нужни, за да бъде превърната такава сбирщина в армия. Време, с което не разполагаме.

— Какво е станало с главата ви? — попита го Хавва.

— Моля?

Хавва посочи кърпата.

— Главата ви.

Ръцете на Малик отидоха до превръзката и я затегнаха.

— Взривът. Върху мен падна една лампа.

Жалко, че е било само това.

— Ранен при защитата на града. Колко благородно.

Очите на Малик се присвиха до цепки.

— А къде бяхте вие, Хавва Гулен? Разтреперана в мазето на подземието на Архива с вдигнато подострено перо?

Винаги си по-близо, отколкото го съзнаваш, Малик Рел.

— Съгласна съм с преценката ви за нашето време, Малик — обади се Ласийн. — Кога се очаква пристигането на Първия меч?

— По-късно днес — намеси се Ананд.

— Когато се завърне, осведомете го, че ще заминем от Унта с възможно най-голяма бързина. Затворете пристанището, Ананд. Конфискувайте всички кораби. Отплаваме с всички достъпни мъже и жени.

Ананд се поклони.

— Тъй вярно, императрице.

— Ние? — наежено попита Малик.

— Не и вие, говорителю на Събранието. Ще останете ли тук, в Унта, за да надзиравате възстановяването и отбраната на столицата?

Веждите на Малик се извиха и той се поклони.

— За мен ще бъде чест, разбира се. Ще докладвам ежедневно за напредъка.

— Това ще бъде трудно, Малик, понеже аз ще водя армията.

Ананд простена:

— Императрице!

Ласийн вдигна ръка, за да пресече всички възражения.

— Решено е. Трябва да потегляме незабавно.

Въпреки явното си недоволство, Ананд се овладя и вдървено се поклони. Хавва също се поклони. И аз ще потегля. Както и Опосум, и повечето от Нокътя. Отново на бойното поле, както беше преди, много отдавна.

— Ще издигна величествен паметник на бъдещите ви победи точно на това място — изрече Малик, докато се покланяше.

— Чакайте да ги спечеля — отвърна Ласийн; непроницаемият й поглед не помръдваше от него.

* * *

В една градина в града прислужници изчеткваха пепелта от отрупаните с плод клонки на дърветата, а работници разкъртваха една от падналите тухлени стени. Мъж в широки панталони и проста дълга кафява риза стоеше край една от лехите и разглеждаше цвете в саксия. Дългата му черна коса падаше свободно. В градината влезе жена със сърцевидно лице и къса черна коса и бързо тръгна към него. Без да се обръща, той започна:

— Рядък образец от Авали, Киска. За щастие не е засегнато.

Жената закри носа си.

— Вони.

— Миризмата му възпроизвежда уханието на слабостта — разложение и смърт. Привлича мухи и други мършоядни насекоми. Които впоследствие изяжда.

— Отвратително.

— Показателно. В това има поука за всички, които си дават труда да размишляват върху него.

— Избягвайте миризливи растения.

Тайсхрен въздъхна и остави саксията.

— Ти си твърде много градско чедо, Киска.

Погледна я и постави загорелите си ръце на кръста.

— Не можа да останеш настрани, нали? Май трябваше да съм по-разумен.

Киска огледа работниците — обичайните местни хора, наети да поддържат дома на Тайсхрен, всичките проверени от Хаттар.

— Просто наблюдавах нещата.

— Добре. Виждам, че малко мъдрост е проникнала през дебелото ти упорство. Но не можеш просто да „наблюдаваш“ хора като Качулката.

— Тръгна си през Лабиринт.

— Кой?

— На Гуглата.

Тайсхрен изсумтя.

— Колко подходящо. Та какво друго освен безсмислие и прахосване видя?

Киска приглади назад късо подрязаната си коса, наклони глава на една страна и се намръщи.

— Видях Нокти, които бягаха от Обетниците в Имперския Лабиринт.

— И?

— Не се върнаха.

— Виж ти.

— Видях един Обетник, Амат, да разбутва барикада от подпалени каруци и струпани греди просто като минава през нея и отмества настрани един участък. Преброих седем стрели от арбалет в него. После слезе към корабите и измъкваше стрелите, когато го уцелваха.

Тя поклати глава в изумление.

— Казвам ти, не искам отново да заставам срещу тези гвардейци.

— Съгласен съм. Ще бъде голяма загуба.

— Загуба?

Тайсхрен просто разтърка лице и даде знак на Киска да продължава.

— През повечето време следях една жена от Нокътя — или приличаше на Нокът. Преследваше Обетници. Видях я да проследява и да убива двама — с голи ръце. Казвам, че приличаше на Нокът в смисъл, че тяхното — нашето — обучение наподобява нейните умения така, както детската рисунка наподобява майсторската работа.

— Да.

— Там имаше и друга жена. Влизаше и излизаше от Лабиринтите с лекота. Не съм чувала за нещо такова досега.

Той притихна, загледан в далечината.

— Така ли? Интересно…

Киска ритна лехата.

— Това ли е всичко, което имаш да кажеш? Интересно? Какво става, Трейк да го отнесе!

Тъмните очи се спряха върху Киска; дългата избръсната челюст помръдна и се сви.

— Наближава ни изпитание. Искам от теб нещо трудно — въздържане. Предвиждам възможност за… хаос… който да се надигне от предстоящия сблъсък. Може да ми се наложи да действам бързо, а измежду нас има някой, който ще опита да се възползва. Разбираш ли?

Киска се поклони.

— Ще съобщя на Хаттар.

— Благодарности.

Тя се обръщаше да си върви и той я попита:

— Кажи ми, Киска, защо не остана в Нокътя? Сега можеше да бъдеш началник на Ръка, а може би и нещо повече.

Тя вдигна рамене.

— Разбрах, че винаги съм искала да служа на нещо, по-голямо от мен самата. Твърде бързо ми се изясни, че ония в Нокътя служат само на себе си. Защо?

Високият маг обаче се беше навел над растенията си.

— Просто се питах.

Киска се поклони и си тръгна. Някой, според твърдението му. Е, тя имаше достатъчно добра представа кой би могъл да бъде това. Тя и Хаттар трябваше да помислят заедно и да изнамерят начин да попречат на оня дебел мълчалив жрец. Що се отнася до Нокътя по дирите на Обетниците, Киска усети как през нея преминава тръпка. Можеше ли наистина да бъде тя? Тайсхрен не изглеждаше изненадан — все пак я бе виждал как работи толкова отдавна. Но понастоящем изглежда всички бяха забравили — или преднамерено им бе внушено да забравят, — че някога, при най-жестоките битки, когато Танцьора е пазил Келанвед, Въслата, Господарката на Нокътя, бе проследила и унищожила враговете им.

Трета глава

Виж косенцето малко, пъстросиво;

виж мъртвите войници — пъстросиви;

то търси вкусна хапка пъстросива;

то гледа в очи слепи, пъстросиви.

Детско стихче от улиците на Хенг

И тъй, Воинът на Светлината се бе освободил. Ала какво ли възвестяваше? Леко положил ръка върху лоста на кормилото, Ереко гледаше спокойното лице на заспалото момче. Погледът му се спря на меча до него, положен в ножницата и омотан в колана. Дори и прибран, силата му ужаси Древния. Твърде мощно острие, за да бъде държано от кое да е същество, запознато с възможностите му. Носи го един невинен юноша — а може би то позволява само на такъв човек да го носи. Ереко знаеше само, че той не смее да го докосне. Като се замисли отново за вежливата среща на брега, за кой ли път изрече благодарствена молитва към Богинята Майка, че не ги бе сполетяло насилие. Това оръжие бе равно на меча на Пътника — дори и само заради едничката цел на създаването си. А и тия юначаги от Ассаил — те носеха тайни, които никога не е трябвало да напускат страната. Вдигна очи и срещна ясния твърд поглед на Пътника на другия край на лодката. Ами ти, приятелю мой? Защо се боя за теб все повече с всяка измината левга? Подозирам, че тепърва ти предстои да изпиеш до дъно това, що трябва да изтърпиш. Защо тогава такова тягостно събиране на сила и обременени истории? Дали всички ние сме тук, за да те пазим, приятелю мой, или пък ти ни пазиш? Кой знае освен Чародейката и Кралица на сънищата, Т’рисс, в дъгата на чийто поглед извършваме постъпките си всички ние?

Момъкът се размърда, протегна се, събуди се и запремигва в ранната светлина.

— Поспи си още — каза му Ереко.

Кайл потърка очи.

— Тия дни май само това правя — спя.

Потърка и ръката си, където Висшият Денъл на Ереко бе оправил разкъсаните лигаменти и плът.

— А ти? Седиш на кормилото ден и нощ. Няма ли да си починеш?

Ереко отблъсна предложението с лек смях.

— Не, момче. Толкова съм стар вече, че будуването и сънят са се слели в едно и аз не знам в кое точно се намирам.

Докато гледаше как Кайл опитва да разбере това, Ереко малко измени посоката, за да избегнат някакъв остър леден връх.

— Наистина? Толкова стар? Като планините?

Ереко повдигна вежди.

— А, не. Не толкова стар. Само наполовината на това, струва ми се.

Момчето придърпа одеялото си и го изгледа отстрани, все едно измерваше прямотата му. Несигурен, той вдигна брадичка към осеяните с лед вълни.

— Каква е тази светлина на юг?

Ереко не обърна поглед. Дори и сега силата на онзи обред наранява!

— Онази бледосинкава светлина?

— Да.

— Огромно ледено поле, Кайл. Твърде гибелно. Да плаваш там, значи да се изложиш на опасността случайно да се окажеш в друго Царство. Мястото на вечния студ. Домът на друга раса.

— А тези ледени планини?

Кайл посочи най-голямата близо до тях — внушителен връх от тъмно сапфирено синьо, вятър и вода, оформени като извити сводове и с прилични на остриета извивки.

— Да. Деца на леденото поле. Отделят се и бродят из моретата. Говори се, че носят частица от силата, която държи леда в тази част на света. И ето как той намалява с течение на времето.

— Е, хубаво е, че го има целия този лед.

— Защо?

— Водата намалява.

— Бърн да ни пази, момче! Не бива да докосваме този лед.

— Не? Защо не?

— Защо въобще…

Ереко сниши глава. С по-тих глас той продължи:

— Не си ли слушал? Твоите хора всичко ли са забравили, момко? Не знаеш ли, че този лед е работа на джагътите?

Кайл погледна настрани.

— Знаем за тях.

— Да. Твоите хора са им врагове, макар че те не са ваши неприятели. Във всеки случай, тези ледени полета на сушата и из моретата са най-високото постижение на уменията им. Тук Омтоуз Феллак е кристализирал върху света. Твоите хора са се разселили навсякъде по сушата и по морето. Такива ледени полета са били поставени като прегради срещу разширяването ви. Сега минаваме покрай останките на една такава преграда.

— И как знаеш за това? — запита момчето с безцеремонността на младежката възраст.

— Понеже го видях как става.

Изсумтяване потвърди неверието на момъка. Ереко спокойно го очакваше. Намести се по-удобно и скръсти ръце на лоста.

— Ще ти разкажа една история.

Кайл не каза нищо, но Ереко забеляза как ассаилецът Преследвача се обръща, за да нададе ухо към кърмата.

— Не знаеш ли, че Древният Мрак, Куралд Галайн, владее децата си, Тайст Андий? Така, а какво знаеш за света и за многото му раси и създания? Кои са неговите деца? Дали са тия, които някои наричат расите основателки? Или пък някои други могат да заявят, че са истинските чеда на земята? Аз лично смятам, че думата „основателки“ се отнася за расите, които са установили порядки или общества с писменост и сечива — било кремъчни ножове, било сложните механизми на К’Чаин Че’Малле. Както и да е, въпросът е — били ли са някои от тях потомци на земята? Разбира се, че всички те са — в една или друга степен. Всички същества с кости, мускули и кръв се ползват от гостоприемството на Майката Земя. Различни може би са само ония от най-древните, които са от най-старо потекло, породени от чистата енергия същества, за каквито някои считат Древните богове или Елейнт, които вие наричате „дракони“. Като ги оставим настрана, какво знаем за Теломените, Тоблакаите, Теблор или Трелл? За многото им видове? Те са различните потомци на един общ прародител. Първите деца на земята. Тези от моята раса, Тел Акаи — Имащите дар слово.

— Историята си я бива — отново рече Кайл с лекомислената невинност на младостта.

Ереко присви леко рамене.

— О, да. Може и да лъжа или по-вероятно да се мамя от оплели се с течение на вековете спомени. Но аз живях по онова време. Бях там, когато на Джакуруку разцъфна усамотено цивилизацията на твоите хора. И си мисля, че отхраната на моя народ насърчи всичко — не казвам, че ние сме ви дали цивилизацията, както някои джагъти твърдят, че били сторили. Не, ние просто давахме съвети и подкрепа. Все едно, издигна се един военен предводител. Той показваше дарба и желание да завоюва всички съседни държави. Ние не бяхме войнствен народ, въобще не, но застанахме насреща му. Издигнахме глас срещу него и оказахме подкрепа на враговете му. Затова си заслужихме вечната му вражда. Закле се да ни изличи от лицето на земята. И почти успя. От моя народ останах само аз.

— Съжалявам — изрече Кайл. Гледаше над вълните и жумеше срещу отразения от леда блясък на утрото. Ереко си рече, че младежът е полузаспал.

— Благодаря ти. Оттогава в повечето случаи хората от твоята раса са били добри с мен.

— Кой е бил този военен вожд?

— Кой е бил той? А, да. Стана крал, разбира се. Най-накрая дори неговите хора толкова се отвратиха от жестокостта му, че опитаха да се отърват от него. И така донесоха огромна мъка на този свят. Ала тази история е твърде дълга, за да я разказвам сега. Нека кажем, че се накичи с името Върховен крал. Първото му име бе Каллор.

Преследвача се надигна и протегна дългите си ръце над скръстените крака.

— Чувал съм името Каллор.

Ереко сви рамене.

— Несъмнено и други хора го носят.

— В Гвардията го споменаваха. Съюзник на Бруд срещу малазанците в Дженабакъз. Наричаха го „военния вожд“.

Отново леко вдигане на рамене.

— Този свят е видял много военни вождове.

* * *

Приклекнал, Ток-старши гребна шепа от богатата черна почва на степта и я стри в ръцете си. Задържа я до носа си и вдиша пищното ухание на пръстта. Без значение какво можеше да се случи при това хвърляне на заровете — успех или провал — беше благодарен, че ще го види тук, във втората си родина. Щеше да отправи благодарност за този дар към Вятъра, Земята и древните духове на страната. Някога, на млади години — не беше сигурен кога е станало — но някога той се влюби в гледката на степите. Знаеше, че други ги намират празни и мрачни — мнозина в Тали и Унта, и дори в Хенг, на самия им праг, ги назоваваха Голямата средна пустиня. Ала за него въобще не бяха празни. За него бяха изпълнени с мрачно и все пак омайващо величие. Според него това бе обяснението защо толкова хора изказваха неприязънта си. Простата истина беше, че мястото е твърде огромно за тези дребни човеци.

Той се изправи, изпъна гръб и кимна съгласието си на очакващите го атамани и конни вестоносци. Чос го чакаше на входа на командната палатка и двамата се прегърнаха.

— Почти всички отново заедно — каза Чос усмихнато под гъстата си жълтокафеникава брада.

— Почти.

Ток приветства атаманите и всички възлегнаха на одеялата вътре. Поднесоха сладки и плоски питки.

— Най-напред — рече Ток и топна ръце в купа с вода — искам да благодаря на атаманите за доверието и честта, които те щедро ми оказаха. Второ, искам да поднеса извиненията си, че стените на Хенг все още стоят.

Атаманите заговориха в един глас и заявиха, че нямало нужда от извинения. Атаман Ортал от задругата на Черния пор вдигна ръка, за да вземе думата:

— Предводителю, от началото беше ясно, че няма да превземем града веднага. Ти ни помоли да чакаме пристигането на съюзниците. Те са вече тук — и няма нужда да чакаме още. Сега ще нападнем заедно.

Ток се спогледа с Чос, премести одеялото си и си взе шепа грозде.

— Щеше ми се да е тъй просто, Ортал. Да, нашите съюзници от Тали доведоха много хора, ала не са достатъчно за превземането на Хенг.

Погледите се преместиха върху Чос.

— Не са достатъчно? — попита Ортал. — Тогава защо изобщо са дошли? Обясни ни.

— Молим за още търпение — намръщено изрече Чос. — Пристигат още хора.

— Още? Откъде? — попита Трошикрак Червения, атаман на задругата на Равнинния лъв. — Казваш, чакайте. Това е отговорът ти за всичко. Откъде може да се вземат тези войници? Във всичките ви земи няма повече. Може да имате мъже и жени на брой колкото стръковете трева, но те ще бъдат безполезни, докато няма желание за битка.

Останалите атамани извикаха неодобрението си от такива остри слова. Ток вдигна ръка, за да говори:

— Ако може… Червени, думите ти са силни, ала аз ги слушам. Твои ли са, или говориш и от името на други издигнати против нашия съюз гласове, които съм чувал?

Всички очи се обърнаха към Червения. Той вдигна рамене в знак, че му е все едно, и зарови в голата земя с пръчка.

— Просто казвам открито това, което останалите се осмеляват да кажат само на своите Ръце.

— И какви са тези неща? — попита Ток.

— Има хора, които са чули обещания за голяма плячка, но не са намерили нищо; чули са обещания за чест в боя, но се петнят, като преследват жени и деца; виждат кръвта на сетите да се пролива, за да служи на честолюбието на чужденците… както е било в миналото.

— Дивака от предпланините — изрече с омраза Имотан, шаманът на Белия чакал, седнал с кръстосани крака от едната страна.

Червения кимна.

— Да. Дивака. Обявява се против всякакви съюзи.

Той вдигна поглед към Ток.

— Особено с малазанците.

— Отдавна трябваше да бъде убит — изръмжа Имотан.

— Можеш да опиташ — отвърна му Червения с леко присвиване на раменете. — Той идва.

Лицето на шамана потъмня.

— Какво? Тук?

— Да.

Пръчката изрови черта в пръстта.

— Призовава всички воини да минат към него. Според някои възнамерявал да опита да стане вожд…

— От коя задруга е той? — попита Ток.

Равнодушно свиване на раменете.

— Кой го знае? Отрича всякакви подобни връзки — нарича ги вериги за ума и тялото.

Известно време никой не проговори. Ток поклати глава.

— Бих искал да е толкова леко, но не можете да обърнете гръб на света — той няма да престане да съществува. Трябва да се нагодите към промяната. Или да бъдете погълнати от нея… Както и да е — той се поклони на Червения — благодаря ти, приятелю, задето ни донесе тези новини. Всички имаме много върху какво да размислим. Моля за още търпение и обещавам — много повече хора пристигат. Много са наблизо. Достатъчно на брой, за да превземем Хенг. Скоро ще са тук.

Той се поклони на съвещанието и всички му отвърнаха.

След прегръдките и уверенията във вярност Ток остана насаме с Чос и Имотан, шамана на Белия чакал. Слугите запалиха лампите срещу падащия мрак. Ток слушаше стърженето на степните щурци.

— Какво още знаем за този Дивак? — обърна се Чос към Имотан.

Шаманът пренебрежително замахна с ноктестата си ръка. Почернялото му от слънцето лице се намуси от отвращение.

— Много малко. Наричат го тъй, защото дойде от горите, и казват, че бил космат като див бедрин.

Чос си наля чаша вино.

— Тъкмо това ни трябва — пламенен пророк, който осъжда всички връзки с чужденците. Имотан, струва ми се, че той вреди на вас, сетите. Той какво очаква? Вие подканяте света да захапе меките ви части точно когато сте си заровили главата в пясъка.

— Цветисто, но вярно — рече Ток. Той погледна Имотан и устата му умислено се изви надолу.

— Може би е нужна някаква проява на боен дух. Ще се свържем с нашите хора в Хенг. Едновременно, добре прицелено нападение…

— Ще бъде прахосване на сили — възрази Чос и пренебрежително махна с чашата.

— Вложение за подобряване на отношенията.

— Много скъпо.

— Но смятам, че се налага.

Дебелите, изразителни вежди на Чос се надигнаха и смъкнаха. Той замислено се почеса по брадата.

— Добре. Ще подготвя нещо.

— Хубаво.

Ток се изправи.

— Приключихме ли?

Имотан изсумтя и се изправи с усилие.

— Май вече съм твърде стар за тия дълги разговори.

Чос протегна ръка, но старецът я отблъсна.

— Ами ти? — попита го Чос. — Струва ми се, че би се съгласил с този Дивак.

Старият шаман поклати глава в знак на съгласие.

— О, да, съгласен съм с повечето от това, което казва… Но има едно нещо — той не се ползва с благоразположението на духовете на нашия народ. Те ми нашепват, че Хенг трябва да бъде обсаден. Че от това ще дойде спасението на народа ни. И в това вие и аз сме съюзници. Следователно аз ще се боря с него с всички сили, с които разполагам.

— Разбирам. Благодаря ти.

— Недей да ми благодариш, Чос. Това е просто случайност. Също толкова лесно можеше да сме неприятели.

Той излезе от палатката усмихнат и бе заобиколен от облечената си в бяло дружина.

Чос и Ток си стиснаха ръцете.

— Е, при такава успокояваща нотка…

— Съобщи ми какво си скроил.

— Бива.

Ток гледаше как Чос си тръгва и вика лейтенантите си с махване на ръка, а после издигна брадичка към мъж в подсилен с кабари кожен елек, с почернен железен шлем и дълга пола от сплетени метални халки. От двете му страни светеха дръжките от слонова кост на две саби. Мъжът се доближи и се поклони.

— Господине?

— Капитан Мос, чували сте за този сетски Дивак?

— Тъй вярно, господине, чувал съм.

— Кой е той? Къде се намира? Открийте го и ми докладвайте.

Капитан Мос отдаде чест.

— Господине.

Затича се леко по ниския склон на хълма; докато слизаше, викна на хората си:

— На конете!

Известно време Ток прекара на входа на шатрата и вдишваше нощния въздух. Той съдържаше следа от вонята на Ли Хенг — сега блестяща точка на южния хоризонт. Ток се усмихна на собствената си самонадеяност — ето го, синът на някакво безименно селце в Блор, нарича сетските степи свой дом и кълне градовете, че били вонящи нужници. Сбърчи нос… наистина вонеше на изпражнения. Реши, че твърде дълго време е бил далеч от всякакви човешки обиталища. Стори му се, че може да долови и аромата на далечна борова горичка — смолата явно се сгъстяваше. Идеше есен. Нямаха много време.

* * *

Бе по-зле и от най-лошите предчувствия на Качулката — щом влязоха в Лабиринта, той издигна най-мощните защити, които можеше да мобилизира. Ала дори сега, защитен от пряк досег, можеше да усети как побеснелите енергии гризат преградите му. Пробиеха ли си път, той и Скинър нямаше да оцелеят и миг тук — в най-отдалечените краища на Тирлан, при видимото действие на Куралд Лиосан, Древната Светлина, недостъпна и много по-негостоприемна от другите древни лабиринти.

Двамата със Скинър приклекнаха в сянката на тесен, дълбок пролом в напуканата, изпечена земя. Над тях, през ослепително бялото небе, плющяха и се извиваха воали и потоци енергия. На Качулката му се струваше, че почти може да ги чуе как звучат.

— Ти предпочиташ това пред Хаоса? — изръмжа Скинър.

— Да, предпочитах да попадна тук, отколкото в Хаоса.

— Твърде си предпазлив. Защо не Сянката или Телланн?

— Твърде пренаселени. И очи навсякъде. Тук няма очи.

Той посочи напред. Двамата потеглиха и се присвиваха под бушуващата буря от енергии над тях.

— Какво искаш да кажеш, че нямало очи?

— Не можеш ли да го усетиш? Това място е диво, неопитомено. Няма някакво ръководещо присъствие.

— Ами Отецът Светлина?

Качулката вдигна ръка пред лицето си.

— Да, ако искаш да посочиш първодвигателя, създателя на всичко, тогава — да, предполагам, че се намира тук. Така е.

Той стисна заслепените си очи и изкриви лице.

— Макар и само като дух.

— Съмнявам се в него. Чувал съм, че въздухът е отровен. Че влезлите тук по-късно умират от него.

— Не въздухът е отровен — каза Качулката и зави надясно, когато проломът се сля с друг, по-широк.

— Оттук.

— Каза нещо за някакви множества? — попита Скинър.

Качулката се обърна. Скинър сочеше засъхналата кал на дъното на дерето — Пътека. Присмехът на Близнаците! Как не забеляза това? Проклятие. Махна на Скинър да върви.

Известно време следваха дола. Разбира се, Качулката не можеше да знае точно колко време; нямаше изгрев и залез на слънцето, нито пък естествени промени в потоците и короните фучаща през небето освободена енергия. Приблизително бяха стигнали място, където шестото му чувство му каза, че може да опита да достигне до разбъркващата сила, за да направи отвор, когато пред тях внезапно излязоха четири фигури.

Качулката се спря изненадано; явно не можеше да разчита на по-изострената си чувствителност и възприемчивост на това враждебно място. Фигурите носеха нещо като бяла емайлирана броня, покрита с коричка от прах, и бледожълти наметала. Чертите им напомняха на Тайст Андий, при все че косите им бяха бели и дълги. Единият изджафка нещо на техния език. Качулката даде знак, че не разбира.

Махване и говорителят опита отново:

— Сега разбираш ли ни, червей?

Качулката направи половин поклон.

— Поздрави, почитаеми Лиосан.

— Оставете оръжията и доспехите си, нарушители. Сега сте наши роби.

Качулката се обърна към Скинър — лицето му бе закрито от железния шлем, черен и все пак блестящ, сякаш овалян в пясък, но можеше да си представи вдигнатите му вежди. Вместо отговор Скинър направи на Качулката знак да се отмести и напредна към четиримата.

Може би не разбраха или не можеха да възприемат ставащото, но Скинър успя да се добере до първите двама преди те да са измъкнали оръжията си. Щом най-близкият посегна към дръжката на меча, Обетникът го хвана за ръката, тласна го настрани, онзи се удари в стената на пролома и разпиля парченца от спечената глинеста почва, нащърбени като излезли от грънчарска пещ чирепи. Удари втория с лявата си ръка в другата стена. И двамата рухнаха в несвяст. Останалите двама, с извадени мечове, издигнаха белите си триъгълни щитове. Скинър продължи да ги приближава, все още с голи ръце. Първият замахна, извитото бяло острие удари вдигнатата бронирана ръка и се пръсна на парченца. Лиосан невярващо зяпна от учудване. Юмручен удар откъм Скинър заби щита в гърдите му и го събори на земята; той лежеше зашеметен. Другият лиосан замахна към гърдите на Скинър, но острието просто отскочи от проблясващата тъмнопурпурна броня на Обетника. Една ръка се протегна, цапна лиосан по главата и го просна. Без да спира, Скинър прекрачи над падналия. Качулката го последва и не си направи труд дори да погледне надолу.

След известно време един от лиосан се надигна замаян. Свали шлема си и го захвърли на земята.

— Брат Ениас, намирам се в опасна близост до това да загубя вярата си.

Друг се надигна, закашля се и трескаво заопипва гърдите си.

— Дръж се за вярата, брат Джорруде. Това са изпитания на силата ни, не е ли тъй?

— Е, не мога да говоря от твое име, брат Ениас, но аз бях подложен на сурово изпитание.

Откъм другите двама се дочуха стонове и Джорруде им помогна да се изправят на крака.

— И кои бяха тези? — обърна се той към Ениас.

— Не зная. Човеци, ала усещам обети, съглашения и покровителство около тях. Достатъчно, та да ни нападнат и да престъпят оттук безнаказано.

— Трябва да ги проследим! Да им въздадем правосъдие! — обади се третият.

Джорруде взе шлема си и почисти праха от него.

— Може би ще е най-добре да продължим търсенето си… какво мислиш ти, брат Ениас?

— Да, брат Джорруде. Въздаването на правосъдие може да е удовлетворение, ала ние не бива да пренебрегваме целта си. Братя, Отецът Светлина е отвърнал лик от нас! Някаква грешка или недостатък у нас или при предците ни е прекъснал нашата връзка. Трябва да открием как отново да докараме топлотата на взора му връз нас.

Брат Ениас нагласи бронята си и потрепери.

— Това е нашата цел!

— Да, брат Ениас — изрекоха другите трима.

Качулката изчака да има достатъчно разстояние между тях и лиосан — пазители, пътници като тях двамата или пък каквито и да бяха — преди да реши да опита излизане от Тирлан. Не очакваше да стане — енергиите тук бяха тъй неуправляеми, та да им наложи волята си щеше да подложи на изпитание уменията му до техния предел.

Раздвижваше ръцете си, когато Скинър спря.

— Там, Качулка. Какво е това?

Той погледна напред, после нагоре. Едва видна над тесния процеп на някакво разклонение на пролома, стърчеше кула от червеникави тухли. Качулката зяпна. Велика Майко Мрак — кой би могъл… Той бързо отстъпи настрани и се прикри.

— Трябва да напуснем. Веднага.

Скинър разсеяно вдигна облечената си в желязо ръка и размаха пръст към Качулката.

— Не мисля. Любопитен съм.

— Не се залъгвай. Тук има сили, много по-могъщи от ония лиосан.

— Тогава нека отидем и срещнем тези могъщи сили.

— Ти да не си безумен? Извеждам и двама ни. Сега.

Пръстът посочи.

— Не. Ще ме придружиш за в случай, че се окажеш необходим.

Обетникът и Върховен маг се умълча за миг и докосна белезите — като наниз от бисери по врата му. Нашият Скинър е още по-властен от времето, когато ни остави. Все пак беше могъщ още тогава, а и тази Ардата явно е вложила още по-големи сили в него. Защо ще го направи и после просто ще му позволи да си тръгне? Тук има някаква по-голяма тайна. И може би ще бъде занимателно… Той направи знак да продължават.

Търсиха известно време, но не можаха да открият никакъв път към кулата. Който и да я бе построил или използвал, не бе имал нужда от защитените пътища, по които бяха принудени да се движат всички останали пътници, за да минат през този убийствен участък на Лабиринта. Само това изстуди потта, която напояваше копринената риза, кожената ризница, покритата с джобове одежда и множеството ремъци за оръжия на Качулката. Трябваше да спрат при подновяването на многослойните защити, изплетени от него около тях. После Скинър избра най-ниския склон на долчето и си издълба дупки като опори за ръцете. Качулката чакаше, извърнат настрани, докато буците суха глина падаха долу.

Засенчил поглед, той изчака, докато явно неудържимият му началник почти достигна върха; после вдиша и се закатери по ронливата стена. Леко докосване на мокасината в една дупка, ловко издърпване за стърчаща скала, и той за миг изкачи стената, все едно летеше.

Скинър достигна върха, изправи се и изръмжа, като видя Качулката застанал пред него. Той посочи себе си.

— Не предполагам, че би могъл…

— Не.

Опустошена гледка от резки сенки и блестящо бяло запълни зрението им. Удрящите на открито енергии бяха като ръка, която тласкаше Качулката назад. Преплетените ревове на напора им бяха гръм, почти надхвърлил възможностите на слуха му. Затича се към прикритието на кулата с извърнато лице. Дори и Скинър тръгна с него, присвит под чистото, виещо сияние. Тухлите на кулата изгаряха върховете на пръстите на Качулката.

— Няма да влизаш, нали? — извика той.

— Разбира се, че влизам. А ти идваш с мен.

Най-накрая го последва, дори и само за да избегне позора да го влачат за ремъците. Намериха вход към празен приземен етаж и стълби нагоре. Всичко бе изградено от същите глинени тухли — изкривени и разместени от неумолимата жар. Скинър водеше нагоре. Тухлената стълба обиколи кулата три пъти, преди да свърши в празна кръгла стая под покрива само с един прорез за прозорец, обърнат право към Куралд Лиосан. Стояха от едната страна, за да се пазят от острието блестяща светлина, което разсичаше средата на стаята. Качулката забеляза как надигналите се в светлината прашинки се превръщат в дим. Скинър скръсти ръце.

— Твоята преценка?

— Някаква изследователска, наблюдателна или съобщителна кула, струва ми се.

Изръмжаване от Скинър.

— Много добре, да общуваме тогава.

— Ти няма да…

— Не, ще го направя.

— Не знаем какво ще последва!

Бронираният пръст щръкна още веднъж.

— Точно така, Качулка. И тук ти винаги грешиш. Не знаеш какво можеш да направиш, докато не го направиш.

И той застана пред прореза. Туниката му веднага пламна. Отново изсумтя, този път от болка, и извъртя наличника на шлема си. Проникващата сила бе толкова голяма, че Скинър отстъпи с железния си крак назад и се наклони в потока.

— Виждаш ли нещо? — изрева той.

Качулката опита да протегне сетивата си напред, но то бе все едно да опитваш да буташ лодка нагоре срещу разпенени бързеи. Въпреки това можа да разпознае нещо… нещо много могъщо… идва…

— Нещо приближава!

Някаква форма, някакво присъствие затъмни потока енергия. Сякаш се носеше пред прозорчето. Засенчил поглед, присвил очи, Качулката най-напред видя извиваща се, мърдаща змия, после крилато същество, после кълбо развълнуван пламък. Каквото и да бе, изглеждаше съвършено непостоянно, без установен вид.

— Кой си ти? — донесе се мисъл, тъй могъща, та звънна в стаята като камбана.

— Скинър. Обетник от Пурпурната гвардия. Кой…

— Тези титли нямат значение. Ти не си той — това е ясно.

— Кой… — започна Скинър, а после тласък удари кулата и тя се разтърси. Непокорна виеща енергия влезе през тясното прозорче и събори Качулката по гръб на пода. Из пресъхналия въздух се носеше сух като смъртта прах. Острието от светлина се върна. Качулката внимателно се изправи, закашля се и се взря през стелещите се завеси тухлен прах. Стенание го отведе в задната част на стаята. Скинър се отлепи от стената. Зад него на пода изпопадаха натрошени тухли. Той се потупа по гърдите и черният прах от някогашната му туника се понесе из стаята. Шлемът се наклони към Качулката.

— Ще кажеш нещо. Виждам го на лицето ти.

Качулката вдигна ръка към врата си. Напъна се да не се усмихне.

— Ако щях да казвам нещо, Скинър, предполагам, че то би било: каквото повикало, такова се обадило.

Обетникът проръмжа дълго и бавно.

* * *

Лейтенант Рилиш прекара целия път до Златните планини в компанията на безредно множество уикски конници. Дадоха коне на всички; както се съвземаше, той вече можеше да язди изключително неудобно — но все пак можеше да язди. За момченцето бяха сглобили голяма каруца, нещо като юрта на колела, и сега тя бе в средата на развълнуваното множество подвикващи и пеещи ездачи. Още в началото Рилиш се беше навел към сержант Струната и го попита:

— Какво все повтарят?

— Е, господине, явно мислят, че детето носи преродения дух на Колтейн.

Името развълнува Рилиш изключително много. Колтейн. Водач на последното движение на уикците срещу малазанската власт. Тогава по споразумение стана един от най-страшните имперски военачалници и загина при потушаването на въстание в Седемте града — макар някои да твърдяха, че всъщност самият той го бил оглавил. Новината беше дошла преди четири дни. Достатъчно време да помислиш върху истинността или подозрителната уместност на времето на такова събитие. След като поумува — Нищожния и Пъклената явно го приемаха — Рилиш реши, че не той трябва да съди тази истина. Не беше уикец. Не че просто би приел всички порядки на някого — робското положение на жените да речем. Вярно, сред много народи бе установено да не се дава на жените достъп до властта. Чудесно, докато „обичаят“ бъде признат за това, което е — просто друг вид робство.

Тъй че щеше да приеме разказа. Все едно — нашепваше насмешливото гласче на невярващия в него — колко удобен е за него самия.

Пет дни изкачване и слизане по стръмни теснини и пресичане на каменисти поточета ги отведе до високо и широко възвишение, покрито със струпвания на юрти и препуснали хергелета коне. От строя им се надигна силен възторжен боен вик, последван от вой откъм многото станове. Младежи на коне се носеха напред-назад с вдигнати копия. Някои заставаха изправени на гърбовете на конете си, други отскокваха встрани и тичаха покрай животните със заровени в гривите им ръце.

— Ще си имате много работа с тия юнаци — рече Рилиш на Пъклената, която се оказа досами него. В отговор тя само го изгледа дълго и развеселено, после смушка коня си нататък.

Настрани направиха стан за Рилиш и поделението му. Зае се да го урежда заедно със сержант Струната.

— Сега какво мислите, господине? — попита го Струната, докато наглеждаха работата на войниците; някои вдигаха палатки, други правеха подражания на юрти от завивки и наметала върху клони. Стъкнати бяха огньове и водата се сгряваше в глинени гърнета над пламъците.

— Не съм сигурен, разбира се. Смятам, че ще съберат някаква войска. Очевидно възнамеряват да връхлетят и да изхвърлят нашествениците.

Рилиш долови погледа на войника, с чиято помощ избяга от сградата, и кимна за поздрав. Тя му отдаде чест с широка усмивка.

Докато ходеха, Рилиш попита сержанта си:

— Как се казва тя, Струна?

— Хм, това трябва да е ефрейтор Талия, господине. Титулярен учител по фехтовка с мечове. Момчетата пет пари не дават за умението. Мислят си, че здравата ръка и дебелата глава ще им помогнат. Момичетата, господине, са наясно, че в това е преимуществото им.

— Напълно вярно, Струна. Благодаря ти.

— Вероятно можем да уредим обучение, господине. Докато отпочиваме и се преустройваме. Бяхте болен известно време, тъй да се каже.

— Благодаря, Струна. Знаеш уставите. Само редовни чинове могат да се упражняват с оръжие.

Рилиш потърка страната на носа си.

— Твърде много офицери се оказаха пронизани, ако си спомням вярно.

— Както кажете, господине. Но ми се струва, че сега началството е много надалеч, и че някои могат да повдигнат въпроса дали въобще все още сме във войската, господине, ако следите мисълта ми.

Рилиш се спря пред дадената му от уикците юрта — при все че те самите отчаяно се нуждаеха от жилища.

— Благодаря, Струна. Но в деня, в който се поведа по мисълта ти, ще разкъсам всичките си дрехи и ще се хвърля в леда на Разреза.

— Питието е виновно, господине.

— Не ти е останало нищо от него, а?

— Ползвах го да тровя враговете, господине.

— Какво печално разхищение.

— Все пак бутилката бе повишена по тази причина, господине.

— Наистина вярно — чакай, не ми казвай — сега се нарича Корбутилка Дом.

Струната се обърна и се засмя.

— Чувал сте го и преди, нали тъй, господине?

— Много пъти. А тази юрта…

— Господине?

— Утре я върни на уикците.

По-късно през нощта Струната спря до постелката на ефрейтор Талия. Събуди я с крак. Тя отвори око. Изпод наметката си той извади бутилка.

— Защо не отидеш и не предложиш на лейтенанта да споделите това?

— Защо той не е тук наместо теб, смотан задник такъв?

— Много държи на порядките. Смята, че разликата в чина е препятствие.

Тя се надигна на лакът.

— Охо, значи това било. Дали не става дума за принуда.

Тя взе бутилката от Струната.

— Е, просто трябва да го изясним.

Струната шеговито отдаде чест.

— Не се застоявай. Тази юрта изчезва утре.

Той си тръгна с мисълта, че е добре да види лейтенанта отново стъпил на краката си, но и че дълг на всеки сержант е да се старае за пълното възстановяване на своя командващ офицер… поне на такъв, който си струва да бъде спасяван.

През следващите няколко дни Рилиш видя много малко от уикските деца, с които се запозна по време на похода. Осиновиха ги в семейства от клановете им, докато Гривата, Нищожния и Пъклената се впуснаха в яростни денонощни разправии около централния кръг от юрти; участниците идваха и си отиваха, понякога спяха, а после се връщаха, за да подхванат старите си доводи оттам, където бяха прекъснали. Радваше се, че въобще не участва в това. Стигаше му притеснението какво се очаква от него. Оттеглянето от длъжност все повече изглеждаше неизбежен път, особено сега, при току-що установилата се близост с ефрейтор Талия. Според него усложняваше твърде много отношенията на заповед и подчинение. Ами ако се откриеше възможност за повишаване и той й дадеше сержантско звание? Оплаквания от връзкарство? Ами ако не й го дадеше? Несправедливо отношение? Нямаше начин и едното, и другото да станат. Освен ако повече не й беше началник.

Това оправяше нещата; сложното беше, че нямаше пред кого да сдаде длъжността си.

Седнал с кръстосани крака на постелката, с унтанските дуелистки мечове в скута си, Рилиш зави точилото в парцалче и прибра оръжията в ножниците. Освен ако не се представеше пред някого, който — формално — да заема по-висок чин от него. Той се изправи и даде знак на един войник.

— Намери Нищожния или Пъклената и им кажи, че бих желал да говоря с тях.

Войникът отдаде чест и се затича.

Може би щеше да е нужно официално писмо. Рилиш взе торбата с парчетии, които събираше откак загуби всичко в крепостта. Може би имаше едно-две късчета пергамент.

Войникът се върна.

— Господине, Нищожния и Пъклената желаят да говорят с вас в централния кръг.

— Благодаря.

Рилиш изопна прокъсаната и избледняла туника, препаса мечовете и отметна назад косата си, напоследък израсла твърде дълга и непокорна и с повече сиво, отколкото му се искаше. Тръгна към главния кръг. По пътя още веднъж му направи впечатление съставът на населението тук, на възвишението — толкова много младежи и старци и почти никой на средна възраст. Всички бяха отивали да се бият в чуждите войни и малцина се бяха завърнали. Щом доближи кръга, усети тишината; явно най-накрая нещата са били уговорени. Посрещнаха го само старите уикци — никой от младите нямаше търпение за такива нескончаеми спорове. Или пък бяха заети с нещо. Много от възрастните носеха окъсани мръсни кожи, а мнозина бяха белязани от немощната пепелява бледност на глада, мрачният спътник на всички бежанци. Разделиха се, за да му направят път. Някои го измерваха с открита враждебност. Даже имаше юмруци до костените дръжки на дългите ножове.

Значи такава е славата на малазанците сред уикците днес. При това заслужено. Намери близнаците до юртата на особеното дете. Тук за пръв път го разгледа добре; то седеше, скръстило крачета върху одеяло, а на кръглата му главица се мъдреше малка вълнена шапка. Вярно бе, че черните му очи гледаха необичайно осъзнато за възрастта му.

— Рилиш Джал Кет — започна Нищожния. — Решено е. Сестра ми и аз сме настойници и съветници на това дете, което от раждането си е неоспоримо признато за преродения Колтейн. В това свое качество ние желаем да те назначим за капитан и военен съветник на Главата на всички кланове. Приемаш ли?

Рилиш се вторачи. Беше ли разбрал правилно? Дойде да заяви оттеглянето си, а чува това? Тълпата бе обзета от смаян гняв — всички очакваха отговора му. Мнозина го гледаха с открита ненавист. Рилиш проговори с мъка.

— Съветник? Аз? Сред вас несъмнено има уикски офицери…

— Има няколко. Но ние избрахме теб.

С изтичането на миговете в ума му се затвърдиха куп възражения.

— При цялото ми уважение, един уикец би бил по-подходящ, би познавал страната по-добре…

— Всичко това е вярно, при положение че имаме намерението да водим отбранителна война — рече Пъклената. — Ние нямаме такова намерение. Чужденците са нахлули в земите ни и са ни натрапили войната, тъй че ние смятаме да им го върнем. Няма да яздим из равнините, за да ги прогоним. Не, това ще оставим на Темул, който командва в степта. Вместо това ние ще поведем свое настъпление. Ще навлезем на юг в унтанските земи и ще им донесем война и нашествие. Какво ще кажеш за това, малазанецо?

Рилиш сякаш не можеше да диша. Богове, двамата бяха сериозни. Можеше ли да бъде направено? Колко души можеха да вдигнат на крак? Поне няколко хиляди, много стари ветерани, за да укротяват и обучават младите. Най-добрите известни ездачи и бойци в малки схватки. Последно бе чул, че в Унта не са останали достатъчно войници дори да седнат и да се напият. Все пак оставаше въпросът за верността.

— С каква цел, Пъклена? Нищожен? С каква цел?

Отвсякъде се понесоха ядосани викове.

— Та той се изплю в лицата ни! — извика някой на талийски. Нищожния вдигна ръце за тишина. Близнаците се спогледаха — очите им блестяха като остри камъни.

— Да наложим промяна на условията на договорите ни с Империята.

— Разбирам. Тогава мога да отговоря само по един начин — обявявам оттеглянето си. Нищожен, Пъклена, вие приемате ли го в качеството си на старши офицери?

Рев, когато тълпата разярени старейшини се надигна навътре; размахани остриета, блеснали оранжево в светлината на следобеда. Буца кал удари Рилиш в гърдите. И двамата близнаци протягаха ръце нагоре за тишина и призоваваха тълпата да млъкне.

— Да — извиси се като свирка над шумотевицата тъничко гласче. Старейшините замлъкнаха мигновено, едва ли не смутени. Близнаците смаяно гледаха надолу.

— Приема се — произнесе момченцето и се усмихна на Рилиш.

През ума на лейтенанта тогава мина, че в очите на мнозина близнаците не са старшите офицери.

— Много добре — заекна той, потресен въпреки неверието си. — Тогава аз, Рилиш Джал Кет, приемам длъжността от вас.

Детето плесна с ръце, явно зарадвано. Близнаците бързо и високо се заклеха във вярност. След дълго и напрегнато мълчание събраните старейшини запристъпваха един по един, покланяха се и признаваха избирането му.

На края на церемонията Рилиш остана с близнаците, с една старица и с пеленачето, което бе заспало. Жената го хвана и го гушна в ръцете си. В този миг очите му се отвориха и то й каза нещо. Тя повика Рилиш с нетърпеливо извъртане на китката.

— Да?

Тя гледаше към детето, вече заспало и затворило очи.

— Той каза: „Обърни мечовете им. Обърни ги.“

— Обърни мечовете им?

— Да.

Обърни мечовете им? Правилно ли беше чула старицата? Може би просто е избърборил някакви безсмислици. Но тя се шмугна в юртата с детето и спусна навеса. Той се обърна към Нищожния. Младият мъж притисна ръце към лицето си, сякаш искаше да го разхлади.

— Мина по-добре, отколкото се надявах — произнесе младежът през пръстите си.

— Наистина?

— Да. Нямаше ранени.

Той скръсти ръце и се усмихна.

— Много високо вдигаш мерилото.

— Познавам хората си. Ние сме размирни.

— Е, сега пък е моят ред.

— Тоест?

— Да. Сега трябва да обясня на моите хора как и по каква причина току-що преминахме към друга армия.

* * *

Когато безполезният му племенник промуши глава между платнените завеси на носилката с крясъка „Кораби, чичо! Стотици кораби!“, Невал Од’Ор, Главният пълномощник на Коун, едва не получи сърдечен пристъп. Не от изгледите Коун да бъде разграбен от някакъв изникнал от нищото флот — нашествениците лесно можеха да бъдат оскубани като всички останали — а по-скоро от факта, че племенникът му бе успял да се добере на ръка разстояние от него.

— Гротен! — изрева той, заразтрива гърдите си с едната ръка, а с другата приглаждаше брадата си.

Капитанът на охраната му подаде кръглата си синьо-черна бръсната глава през завесите.

— Слушам?

— Казва се: „Слушам, господин Главен пълномощник!“

Кимане в знак на съгласие.

— Слушам?

Невал изгледа Гротен; Гротен също го гледаше. Невал въздъхна и закри лице.

— Гротен — заговори той иззад ръцете си, — как малоумният ми племенник премина през твоята верига от толкова бдителни стражи?

— Ваш племенник е.

Невал се плесна с ръцете по кръстосаните слаби крака.

— Знам, че е моят прокълнат от Господарката племенник! Аз самият наех мага, който — не по моя вина — всъщност точно описа произхода му. А сега, заради ненадминатото недоглеждане да допуснеш един от роднините ми до мен, лишавам те от заплащане за един месец.

Дебелите вежди на Гротен се сключиха. Едра месеста ръка потърка потното му теме.

— За един месец?

— Да. Искам да кажа, освен ако не предпочиташ да се върнеш към налагането на роби с бич на някой от търговските ми кораби, да?

Тромавият далхонец изрази съгласието си със смръщване. В същия миг паланкинът се залюля странично и Невал се залови с ръка за ниския покрив.

— Какво беше това? Какво става?

— А, тълпата, господине. Всички са се запътили към брега.

— Добре? А защо не и ние?

Капитанът на телохранителите отвори уста да отвърне, размисли и я затвори. Главата се измъкна. Скоро след това прозвучаха заповеди и паланкинът се олюля, когато носачите на Невал тръгнаха отново. Той намери книжното ветрило, изпуснато, когато го връхлетя стряскащият лик на племенника му. Зае се да се разхлажда. Богове във висините и под земята, имаше ли някой от вмирисаното простолюдие на Коун и най-малката представа какво трябва да изтърпи той като техен Главен пълномощник?

Успокоен, че плющенето на бичовете на охраната и бухането на тоягите им отварят път, Невал се замисли за този флот от тайнствени кораби. Можеше ли да бъдат войските на императрицата? Според източниците му тя възнамерявала да отплава след разрушителното нападение на ония наемници. Накъде другаде би отплавала, освен към Кюон? Предпочитаното пристанище при всеки поход във вътрешността. Ала как би могла да пристигне толкова скоро? На толкова многоброен флот би отнело повече от две седмици да доплава от Унта — и това като оставим настрана обичайните забавяния. Не, по силата на логиката трябваше да бъде някаква друга войска. Следователно, като изключим възможното, но невероятно нахлуване от Корел, от Дженабарис, от легендарния Периш, загадъчния Немил, от чутовния Ассаил или от империята, за която нашепваха най-отдалечените му търговски партньори — Летери, или някакво подобно безсмислено име — оставаха събраните от съгледвачите му слухове за събиране на кораби в Западен Фалар. Ала флот от Фалар да напада? С каква цел?

Вонята на крайбрежната улица — стара изгнила на слънцето риба и човешки изпражнения — проникна в паланкина и Невал усилено затърси своята торбичка с благоухания; изрови я от едно от чекмедженцата и я притисна към носа си. В името на мъртвата Полиел! Как човек да живее така? Как можеха да очакват от него дори да мисли? Паланкинът се забави. Наоколо бърбореха гласове.

— Гротен!

Капитанът на телопазителите мушна глава между завесите.

— Слушам?

— Какво е? Какво се вижда?

— Много кораби. Всякакви видове. Дори и търговски кораби на Сините моранти.

— Сини морантски съдове? Как би могъл да различиш такъв плавателен съд от кой да е друг?

Началникът на охраната сви широките си рамене и разклати паланкина.

— Понеже платната са сини?

Невал поглади брадата си.

— О, да. Знамена? Някакви знамена? Усети ли се да гледаш за тях?

Неуверено мръщене.

— Е, все още са доста далеч. Но тука има една старица, и тя казва, че била вещица. Казва, че можела да гледа през очите на птиците. Казва, че щяла да погледне за половин сребърник.

— Половин сребърник! Кажи на дъртофелницата, че за половин сребърник аз ще погледна през задника на къртица. Не, почакай, я да отгатнем какво ще види през окото на птица — риби! Риби и вода! Че какво друго ще гледа някоя проклета птица!

Гротен обидено се дръпна.

— Това беше само предложение. Както и да е… — и той погледна, размени думи с някого и отново надзърна вътре. — Талийци. Вдигнали са синьото знаме на Тали.

Невал издиша със съскане, докато подръпваше брадата си. Тали. Старата господстваща сила. Толкова относно слуховете за връщане към независимите държави. Май просто заменяха един господар с друг. Тъй да бъде. Жителите на Коун бяха прочути с практичността си. Щяха да се присламчат — докато съдбата не се обърне.

— Много добре. Гротен, отведи ме при началника им, когато пристигнат.

— Слушам… о, господин Главен пълномощник.

Точно когато мудните пристанищни работници подритваха хвърлените от Загубата на Кет въжета, на пристана си проби път паланкин, носен от шестима извънредно високи мъже и ескортиран от десетима стражи със сопи и бичове. На бордовия парапет Улен стисна зъби, понеже знаеше кой е това — настоящият Главен грабител и кожодер на Коун, който и да бе тази година. Докато наблюдаваше, хората от охраната застанаха на дъските на мостчето, където работягите мързеливо се разтакаваха, и обидните подвиквания доведоха до блъскане, което доведе до удари, и скоро между работниците, зяпачите и охраната започна безразборен бой. Притиснатият в суматохата, тапициран в жълто паланкин, се клатеше като кораб в буря, а обитателят му крещеше:

— Коун посреща с добре дошли… своите освободители! Да… живее талийската войска! Отваряме портите си… за вашите благородни… воини!

Улен можеше само да сведе глава. Богове, Коун — как само мразеше града.

Същата нощ Урко потегли на запад начело на военна част с всички коне, преживели пътуването и в добро здраве. Заяви, че разузнава по търговския път за Хенг, но Улен знаеше, че избягва всякакво вземане-даване с управниците на Коун. Знаеше и защо — Урко би ги издушил до един. Наетите от Улен складове бяха рушащи се развалини, плувнали в зловонна слуз от развалена риба. Каруците се разпадаха още докато ги товареха. Конете бяха болни или грохнали, или и двете, като нямаше и едно животно, годно даже за леко разузнаване. Междувременно в торбите на секретарите му се трупаха такси, десятъци и сметки, прекомерни, надути и направо лъжливи. Имаше разписки за материали и труд по поправка на кораби, които дори не разпозна.

Междувременно В’тел построи Златните Моранти в редици и потегли, без да продума никому; Бала някак издейства за себе си отлична карета — вероятно заплашвайки някое семейство с проклятие — и се залепи за тях. Когато Улен уреждаше ариергарда и обозите, походната каса на Урко вече бе празна. Към края на престоя си Улен раздаваше книжни пари и разписки от името на управляващата Тройка на Тали. Невал Од’Ор и Сийга Вул, най-богатите пълномощници в Коун, го изпроводиха с омраза и с плющенето на цели шепи от книжните му пари на вятъра.

Изненада се, че запази добро настроение по време на цялото изпитание. Застанал с ариергарда, с ръце на юздите на мършавата и изранена бивша каруцарска кранта, купена на цената на грисийски боен кон, той подигравателно се поклони на Коун за сбогом — дано изгниеше в миазмите на собствената си развалена алчност. Понеже на тези търговски посредници, с късогледото им вторачване в незабавната печалба, не бе хрумнало, че щом Лигата превземе Хенг, обратният път към Унта минаваше през тях.

* * *

От някое време насам Треперко стоеше неподвижен на платформата за стрелба с лък върху най-западната кула на северната стена на Хенг. Фурията се радваше; не искаше той да я безпокои, докато тя прави изчисленията си.

— Ще погледнеш ли това… — изрече той със смайване в гласа.

— Какво?

Фурията не вдигна поглед от драсканиците си върху положената на скръстените й крака слюдена плочка.

— Нападат.

— Нищо не чувам.

— Погледни. Приготвят се.

Фурията въздъхна с досада, пусна парченцето тебешир в кесията и внимателно изправи изтръпналите си крака.

— Почти съвсем тъмно е, в името на Фандърей!

— Май са решили, че всяка помощ, която могат да получат, ще им бъде от полза.

Тя надникна навън, огледа талийските полеви укрепления и се подразни, че се налага да признае правотата на Треперко.

— Това се отнася и за нас — разсеяно каза тя, докато гледаше как огньовете светят по позициите, как издигаха подвижните щитове на колела и как изливаха ведра вода върху кожите, провесени на всички дървени обсадни машини. Усилващата се дейност на обсадителите се простираше на изток покрай извивката на външната стена, докъдето стигаше погледът на Фурията.

— Прилича на общ пристъп — зачудено рече тя.

— Смешно е. Те нямат достатъчно хора, за да превземат стените.

— А те знаят, че ние нямаме достатъчно хора да ги защитаваме.

Това застави Треперко да замълчи. Той хвърли поглед на куртината[13].

— Мислиш, че може и да имат шанс?

— Винаги има шанс.

— Даа. Е, може би някой трябва да направи нещо.

Той гледаше точно нея. Фурията също го гледаше, докато не разбра, че този някой е тя. Пристъпи под свода на кулата и се надвеси.

— Пригответе огньовете! Готовност за посрещане на пристъп!

— Тъй вярно, капитане!

Фурията се заставяше да не се обръща назад всеки път, колчем някой викнеше „капитане“ към нея. Чу заповедите си повторени по извивката на укреплението. Нагласи торквата за чин на ръката си — проклетото нещо явно просто не й ставаше.

— Качвай се най-горе и приготвяй Звяра — нареди тя на Треперко.

Старият саботьор намигна и изрева:

— О, слушам, капитане!

— Просто отивай там.

Треперко се смееше на неудобството й, изкатери прикрепената към каменната стена стълба и отвори капандурата на покрива.

— Поддържайте огъня! — изправи се и кресна той.

Тумбестото широко тяло на сержант Банат влезе в стълбищната кула и той отсечено отдаде чест.

— Сержант — поздрави го Фурията.

— Заповеди?

Фурията погледна малазанеца на редовна служба — червенокос фаларски ветеран от походите в Дженабакъз, загорял от слънцето, сякаш винаги небръснат, дори и на сутрешния строй. Все още не беше забелязала никакъв признак той да се отнася положително или пък не към новото разпределение на постовете. Старателен професионален войник, беше изводът й. Най-напред не каза нищо. Заповедите трябва да са съвършено очевидни, мина й през ума.

— Как се справя градското опълчение?

Повечето от частите им бяха опълченци — граждани, наети, примамени и направо заставени да изпълнят явно неприятното задължение всъщност да защитават града си. Дадоха й четиристотин, за да удържа този участък от стената. Банат водеше трите взвода от гарнизона, които бяха гръбнакът на поделението й.

Сержантът се намръщи с обичайната за професионалиста неприязън към аматьорите.

— Притеснени и неумели. Още не са опикали гащите.

— Дръжте ги под око.

— Слушам.

— И не откривайте стрелба, докато не наредя. Свободен сте.

Още едно отсечено отдаване на чест, уставно кръгом, излизане. Може би — хрумна й — пресиленото държане като на строевата площадка бе един голям насочен към нея среден пръст. Е, какво пък? По-зле от това нямаше да стане. Той не е на „ти“ с Юмрука. Тя се подаде от платформата да прецени какво става. Над нея пронизително изстърга и изскърца метал и камъните на кулата потрепериха. Натягаха Звяра. Фурията чуваше как Треперко ликуващо ругае момчетата, които му помагаха, и не можа да удържи усмивката си. Богове, Треперко бе най-щастлив, когато разполагаше с машина, за да стовари гибел върху някого. А Звярът беше нарочно направен лично от него. На задната част на кулата поставиха лебедка, за да издига огромните глинени гърнета, в които можеше да се окъпе дете — това бяха снарядите. Само дето човек не би имал охота да се къпе в тях. Бяха напълнени с масло и запечатани. Най-мощната муниция на света.

Фурията гледаше как сигналистите махат по редиците. Сапьорите хванаха щитовете на колела, а зад прикритието им се строяваха стрелците с лък. Много стрелци. Фурията присви очи и опита да се взре в сгъстяващия се здрач. Приличаха на воини от сетските племена. Спешени конни стрелци? Какво крояха те, в името на Десембрий? В нощта проечаха рогове и талийските обсадни машини — средно големи катапулти и онагри — стреляха. Горящи вързопи намаслени парцали се извиха над главите им, последвани от дим и пламъци. В стените изпукаха камъни. Фурията не им обърна внимание — талийците все още нямаха и една машина, способна да повреди стените на Хенг. Това беше просто стрелба за дразнене, предназначена да ги държи с наведени глави. Рояк стрели затъмни небето, издигна се, а после падна, изпълнен със смъртоносно изящество. Въпреки че бе прикрита, Фурията трепна от мисълта какво опустошение ще причинят такива залпове по парапета на стената. Докато наблюдаваше, от позицията им се понесе нестройна стрелба в отговор. Фурията изтича до свода и извика:

— Кой стреля? Казах да не се стреля!

Върна се на площадката. Обсадителите можеха да похабят колкото си искат стрели. Те разполагаха с нещо, което Хенг въобще нямаше да получи — снабдяване. Отново присви очи надалеч, към хълмчето зад талийските обсадни съоръжения. Беше съблазнителен хълм с изглед към реката и значителна вероятност за постоянен ветрец, който да прогонва комарите. Тя, Слънчевия и Треперко бяха наясно с това, понеже преди седмици в продължение на няколко нощи разчистваха камъни, за да направят мястото още по-привлекателно. И действително, трудът им бе възнаграден, понеже първата работа на мъжа или жената начело на това крило бе да издигне командната си шатра на мястото. Фурията не се удържа и заподскача от крак на крак. Хайде, човече, стреляй! Сега. Всичко беше измерено и нагласено! Какво чакаше Треперко?

Воалите вече бяха близо, а стрелбата от лъковете бе по-прицелена в парапетите. Фурията се провеси от свода:

— Стреляй! Стреляй поединично!

Гледаше преценяващо размяната на огън — погрешно, все още всичко вървеше не както трябва. Няма значение колко пъти си ги упражнявал… Върна се на портала.

— Целете се нагоре, в името на Гуглата! Нагоре, проклето да е!

Банат закрачи по парапета и изрева:

— В небето! Та да падне върху тях, псета проклети!

Нещо необичайно привлече погледа й върху притъмняващото поле, покрито с изгоряло стърнище и изравнени със земята колиби. Нещо ниско, но подвижно. Протегна се да подаде глава през един от зъберите. По камъните наоколо потракваха стрели и железните им върхове пронизително звънтяха. Пусната от катапулт скала се разби в стената на стълбищната кула над нея и поръси парчета надолу. Всички се прегърбиха и заругаха. Един от хенгските опълченци издигна щит над нея. Тя се наведе още веднъж и видя, че нещото е някаква ниска правоъгълна платформа, покрита с чимове пръст и стръкове трева. Насочваше се към основата на стената, а отделно имаше още по цялата линия.

— Котки! — викна тя. — Сержант, имаме котки! Донесете камъните — искам да ги унищожите!

— Слушам, госпожо капитан.

— Ела с мен — обърна се тя към войника, който бе вдигнал щита.

На площадката се наведе напред и опита да погледне право надолу. Не че подриването на стената щеше да помогне на нещастниците с нещо — основите слизаха на дълбочина три човешки боя. Тя знаеше, понеже със Слънчевия бяха изкарали повечето от времето си напоследък в копаене.

После кулата се разтресе, все едно я беше ударила скала с големината на кон, изстреляна от чудовищен катапулт като ония, които Фурията беше видяла да гният строшени след обсадата на островната крепост Натилог. Посипаха се прах и камъни и тя се закашля и махна с ръка. Опълченците инстинктивно се свиха. Фурията се стрелна към платформата. Най-напред не видя нищо — ярко осветената бяла палатка на началството си стоеше. По плата й се движеха сенки, идваха и си отиваха вестоносци. После се извърна, когато нощта изведнъж бе осветена от разцъфнал оранжево-жълт огън. Взривът стигна до нея като разтрисащ тътен и отекна по куртината. Фурията подскокна и изкрещя към покрива:

— Направо го закова, Треперко! Прекрасно. Просто прекрасно!

До нея се донесоха бойни викове, идващи отгоре. Можеше да си представи как старият сапьор танцува от радост.

— Заредете отново — викна тя и отиде до портала. Войникът я последва — закръглен възрастен мъж, вероятно бакалин.

— Как се казваш, войнико?

— Джекуратенав, госпожо капитан.

— Джек… как? Няма значение. Прикривай ме, Джек.

— Слушам.

Фурията стъпи на пътеката; Джек държеше щита между нея и парапетите. Сред отломките клечаха войници, зареждаха и се прицелваха. Около тях валяха стрели. Тя прекрачваше ранени и убити. Сержант Банат се затича да я посрещне.

— Как е? — изкрещя тя.

— Трябва да си събират такъмите и да си вървят у дома, госпожо.

— Съгласна съм.

Фурията огледа твърде празната извивка на пътеката.

— Камъни, сержант? Къде са камъните?

Банат плюна.

— Свършиха. Неприятности на лебедката. Някаква бъркотия.

— Кокалестият задник на Гуглата! Чудесно. Стой при опълченците — аз ще проверя.

— Слушам, госпожо.

Фурията продължи по-нататък. Джек я следваше с протегнат щит. Тя прескочи пламнала от маслото част от пътеката, където опълченците тупаха с мокри платове по пламъците. Главната лебедка не вършеше нищо, а до нея седяха трима мъже и една жена и се взираха надолу.

— Какво не е наред тук, в името на Джедъроун?

Един от хората потърка врата си с мазен парцал.

— Не знаем. Може би пламъци са уплашили воловете. Или пък строшен каменен блок.

Фурията се наведе много над вътрешния край на стената и хвана дебелото конопено въже.

— Какво става тука! — изрева тя колкото й глас държеше.

Прелитащите над стените огнени заряди разкриха пред Фурията несекващ безпорядък от войници и граждани в ниското. Усилващи се огньове осейваха претъпканите постройки на Външния кръг — докъдето стигаше погледът й, по улиците около тяхната извивка на стената мъже и жени се суетяха в привидно безумна паника и във всички посоки танцуваха факли. При основата на нейния участък от стената — от западната Речна порта до средата на пътя към Северната порта — се образуваха редици. Още части от градското опълчение? Подкрепления? Кой ги беше изпратил? Сторо?

При опорите на лебедката някакъв човек с факла й крещеше нещо.

— Какво?

Той замахна с факлата към платформата. Фурията изръмжа от отвращение и се изправи в цял ръст.

— О, Гуглата да го отнесе.

Тя посочи на обслугата:

— Това чудо да заработи или ви избутвам през стената!

Повика Джек.

— Да вървим.

Тръгна да търси Банат.

Намери го с двама редовни малазански войници до стената на стълбищната кула — приготвяха бурета, бутилки и мехове с масло. Фурията съгледа маслото, парцалите и факлите и кимна одобрително.

— Добре. Кога?

— Работим ускорено, госпожо — отвърна Банат, без да спира да навързва козите плондери.

— Колко имаме? — попита Фурията, приклекна и се подпря на ръката си.

Банат отново плю намръщено.

— Това е всичко.

— Съвсем недостатъчно.

— Така е.

— Изпращал ли си искане за подкрепления?

Банат вдигна поглед и примигна.

— Подкрепления? Не, госпожо.

— Долу има още от опълченците. Чакат.

— Може би някой е почнал талийците.

Фурията се сети за Копринения и се върна към мокренето на парцали.

— Може би.

Войниците вдигнаха едно буре и потеглиха. Банат нарами меховете с масло.

— Наслука! — викна Фурията.

Червенокосият ветеран нагласи шлема си и пусна злобна усмивка.

— Тъй вярно.

Фурията се върна на парапетите. Избърса ръце и погледна навън. Джек вдигна щита над нея. Долу малко по малко към стената се промъкваха още котки. Толкова много… А и повечето стрелци с лък изглежда бяха предимно от сетските племена…

Възгласи отклониха вниманието й. Хората махаха на опълченците, които се катереха по наредените край стената стълби. Фурията зяпна — Кой, в името на Бездната, е наредил това? Оттегли се в стълбищната кула за по-добър поглед. Във вътрешността, нагоре по витата стълба, отекваше шляпането на сандали.

Тогава по цялата стена се възцари необичайно мълчание. Фурията мигновено замръзна, когато виковете на ранените изведнъж изпълниха нощта. Гласовете умоляваха за вода и за помощ. От мрака жена проклинаше обсадителите с редица неприлични думи, достойни за някой джакатански пират. Фурията замря, напрегнато заслушана, и по ръцете й премина тръпка. Стрелбата от лъковете бе секнала; катапултите бяха спрели. Навсякъде по стената хората се изправяха и се гледаха с почуда. Пристъпът беше ли спрян? Бяха ли ги отблъснали?

Фурията стоеше неподвижно, ала мислите й се въртяха по същия път. Спряха стрелбата — нови части, които не е искала — спряха стрелбата — Богове в Преизподнята! Тя хукна към свода и там, оттатък вътрешната извивка на куртината, зърна ясно забележимата висока тънка фигура на капитан Хармин Елс Д’Шил, самия Усмихнат, начело на колона от тръгнали по стълбата опълченци. Тя посочи и извика:

— Не им давайте да…

Нечия ръка, положена на врата й, я дръпна назад. Болка прониза страната й. Падна на каменния под, където се сгърчи от раната; сякаш я пробождаше цялата. Докато премигваше през завеса от болка, съзря над себе си Джек. Лицето му беше безизразно. Той прибра камата и извади късия си меч. Вдигна го с две ръце над нея и се спря.

— Амарон — изрече той — изпраща съжаленията си.

Фурията можеше само да гледа вцепенено. О, Сторо, толкова съжалявам. Надхитрен от самото начало.

После мъжът изчезна. Фурията примигна объркано и се огледа. Джек лежеше целият сгърчен, на устата му имаше повръщано от кръв. Ръце я изправиха и я облегнаха на стената. Погледна към мръсните окъсани одежди на топчест грозник с изкривена уста и едно притворено око.

— … положение? — попита той и замаза думата.

Фурията го гледаше озадачено. Кой бе това, в името на милостта на Солиел? Ала имаше ли тя някакъв избор? Вдиша дълбоко и пребори световъртежа и повдигането.

— Градското опълчение измени. Помага на пристъпа.

Мъжът затвори очи и вирна глава, сякаш слушаше някого или нещо, недоловимо за нея. После кимна и отвори очи.

— Оттегляйте се. Защитавайте Речната порта.

— Кой го казва?

— Твоят началник.

— Сторо? Помогни ми да стана.

С невероятна сила мъжът я издърпа и я задържа изправена с една ръка под нейната. Болката затъмни зрението на Фурията, но тя й се опря.

— Кой си ти?

— Градски маг… стар приятел на Копринения.

Тя посочи свода. Магът я завлече там. Пред нея сякаш се изправи видение от Пътя на Гуглата — размахани факли осветяваха плъпналите хора, вкопчени в ръкопашен бой; някои от тях бяха изплашени, дори скачаха или биваха избутвани от пътеката. Абордажни куки обкичваха парапета и някои от опълченците ги сечаха, а други ги защитаваха. Двама малазански редовни войници бяха приклекнали зад щитовете си срещу входа на кулата, готови да спрат всеки идващ неприятел. Щом я видяха, очите им се разшириха в прорезите на шлемовете.

— Войници — опита да викне тя, но можа само да изпъшка. Те станаха и отдадоха чест. — Съобщете — оттегляме се към Речната порта.

— Тъй вярно.

Магът се обърна, поведе я със себе си и Фурията забеляза, че витата стълба е превърната в трошляк. Тя проточи шия, за да погледне човека право в лицето.

— Кой си ти?

— … Ал…

— Хубаво, Ал, моите благодарности, аз…

Магът обаче продължи да върви и изведе Фурията през западния свод на кулата.

— Какво правиш? — изръмжа тя; страната й се беше впила в нея и направо я разкъсваше.

— Оттеглям се.

— Не, аз трябва да…

Но Ал не спря. Минаха покрай опълченци, които ги гледаха и бъбреха въпроси. Фурията само поклати глава.

— Бийте се. Отбранявайте стената тук.

Стигнаха до абордажна кука, която трябваше да бъде отсечена. Както си минаваха, Ал протегна ръка, изгрухтя от напъна, издърпа куката от камъка, където се бяха забили зъбите й, протегна я над края на парапета и я пусна. Писъци съпроводиха нейното падане. Фурията изгледа мъжа. Кой е той, в името на взора на Серк? От човека се понесе и ухание — острата миризма на подправки.

В отговор на погледа на Фурията, Ал се усмихна изкривено — единият край на устата му се изви нагоре — и намигна с читавото си око.

— Можехме да удържим кои да е обсадители. Не и проклетите безсмъртни Имасс на императора.

Кралицата да ме опази! Един от старите градски магове, които са отбранявали Хенг толкова отдавна. И приятел на Копринения? Значи и той… Но разбира се — та той всъщност си го каза. И все пак, едно е да го чуеш отвлечено. Друго е да го видиш в действие.

— Остави ме тук.

Ал я изгледа въпросително.

— Трябва да удържим този участък за оттеглянето.

Той изсумтя разбиращо. Тя махна на един опълченец да дойде, докато Ал внимателно я опираше на парапета.

— Има ли редовни войници тук?

Уплашено кимане.

— Добре. Доведи някой.

Обърна се към Ал.

— Можеш ли да направиш нещо за мен?

Той поклати глава.

— Не е сред моите… умения.

— Е, превържи го де, а?

Магът започна да разхлабва вървите и катарамите на доспехите й. До нея дойде и застана на колене жена от редовните малазански войници. Фурията й махна да се приближи.

— Частите да се оттеглят насам — каза тя с отслабващ глас. — Трябва да удържим този участък.

— Слушам, госпожо капитан.

Жената се вгледа встрани и се усмихна:

— Май ги виждам.

Дойде още един от редовните войници.

— Кой си ти? — изломоти Фурията.

— Жълтия — отвърна той и избута ръцете на Ал. — Взводен лечител.

Фурията се засмя и едва не повърна от болка заради гърча. Жълтия постави под носа й нещо — мускалче. Тя тласна нагоре ръка, за да го отблъсне.

— Не ме упоявай!

— Тогава спри да мърдаш!

Жълтия запретна долната й риза и започна да завива кръста й. Мръдна глава към Ал и тихо попита:

— Кой е цивилният?

— Маг — прошепна тя. — Може би соултейкън.

— Мъртвешкото дихание на Гуглата…

— Какво става? Трябва да знам.

Ръцете на мъжа бяха топли върху стомаха и страната й. Фурията усети как болката намалява. Жълтия гледаше нататък.

— Близо са вече. Бавно отстъпление под строй. Банат строява арбалетчиците…

Ужасна мисъл порази Фурията.

— Близо?

— Да.

— Отвъд стълбищната кула?

— Да.

— Милостива Бърн, не!

Тя се помъчи да стане. Ръцете на Жълтия я притиснаха надолу.

— Да не си посмяла да ми разваляш работата! Какво има?

— Треперко! В кулата. Трябва да…

— Свършено. Талийците я държат.

Цялата сила напусна Фурията.

— О, проклятие, Треперко…

Вдигнаха я и я положиха върху груба носилка от два щита върху копия. Ал застана до страната й. Тя долови погледа му.

— Къде е Копринения? Къде са Сторо, Джалор, Рел? Загубихме стената!

— Мислиш си… че си само ти ли? Портата на Вътрешния кръг… също. Тя беше… най-важна. Рел ги разпръсна там… сега се сражава… за да овладее Външната. Салове с войници на Идрин. Речната порта… трябва да издържи.

Велики Фандърей, по-лошо е, отколкото си го бе представяла. Остави главата си да падне на носилката. Е, сега вече знаеха какво означава да застанеш срещу старите малазанци. Ужасно. Нападат те като наводнение. Истински гамбит. И все пак можеше да успее.

Стигнаха ниската кула, която укрепяваше най-западното разширение на стената и северния свод на моста на Речната порта. Фурията възнамеряваше да задържи талийците тук. Нареди да издигнат барикади. Бавното постепенно отстъпление на Банат ги достигна. При движението си той събираше колкото може хора. Отдаде на Фурията чест отсечено като по-рано, въпреки нацепения на трески кръгъл щит, кървавата рана през устата, която разкриваше горните и долните зъби, и двата пръста по-малко. Тя реши, че може би все пак не е било постановка.

— Добра работа, сержант.

Банат кимна, отдаде чест, обърна се към войниците и се зае да ги насочва и да ги подбутва. Фурията разбра, че с такава рана не могат да разбират заповедите му. Тя даде знак на Жълтия да се погрижи за него. Стрелите звънтяха в кулата над барикадата. Запалителна муниция пръсна горящо масло по натрупаните столове, маси и бъчви. Всички се скриха, после бързо се изправиха и отвърнаха на стрелбата през пламъците. Още малазански редовни войници — арбалетите потракваха по гърбовете им — изкачваха стълбата до капандурата на покрива, за да обстрелват пътеката. След малко на извивката на куртината, зад струпването от обсадилите барикадата талийски войници и хенгски опълченци, настъпи тишина. Достигнаха ги пронизителни крясъци — изпълнени с внезапна паника и явен страх викове.

— Какво е това? Какво става там? — пресипнало попита Фурията.

Жената войник дойде до нея.

— Не знам. Тъмно е. Всички факли са захвърлени. Няма светлина.

— Надушвам масло — провикна се един войник от барикадата. — Много.

— Какво е това? — обади се друг.

— Какво става? — изръмжа Фурията. — Гледайте!

Жената се надигна и примижа.

— Нещо се стича по стените от пътеката. Вода?

Смехът на Гуглата! Треперко!

— Залегнете! — извика Фурията. — Всички! Прикрийте се!

Ал се обърна към нея и присви читавото си око.

— Защо?

Изведнъж го обрамчи блясък. Жълто-бяла светлосянка от ослепителна светлина и мрак изгори зрението на Фурията. Рев като при срутване на земя се удари в барикадата и я избута назад. Войниците се разбягаха и се удряха с ръце — дрехите им бяха пламнали. Писъци добавяха полутон на безнадеждна болка под бученето на огъня. Ревящ пламък премина с трясък през бъчвите и мебелите и се замята, докато войниците не му нанесоха множество удари. Ал — издигнал ръка, за да закрие очите си — се обърна и още веднъж погледна Фурията.

— Вие, сапьорите… биете се непочтено.

Той се смръщи от отвращение.

Несъмнено е така, приятелю.

На сутринта дойде заповед за оттегляне към Южната порта на Вътрешния кръг. Говореше се, че изоставяли целия Външен кръг. Твърде дълга стена и недостатъчно хора. Фурията настръхна от новините — всичките тези загинали, саможертвата на Треперко… И за какво? Всичкото, за да предадат стената на талийците?

Сторо, размъкнат и с торбички под очите, я срещна, докато я носеха към портата. Постави ръка на рамото й.

— Чух, че са те ранили в страната.

— Подарък от Амарон.

Той трепна и погледна настрани.

— Да. Е, предполагам, че за всички ни е приготвено това. Слушай, не се ядосвай. Случайност. Просто ти си държала този участък вчера. Това е всичко. Можеше да е всеки. Не го приемай като лична обида.

Тя се засмя дрезгаво.

— Ще опитам.

Изгледа Сторо и прецени състоянието му. Беше изтощен, а ръката му бе порязана — сражавал се бе — но не изглеждаше като отчаян човек.

— Загубихме Треперко.

— Да. Научих.

— Бяхме предадени. Градското опълчение…

Той вдигна ръка.

— Знам. Ще разберем кой е.

— Ти не го приемай като лична обида. Нищо не можеш да направиш по въпроса. Обсадите винаги завършват с предателство.

Той се усмихна печално в знак на съгласие и за миг очите му се съживиха. Разтърка врата си и смъкна качулката на ризницата, за да се почеше по главата.

— Да. Разбирам. Кой би могъл да бие Чос и Ток, нали? Все пак слушай.

Той махна на носачите да продължат и закрачи покрай носилката.

— Те ни направиха услуга. И без това отбраната ни на Външния беше твърде рехава. А с този ход те твърде рано разкриха намеренията си. За да овладеят какво — Външния кръг?

Сторо отмахна успеха им настрана.

— Трябваше да посегнат към Вътрешния. Сега ние сме наясно.

— Трябваше да очакваме…

— Ние го очаквахме.

Фурията надигна глава, за да го погледне право в лицето.

— Какво искаш да кажеш? Искаш да кажеш за този градски маг, Ал? Каква е неговата история? Ти доверяваш ли му се?

Сторо отбягваше погледа й.

— Трябва да питаш Копринения.

— Ще го питам… Както и да е, какво стана?

Свиване на рамене.

— Кохортите отрязаха твоя участък на Външния кръг, а друго отделение подсили Северната порта. Треперко се погрижи за ония, които завзеха стената, но други са отворили портата. Преодоляха северния участък на Външния кръг, но ги спряхме на Вътрешната порта. Рел си заработи парите — той я удържа. Всички са доволни от него.

— По този въпрос — моят сержант Банат заслужава похвала.

Кимване.

— Добре. Радвам се.

Сторо пусна широка усмивка.

— Сержантите струват толкова, колкото струват офицерите им.

После стисна рамото й.

Всичко е наред, Сторо. Още не съм се предала.

* * *

На следващия ден сетските воини викаха, пееха бойни песни и яздеха около шатрата на Ток, който бе възлегнал с Чос и вождовете от Събранието. От време на време някой конник профучаваше покрай повдигнатите навеси и Ток съзираше високо издигната част от плячката — меч, сребърен поднос, копринена дреха, отсечена човешка глава. Погледът му се премести върху Чос, излегнал се с ръка върху коляното; бе свел поглед и устата му беше кисела под тъмнорусата брада. Съжалявам, Чос. Нещата не станаха така, както се надявахме. На два пъти ни спряха по начин, който странно напомня за тактиката на Старата империя. Ток премести изтръпналия си лакът, нагласи го и потрепери. Сякаш воюваха със себе си — а той предполагаше, че точно това става. Военни инженери от малазанската школа, майстори на обсадното дело. Горкият капитан Лийн, изтрит от лицето на земята от вероятно най-големия построяван на континента катапулт. После същият инженер изсипва амунициите си и унищожава куртината. Това отнесе почти цяло поделение. Но превзеха Външния кръг. Да, Външния. А възнамерявахме да овладеем Вътрешния. Възнамерявахме… Ток плъзна поглед по яркоцветния платнен покрив на палатката. Да, възнамеряваха понастоящем да доближават Унта.

— Защо сте тъй мрачни, малазанци? — провикна се Имотан през шатрата.

Ток се насили да се усмихне:

— Надявахме се на повече.

— Да, да. Разбира се. Но вие трябва да ликувате заради стореното от вас! Стените на Хенг не са били пробивани досега! Ние ги преодоляхме! Скоро и останалото ще падне като подсечено олюляващо се дърво.

Ток вдигна чаша чай при тези думи, а Имотан му отговори. Стените не бяха пробити, глупако. Не можеш ли да разбереш, че това е едва първото кръвопускане в неминуемата битка на живот и смърт и за двете страни? А те пуснаха най-добрата си стрела. Само за да ви привържат за обсадата. Сега този Юмрук, Сторо, ще е предпазлив. Това няма да подейства втори път. Но пък ти можеш да се радваш, нали, Имотан? Ти и твоят слуга Хипал? Хенг е ударен, без твоите воини да са пролели и капка кръв? Това е нашата война, малазанци срещу малазанци, докато вие ни гледате как се обезкървяваме — не е чудно, че си усмихнат!

Ток вдигна чашата за втори път и задържа погледа на Имотан. Това е сделката, шамане. Ние изваждаме от петата ви този трън, който вие толкова време не можете да хванете. В отплата вие идвате с нас на изток с всички способни да яздят хора, за да пожарим, тормозим, безпокоим и да унищожим напълно всяка войска, която тя би изкарала срещу нас.

Имотан отвърна със своята чаша. Усмивката под сивата му брада беше свирепа, а блестящите черни очи бяха изпълнени с обещание за кръвопролитие — за малазанците.

* * *

Гелел за пръв път разгледа Хенг добре след пристъпа, докато яздеше със своя началник, маркиз Джардин, и патрула си от сто конници. Вървяха по търговския път на североизток към стария каменен мост на Идрин. От западната страна оранжевата светлина на утрото оцветяваше далечните стени в охра. Дим се издигаше от все още горящите из града огньове. Не можеше да види северната стена, където ужасяващият огън бе изпепелил толкова много от хората й, но чу да се разказва за тази безнравствена постъпка, почти каприз. Що за разрушителна детинщина! Загубиха битката — би трябвало да покажат уместното приличие и просто да се откажат. Какво щяха да правят, да изгорят целия град от чиста злоба? Това бе — тя търсеше точната дума — нецивилизовано.

— Значи имаме среща? — попита тя маркиза; той яздеше до нея.

Той потвърди и дръпна от лулата си.

— Да, превост. Подкрепления.

— От изток, господине?

— Да. Слезли са в Коун. Набрани от Фалар и нататък. Начело е самият Урко Черупката, лично.

— Урко? Мислех го за мъртъв.

Маркизът се усмихна широко и показа жълтите си зъби.

— За смъртта му се е чувало по-често, отколкото за удавянето на някоя котка.

Гелел се замисли върху всички имена, събрани сега срещу Ласийн в тази „Талийска лига“. Толкова много стари военачалници и помощници. Какво ли е да се чувстваш толкова предадена? Толкова сама? Обаче тя сама си го беше докарала, нали? Това беше въпросът — нали? Гелел смяташе и себе си сама. Колко ли още общо имаха помежду си двете? Имаха ли въобще? Може би единствено самотността. На нея й се струваше, че ако и да беше временен водач на Талийската лига, в действителност тя не ръководеше нищо. Питаше се доколко двете наистина си приличаха и в това отношение.

Прашен стълб пред тях съобщаваше за друг отряд на пътя. Напред препусна ездач, спря коня си и отдаде чест на маркиза и на Гелел.

— Религиозно шествие — съобщи жената на Гелел.

— Моля?

— Тук ги има често — обясни маркизът. — Този път минава по моста и се среща с търговския път по направлението изток-запад. На кръстопътя е разположен голям манастир…

— Голямото Светилище на Бърн! — смаяно изрече Гелел.

— Да.

Ако маркизът бе обиден от прекъсването, не го показа.

— Значи сте чували за него.

— Разбира се. Но не е ли било разрушено отдавна?

— Да. Ударено от земетръс.

Кисела усмивка.

— Правете си каквито изводи искате. Набожните обаче продължават да прииждат. Настаняват се между падналите му стени. Упорити са във вярата си. Този път е направен върху старата пътека на поклонниците. Първият мост е бил построен преди векове, за да улесни търговията.

Докато маркизът говореше, се изравниха с шествието — старци и старици, пешком, някои с дълги знамена, които показваха, че са под покровителството на Бърн. Всичките се поклониха при преминаването на патрула — дори и тези, които изминаваха на ръце и на колене в прахоляка всяка стъпка от поклонението си, за да увеличат своята заслуга. При минаването Гелел забеляза кестеняви и сиви коси, рошави и прашасали, окъсани парцали, измършавели крайници в рани и язви. Заради по-тъмните си лица изглеждаха като хора от Канската конфедерация, макар че можеше да е и просто от мръсотията.

Слязоха по южния склон на широка плитка долина — старият разлив на Идрин. Нагоре по реката малките раздалечени горички се сливаха в непрекъсната черта и закриваха водата. Далеч напред старият каменен мост се беше проснал като сивото острие на меч, дълъг и снишен над водата. Множество черни птици кръжаха над реката и плячкосваха бреговете. Порив от топъл въздух — понесло се по долината течение — посрещна Гелел. Носеше мириса на изгоряло дърво от Хенг и воня на неща, които обикновено не биват изгаряни. Щом приближиха брега, много по-лошо, гадно зловоние я нападна, тя се дръпна и запуши нос.

— Богове, какво е това?

Маркизът се обърна към нея, здраво стиснал лулата си със зъби; широкото му лице беше неразгадаемо. Спогледа се със сержант Пастира — той яздеше зад тях — и извади лулата от уста.

— Хенг използва Идрин като клоака, разбира се. Следователно такова нещо се намира по течението на реката след всеки град. Сега обаче, при обсадата, е много по-зле…

Гелел се приближи и видя как отпадъците и развалините на войната застилат брега. Сред натрошеното дърво и останките лежаха усукани трупове — вкочанена ръка, издигната като за зловещ поздрав; бледо подуто тяло, отвратително. От труп на труп сновяха доволни кучета с претъпкани стомаси. Подскачаха и вдигаха във въздуха цели облаци от разярени врани и кани.

— Понеже в града, разбирате ли, няма място за погребване на мъртвите — просто е по-лесно да…

— Това е престъпно! — избухна Гелел. — Ами обредите?

— Кой знае? Може би са направили някои основни знаци…

Гелел не беше в настроение да споделя търпимостта на маркиза. За нея това бе последното безчинство на лоялистите, убедителното доказателство, че които и да са тези хора, те наистина заслужават да бъдат изтрити от лицето на земята. Липсваше им почтеността на разумните мъже и жени. Изглеждаха по-долни от животните.

Копитата на конете изчаткаха по изтърканите гранитни камъни на моста. Маркизът вирна брадичка и посочи към отсрещния бряг.

— Виждате ли пещерите?

Отвъд северния бряг издигането на долината беше много по-стръмно. Пътят се извиваше посред меки слоести утаечни скали. Тъмните входове на пещери обсипваха скалите и образуваха някакво окаяно поселение.

— В тях са се заселили отшелници и аскети. Предполагам, че се пречистват за по-добро общуване с Бърн, Солиел, Опонн или който и да е.

В някои от мрачните отвори клечаха фигури — подобни на увити в парцали съчки. Брадите и парцаливите дрехи се вееха на вятъра. Деца си играеха с пъргави озъбени кучета в прахта. На изсъхнал клон на дърво край пътя се бе облегнал старец само по препаска — въпреки хладния въздух. Както минаваха, той се провикна:

— Защо се противите на всеобщата ни съдба, братя и сестри? Всяка ваша стъпка ви приближава до забравата, която очаква всички ни. Откажете се от този живот, който е измама на слепци!

Гелел се сви в седлото:

— Това е богохулство!

— Не му обръщайте внимание… — започна маркизът.

— Дано боговете ти простят — викна тя.

— Боговете не прощават нищо — донесе се мрачният отговор на мъжа.

Тя гледаше високия слаб човек, докато извивката на пътя не го закри от погледа й.

— Както споменах — поде отново маркизът, — по хълмовете гъмжи от отшелници и безумни аскети. Тук ще откриете всякакви скверности и отклонения от вярата. Като бърборенето на хиляда гласа. Със същия успех можете да викате на вятъра да спре.

— Все пак, питах се какво ли има предвид…

— Може би е имал предвид, че тези, които наричаме богове, не ги е грижа за нас.

Гелел и маркизът се обърнаха и видяха Молк, който яздеше зад тях. Той се размърда на седлото и сви рамене.

— Може би.

И двамата се извърнаха. Гелел не знаеше как маркизът възприема тези думи, но нея те я полазваха като някаква зараза. Изпитваше непреодолимо желание да се измие. Само думи, каза си тя. Нищо повече от думи.

Изкачиха склона и достигнаха северните равнини. Тъмни облаци раздираха далечния североизток, където планините Ергеш улавяха степните ветрове. На север пътят ги поведе покрай усамотен утаечен хълм — или останки на древно плато. Тук, полазили стръмните му склонове и струпани на върха, почиваха скупчените изпопадали останки на Голямото светилище на Бърн. Цели крила от неговата квадратна, приземена постройка се бяха плъзнали от скалата при срутвания и разседи, а други отделения изглеждаха непокътнати. От такова разстояние лабиринтът от килнати стени приличаше на Гелел на изпусната от някой бог ръка карти. Сред развалините се издигаше сив дим.

— Трябва да е бил огромен.

— Да. Най-големият на континента. Побирал е хиляди монаси. Днес вместо напева на молитвите звучи ревът на прерийния лъв.

Гелел погледна едрия мъж; светлите му очи, укрити посред гъста мрежа от бръчки, изучаваха отдалечените останки.

— Звучите като поет, маркиз.

Дебелите му вежди се вдигнаха.

— Надявах се да стана, но обстоятелствата направиха от мен войник, превост.

— Все пак светилището не изглежда напълно изоставено.

— Да. Както казах. Набожните все още пристигат. Влачат се из развалините без надежда.

Той я изгледа.

— Може би мечтаят за някогашната слава…

Гелел премести поглед върху руините.

— Не виждам скелета, нито опити за възстановяване.

— Може би сънищата им са твърде съблазнителни.

— Или пък са твърде бедни.

Маркизът се усмихна и кимна замислено. След малко се прокашля.

— Спомних си няколко реда от Тенис Буле. Запозната ли сте с него?

— Чувала съм го. Мъдростта на глупеца?

— Да. Приблизително следното: По пътя си срещнах дрипав човек, босоног и без връхна дреха. Вземи тази монета, рекох му аз, ала той отблъсна ръката ми. Виждаш ме беден, гладен, премръзнал — отвърна, — но съм богат със сънища.

Гелел изгледа спътника си с присвити очи.

— Не съм сигурна какво е посланието, маркиз…

— Да, така е. Човекът все пак е бил глупак.

След обедно време стигнаха кръстопътя. Тук пътят на юг към Кан и Дал Хон се пресичаше с големия търговски път в посока изток-запад. От двете му страни стърчаха останките на наскоро изгорени крайпътни ханове, странноприемници и заграждения за коне. Гелел знаеше, че това е работа на сетите, и настръхна от разрушението, извършено заради това, което някой можеше да каже, че е в нейно име. На всички страни се простираха изпотъпкани и изоставени градини. Не всичко обаче беше изоставено; стан от палатки се извисяваше на северния склон над кръстопътя. Няколкостотин — по преценката на Гелел — коне и хора си почиваха. Военна част по пътя си, която спокойно разхожда конете по полегатия склон.

— Хората на Урко?

— Да.

— Ще се присъединят към нас на юг?

Маркизът извади лулата си от кесия отстрани на пояса.

— Това е въпросът, превост. Щяха да застанат срещу Южните кръгове. Нещата обаче се промениха. Сега трябва да обсъждаме стратегията — и от решенията ни ще зависи много. Както е винаги, бих казал, във военните работи.

Отрядът не стори много, за да засили увереността на Гелел. Сред хората тя видя одежди върху ризници от Седемте града, подсилената с капси варена кожа от Дженабакъз и бронзови люспести ризници от Фалар. Не изглеждаше да има ред или опит за образуване на подразделения освен вимпели и знамена в зеления цвят на Фалар. Войниците сякаш се отнасяха към срещата като към някаква разходка; шегуваха се и си приказваха, докато изкарваха конете си на пътя в пълен безпорядък. Гелел изгледа косо маркиза — едрото му лице не издаваше никакъв гняв или отвращение от нещо, което можеше да се изтълкува като обида. Най-предният от тях, червенокос дебеланко в покрита с бронзови люспи кожена ризница, наклони глава за поздрав.

— Капитан Тонли, на вашите заповеди, господине — произнесе той на талийски със силен акцент.

— Маркиз Джардин, началник на Граничните патрули. Превост Алил и сержант Пастира.

— Поздрави.

— Главнокомандващият Урко с вас ли е?

— Да, с нас е. Сега обаче не е тук.

— Не е тук?

— Да. Той… — човекът търсеше думата.

— На разузнаване е — обади се един от войниците.

Капитан Тонли светна и устата му се изви нагоре.

— Да, точно така! На разузнаване е. Заповядайте при нас — и той извърна коня си.

— Благодаря, капитане — отвърна маркизът. — Надявам се, че ще го видим по-късно.

— О, да — и капитанът отпъди грижите настрана. — Тази вечер ще се върне. Засега елате при нас. Оставете конете си да починат. Разкажете ни за пристъпа, за който чухме.

Маркизът кимна на сержант Пастира, който вдигна ръка и направи знак „напред“.

С падането на здрача станът все по-малко напомняше военен лагер и все повече — разбойническо сборище. Изпод издигнатото на пръти като палатка за командването чергило Гелел гледаше как около огньовете избухват пиянски сбивания, как се правят залози и борби за нищожната досегашна плячка, как около мъжете и жените снове истинска войска от придружители, присламчили се при Ипрас и Идриб. Капитан Тонли ги забавляваше с разкази за пътя, докато маркизът си седеше спокойно на някакво сгъваемо столче и пушеше лулата си. Гелел забеляза, че Молк изчезна в мига на влизането им в стана. Несъмнено вече беше здраво пиян.

Почти никой не видя как под навеса приведен влезе възрастен мъж, понесъл две пълни с камъни кожени ведра. Той ги пусна, после смъкна огромното си вълнено наметало и разкри широки рамене на борец и възлести, страховито белязани ръце, които напомниха на Гелел за дъбови коренища. Капитан Тонли скочи от столчето си и предложи на мъжа половница. Онзи я надигна и ги загледа над ръба й. Маркизът стана и се поклони. Гелел направи същото. Като довърши половницата, той я подхвърли на капитана — Тонли залитна.

— Още една. По хълмовете е прашно.

Мъжът протегна ръка на маркиза и той я пое.

— Маркиз Джардин, началник на Граничните патрули.

Посочи Гелел.

— Нашият нов превост — Алил.

Мъжът изсумтя и се обърна към нея. Протегнатата й ръка изчезна в едрата му лапа. Гелел бе впечатлена от грубото, рязко, синьо напанско лице с малки предпазливи очи под изпъкналите кости; побелялата от праха късо подстригана коса; но над всичко се натрапваше болката в ръката й. Сякаш беше притисната между камъни.

— Значи това е новият ни превост — произнесе той, огледа я и тя разбра, че този човек някак си също знае. — Главнокомандващ Урко Черупката.

— Господин главнокомандващ — процеди тя през стиснати от болка зъби.

Урко въздъхна облекчено и седна на столче. Капитан Тонли постави друга половница до него.

— Капитан Тонли. Само защото ме няма през деня, не означава, че целият стан трябва да пропадне в Бездната.

Капитанът се сепна.

— Тъй вярно, господине — той отдаде чест и изхвърча изпод чергилото.

Урко придърпа ведрата и кимна на маркиза да седне. Гелел се настани до него.

— Какво казва Чос?

По-нататък резките нареждания на капитан Тонли изпълваха здрача.

Маркизът се зае наново да пълни лулата си.

— Тя е потеглила. Всъщност, намира се точно след вас.

Гелел смаяно изгледа Джардин. Тя? Императрицата? Идва насам? Богове! Значи можеше да бъде това. Битката, която ще реши всичко.

Урко обаче просто кимна при съобщението, като че наполовина го беше очаквал. Подбра камък от едно от ведрата и го огледа, завъртя го насам-натам. Плюна върху него и го разтърка с палец.

— Следователно, разгръщаме се на юг, вън от всяко съмнение. Не можем да оставяме реката да дели подразделенията ни.

— Не можем. Чос настоява да поемете североизточния фланг.

Той изхъмка и постави камъка на масата.

— А югът?

— Ще го държим под око. В Хенг нямат хора за каквото и да е изненадващо нападение.

Урко извади следващия камък, намръщи се при вида му и го изхвърли в сгъстяващата се нощ.

— Добре. Аз ще държа североизтока, Чос средата, Хенг ще прегражда южния фланг, а сетите ще нападат и ще водят малки схватки.

Той издиша дрезгаво и дълго.

— Може би най-доброто, което можем да приготвим за нея.

Гелел се стегна и се прокашля.

— При цялото ми уважение, тя е в поход, за да помогне на Хенг, нали? Не бива ли да я спрем, преди да го е достигнала?

Прошарените вежди на Урко се свиха. Той сведе поглед, за да избере друг камък. Маркизът си взе чаша от масата и я напълни от глинена кана с червено вино.

— Да, тя привидно е в поход, за да помогне на Хенг. Но е достатъчно наясно да не се напъха в капан вътре. Не, за нея най-добрият начин да прекрати обсадата е да влезе в сражение.

— Имаме ли някакви сведения за размера на силите й? — попита Гелел.

При въпроса Урко помръдна дебелата си вежда и надигна глава от камъка, който разглеждаше.

— Амарон има източници — отвърна Джардин. — Съобщено ми бе, че в най-добрия случай тя може да изкара не повече от петдесет хиляди — и това при положение, че вземе в армията всичко по крайбрежието в Карасин, Вор, Марл и Халас.

— В този случай ние доста я превъзхождаме по численост.

— Да. Числеността обаче е по-маловажна, отколкото си мислите. Императорът почти винаги беше с по-малобройна войска. Нали така, Урко?

Старият пълководец изсумтя в съгласие, докато лъскаше камъка в парче плат.

— Тя има други предимства… Нокътят. Кадровите магове. А и винаги е налице възможността Тайсхрен да реши да си изцапа ръцете.

Гелел се отпусна на столчето си. Опазил ни великият Тогг! Не се беше замисляла за това. Върховният маг обаче още не се бе намесил в нищо. Защо да го прави сега? Явно всички предполагаха, че няма. Допускането на друго означаваше да се предизвика парализа.

— Така — произнесе Урко и отпи голяма глътка от половницата си. — Ще чакаме тук останалите да ни настигнат. После ще се разгърнем на североизток.

Той подаде на Гелел някакъв камък.

— Погледнете го.

Едната страна на продълговатия камък беше грапава скала, но другата бе лъскава вълниста повърхност с многоцветен блясък и й заприлича на бисер. Миг по-късно се разкри подобие на спирална раковина, завита навътре с изключително изящество.

— Красиво е…

Единият край на устата му се изкриви нагоре.

— Харесва ви?

— Да! Прекрасно е.

— Добре!

Той се отпусна и погледна как тя върти камъка в ръце.

— Радвам се, че ви харесва.

* * *

През последните няколко луни необичайни сънища преследваха Кайл. Спеше неспокойно и често се събуждаше внезапно, облян в студена пот, сякаш е видял или чул нещо ужасяващо. И винаги образите и несъществуващите спомени се отдръпваха тъкмо щом посегнеше към тях. Последната седмица на борда на Хвърчило обаче измина по-спокойно. Може би заради еднообразното люлеене или плискащия наплив на вълните, или заради мелодиите, които Ереко си напяваше през дългите си нощи на кормилния лост, но или спеше по-леко, или много по-дълбоко.

В една от нощите Кайл сънува или мислеше, че сънува; не беше уверен. Знаеше само, че изведнъж се усети как върви през мъгла или през нещо, подобно на мъгла или облаци. И не бе сам.

Крачеше съвсем малко вдясно, една стъпка след слаб светъл човек, облечен в повлякла се по земята зад него дебела надиплена одежда — тогава Кайл забеляза, че земята представлява суха спечена кал. Човекът бавно и преднамерено правеше дълги крачки, големите му ръце бяха сключени зад гърба, а главата беше наклонена, може би бе дълбоко умислен. Дълга бяла коса падаше до средата на гърба му. Приликата на мъжа с магуса — Духа на вятъра от Хребета — и потиснатите чувства насълзиха очите на Кайл, но имаше и разлики — този не бе тъй як и изглеждаше по-висок. И все пак, дори докато го наблюдаваше, тялото на мъжа потрепна, помести се и се залюля, преди да стане отново слаб, белоснежен човек. Кайл можеше да се закълне, че в този миг съзря друг образ — прозиращ лик на звяр.

Не трябваше да се намира тук и това го уплаши. Да не би някак да бяха нарушили нечии граници или да се бяха заскитали твърде надалеч при пътуването си? Обутите в сандали крака на човека вдигаха облаци прах, но до Кайл не достигаше и звук от стъпките им. Матовият оловен небосвод караше очите да жадуват да го погледнат — сякаш се размазваше, колчем се загледаше твърде внимателно в него. Сенки прелитаха и падаха на земята между тях двамата, всичките без видим източник.

Най-накрая — Кайл не разбра след колко време — от хоризонта пред тях се отдели целта им, някакъв нисък тъмен хълм или постройка. Превърна се в купчина грамадни тъмно опушени кристали, висока колкото сграда. Мъжът я достигна, стъпи здраво и — доколкото Кайл можеше да види — опря брадичка в юмрук и внимателно огледа образуванието от дясно наляво. Взе решение и хвана един от кристалите с две ръце. Изпъна се, засумтя, просъска и огромното парче се отдели с тежък стържещ пукот. Беше два пъти по-голямо от мъжа, който пък бе много по-висок от Кайл. Той го избута настрани и се пресегна към друго.

— Спри!

Кайл и мъжът се обърнаха.

Към тях подходи мършав тъмнокож човек в черно наметало върху тъмни дрехи, висок, с дълга бяла коса. Кайл забеляза косата и се зачуди дали двамата не споделят общ произход.

— Аномандарис — поздрави мъжът новодошлия, изправи се и отпусна ръце покрай тялото си.

Аномандарис се поклони.

— Лиоссеркал.

Вече по-отблизо, Кайл видя, че мъжът не е от Дал Хон или пък друго тъмнокожо племе, а просто не е човек — черната кожа сякаш попиваше падащата върху нея слаба светлина, а очите бяха ярки, дръзко и весело грейнали златни светилници.

— Какво търсиш тук?

— Аз мога да попитам същото.

Лиоссеркал скръсти ръце и избоботи:

— Проучвам.

Веждата над едното златно око се изви. Новодошлият подритна счупения кристал.

— Обектът може и да не издържи на проучването.

Ръцете отново се отпуснаха и се разпериха малко настрани.

— Какво от това?

Вдигане на рамене.

— Все още е младо, Лиоссеркал. Дете. Би ли накълцал на парчета едно дете?

Лиоссеркал, все още с гръб към Кайл, изглеждаше изненадан.

— Дете? Да, скорошно е, най-слабото от тези странни накърнявания на Царствата ни, и затова е много подходящо за намеренията ми. Но дете? Едва ли.

Мъжът с името Аномандарис се приближи с още една крачка.

— Това имам предвид. Ново е и следователно — неоформено. Кой ще каже какви са или не са неговата природа или предназначение? Ти? Разбрах, че обитаваната от теб вселена е царство на установените факти. Следователно ти можеш да кажеш със сигурност, че знаеш бъдещето?

— Слаба аргументация. Ти подкрепяш моята гледна точка. За един установен факт мога да кажа само, че няма да узнаем нищо, докато не проучим.

И Лиоссеркал се обърна към образуванието.

— Няма да позволя това.

Лиоссеркал замръзна. Бавно се обърна и изгледа новодошлия.

— Океан от кръв породи трудно достигнатото разбирателство между нашите Царства, Аномандарис. И ти би го изложил на опасност? Заради това? Та нещото дори не споделя нашата същност! Чуждо е — и е твърде вероятно да е заплаха. Аз ще разреша тази загадка.

Очите на Аномандарис като че блестяха още по-ярко в мрака.

— Според моето тълкуване този дом е част от Емурлан, а Емурлан съществува като доказателство за споразумението между нашите Царства. Заплаши едното и заплашваш всичко.

Лиоссеркал застана сковано и вирна глава на една страна. След малко кимна замислено.

— Много добре. Ще разсъждавам по предложената от теб нова гледна точка върху положението. Следователно, временна отсрочка за този Дом на Сянката.

Аномандарис наведе глава в знак на съгласие. Усмивка раздвижи тънките му устни и той направи подканящ жест към празните равнини.

— Разкажи ми за Ресутенал тогава. Как е тя?

Лиоссеркал сключи ръце зад гърба си и прие поканата на Аномандарис. Двамата тръгнаха заедно.

— Добре е със здравето, въпреки че споменаването на името ти все още я разгневява. Особено когато й обръщам внимание, че е загубила заради собствената си глупост.

Аномандарис се засмя.

— Да, това ще разгневи всекиго.

Кайл искаше да ги последва; бе уверен, че не бива да остава. За него предметът на разговора им бе пълна загадка, но се страхуваше да не бъде изоставен и да се загуби в този странен сън. Само ако можеше да види мъжа в лицето — тогава щеше да е сигурен, че е сънувал покровителя на своето племе, самия Цар на Вятъра. Понастоящем мъртъв, убит от Качулката. С мъка се застави да последва двете смаляващи се фигури.

— Достатъчно надалеко си стигнал, струва ми се.

Кайл се обърна. Застанал бе срещу жена, извънредно красива жена, с наситено черни очи и дълга права черна коса, облечена в надиплена, проблясваща в бяло и сребърно рокля. Опита да се хвърли по лице в прахта пред тази богиня, но откри, че не може. Затвори очи и извърна лице. Коя беше тя? Сестрата Зора? Кралицата на Нощта? Великата Богиня Майка?

Жената се засмя и от звука по гръбнака му полазиха тръпки.

— Ела с мен, Кайл. Време е да се завърнеш. Намираш се в обществото на могъщи сили, момко, и те те увличат в скитанията си. Сънищата ти не са твои. А и трябва да ти кажа, че са доста опасни.

Тя го поведе.

След малко той се осмели да попита:

— Кои бяха те?

Тя пренебрежително махна с ръка.

— Спомени. Нищо повече от стари упорити спомени.

Кайл отново хвърли поглед към струпването — „дома“. Изненада се, когато видя до него да стои друг човек — също висок и слаб, но с доста дрипави очертания и с дълъг меч на гърба. Кайл вдигна ръка да го посочи, но жената, богинята — каквато и да бе — го подбутна.

— По-добре е — каза тя — някои неща да остават незабелязани. Сега — и тя се обърна към него, — време е да продължиш нататък.

Той отвори уста, за да говори, но откри, че не може. Беше замръзнал, неподвижен. Зрението му помръкна. Дочу вода; тя наближаваше.

— Момко? Кайл?

Кайл отвори очи. Преследвача бе приклекнал над него, светлокафявите му очи бяха присвити. Разузнавачът видя Кайл буден, изгрухтя и се отмести.

— Беше заспал здраво. Нещо приближава.

— Какво?

В отговор Преследвача възмутено махна към морето. Кайл се изправи. Небето и морето бяха изпълнени с безформена сива предутринна светлина. От всички страни ги заобикаляше мъгла. Платното бе провиснало. Намираха се в безветрие. Той погледна към Ереко, седнал неподвижно, с отпусната върху лоста ръка, вперил присвит поглед в мъглата. Кайл отиде на кърмата и прошепна:

— Какво е?

Гигантът сви рамене, без да откъсва поглед от мъглата.

— Нещо. Присъствие. Но — и той се усмихна криво — не се боя.

— Помръднахме — донесе се от Пътника на носа.

— Да. Въпросът е… дали сме по-близо, или по-далеч…

Ереко вдигна ръка и вдиша дълбоко и дълго.

— Земя — усмихнато съобщи той.

Преследвача отиде на перилото и помириса въздуха. Изгледа гиганта.

— Пустиня?

Ереко потвърди.

— Мразя пустините — обади се Кокошката.

— Гущерите му причиняват ужасно разстройство — обясни Пустошта.

— Сядайте на греблата — обяви Пътника.

Братята подготвиха греблата. Кайл седна на едното и сви ръка — Ереко я бе излекувал на третата им нощ в морето.

— Смятам, че всичко ти причинява разстройство, Кокошка.

Докато сядаше, братът се напъна извънредно силно на греблото и се изпърдя страховито. Изглеждаше изненадан.

— Прав си, в името на Тъмната господарка. Дори гребането ми причинява разстройство.

Преследвача го плесна по рамото.

— Внимавай. Чувам големи вълни.

Мъглата се разнесе, надигна се вятър и показа дълъг покрит с дюни равен бряг, ограден от риф. Ереко се изправи и огледа брега. Доволно кимна сам на себе си.

— На север покрай брега все още има място — и той седна и завъртя лоста, за да ги отклони от разбиващите се в рифа вълни. — Пригответе платното.

* * *

Търсенето на Дивака от Хълмовете отведе капитан Мос и отряда му от тридесет конници на север до скалистите Високи степи — сърцето на земите на сетите. По пътя си се натъкваха на части от млади сети, мъже и жени, воини от задругите на Чакала, Равнинния лъв, Пора, Вълка и Кучето. Някои искаха плата в оръжия или в пари, за да позволят на малазанските конници да продължат, други предизвикваха Мос на единоборство, ала щом им кажеше, че обикаля в търсене на Дивака, се засмиваха и заявяваха, че ще оставят капитана за него.

Навлязоха в земите на Чакала, наречени на Риландарас, чутовния човекозвяр — брата на Трийч, възнесъл се под името Трейк, бог на войната. Отрядите, с които се разминаваха, вече не отиваха на юг, а вървяха след тях и се събираха в доста многочислена неофициална свита. Мос забеляза, че мнозина вече не носят муски или цветове, с които да показват верността си към една или друга задруга на кланове.

На третия ден пушек пред тях извести за голям стан. Бавният ход на Мос го доведе до самия край на тревист стръмен склон, който се спускаше в широка долина, осеяна с кожени палатки и заграждения за добитък. Мос отпъди окръжилите главата му тлъсти конски мухи и се наведе напред в седлото.

— Почти хиляда, струва ми се — каза той на сержанта си, който кимна. Сержантът, с издута от огромна топка ръждив лист буза, вирна брадичка на изток — там изровен от водата процеп предоставяше път надолу.

— Май ще свърши работа — въздъхна Мос и даде знак на хората си да вървят.

Пресякоха малко ручейче, маломерна останка от някога мощен поток. На отсрещния бряг се беше събрало множество. Издигнатата ръка на сетски старейшина възпря Мос. Той наведе глава за поздрав, вдигна коляно на лъка на седлото и се загледа. От по-издигнатото си място можеше да види как множеството се е струпало около елипса гола земя. В единия край стоеше прав мускулест младеж от сетите, голите му гърди и крака бяха омазани с боя — свидетелство за многото му победи. Неговите братя и сестри по нож се смееха заедно с него и полагаха още боя върху лицето му. Един от тях постави в ръката му солидно изглеждащо острие. Мос се загледа из елипсата за противника на младежа, но не видя някой подходящ. Най-накрая се възправи и се появи невероятен кандидат. Рошав старец с раздърпана сива брада. Дивака? Ако бе той, то значи принадлежеше на много по-старото поколение сред сетите, от времето, когато бе необичайно да видиш човек, по-висок от гърба на коня си.

Мос се наклони настрани към един сетски воин и попита на талийски:

— Какво става?

Жената неохотно отговори:

— Двубой.

— Кой би предизвикал такъв старец?

Тя го погледна и се усмихна с острите си бели зъби.

— Старецът е предизвикал него.

— Защо?

Жената обаче не отговори, понеже старецът извади нож от гащите си от еленова кожа и пристъпи напред. Размаха острието и подкани високия младеж напред. Сега Мос можеше да го види по-ясно. Освен гащите носеше само плътна кожена дреха — тя разкриваше мощен, покрит със сребристосиви косми гръден кош и също толкова космати криви ръце. Изглеждаха неестествено дълги. Устните му бяха дръпнати в ожесточена, почти презрителна усмивка над остри, прилични на кучешки зъби. Младежът излезе и се засмя, но Мос усещаше, че го очакват изненади — размахът на ръцете на стареца се равняваше на ръста му.

Мос винаги бе смятал ритуалните двубои за шумни, безпорядъчни стълпотворения, но сега тълпата бе обзета от странно мълчание — сякаш всички бяха затаили дъх. Двамата съперници приклекнаха и протегнаха ръце един към друг. Мос се изправи в седлото повече от притеснен, тъй като целта на неговия поход можеше просто да бъде изкормена пред очите му.

Остриетата изсвистяха, ръцете се вкопчиха, изръмжаване, изхрущяване от здрав удар и после младежът се дръпна с ръка на лицето, където яркочервена кръв беше заляла брадичката му. Мнозина в тълпата въздъхнаха многозначително. Старецът се изправи, махна с ръка, сякаш казваше „приключихме“, и се обърна да си ходи.

Ала младежът ядосано избута ръцете на приятелите си и застана в средата на елипсата. Викове да внимава заставиха стареца да се обърне. Докато го правеше, той извика нещо. Отговорът на младежа бе изръмжаване и заемане на бойна стойка. Старецът сви рамене, прие и тръгна. Този път бе разтворил широко ръце и не държеше оръжие. Тълпата се напрегна, изненада се и отстъпи крачка назад, за да отвори повече място. Двамата описваха внимателни окръжности и младежът викаше — може би настояваше противникът му да се въоръжи. Старецът просто показа зъбатата си зверска бойна усмивка. След две обиколки младежът се отказа, кресна нещо към множеството — вероятно искаше да забележат, че е предоставил на стария глупак всички възможности да се защитава — и се хвърли в нападение.

Този път сблъсъкът продължи по-дълго. Младежът замахваше и търсеше пролука, а старият отстъпваше и се измъкваше. Мос можеше само да поклаща глава — за него всичко бе толкова очевидно. Замахване откъм младия човек и старецът сякаш небрежно пристъпи напред, събори неприятеля си, но все пак улови ръката му. Ръката не спираше да се извива все по-назад и по-назад. Писък откъм младежа. Противно извиване и влажно изпукване на лакътя. Старецът се изправи и остави младежа да прегръща ръката си и да я люшка като сакато дете.

Жената до Мос промърмори нещо и той я изгледа въпросително.

— Трябва да се смята за късметлия — обясни тя. — Глигана се показа много търпелив с него.

— Глигана?

— Мнозина го наричат Глигана. Много от по-старите се кълнат, че им напомнял на Глигана от младостта им.

— Кой е бил той? — Мос забеляза как Глигана го наблюдава съсредоточено от другия край на елипсата.

— Той беше последният ни голям боец отпреди едно поколение. Никой не можеше да го победи.

— Какво стана с него?

Жената войник изгледа Мос със странен и остър поглед.

— Вашият Дасем Ълтър дойде при нас.

Сега Дивака или Глигана вървеше право към коня на Мос. Блъсканицата се разделяше пред него, а някои благоговейно посягаха да го докоснат, докато минава.

— Капитан — викна той на талийско наречие. Мос понечи да слезе.

— Стой си на мястото!

Мос сви рамене и остана горе.

Мъжът спря пред коня на Мос. Малките, добре укрити между изпъкналите кости очи проучваха Мос и го оглеждаха от горе до долу. Подсмръкна и сбръчка сплескания си нос.

— Надушвам мирис, който не съм усещал от дълго време, капитан. И не ми харесва. Можеш да останеш за през нощта. Но не излизай от стана си.

Мос сведе глава.

— Военният вожд Ток изпраща своите поздрави и отправя покана.

— Може да си задържи и двете.

— Можете да доведете свита, да речем, петдесет от най-верните…

— Разказването на спомени не ме привлича. Гледам към бъдещето. Бъдеще без вас, чужденците.

— Нима едно бъдеще без Хенг не би помогнало?

— Хенг? — изсумтя старецът. Пусна своята плашеща, гладна, зверска усмивка. — Известно време си бил на път, нали така, капитан? Е, има новини. Хенг вече е незначителна работа. Тя е потеглила от Унта. Пристига по море.

Мос зяпна. И тъй, тя иде. Сега изборът му ще бъде още по-важен. Поклони се колкото можеше по-дълбоко от положението си на седлото.

— Моите благодарности. Тези новини са важни. Не бях чул.

Старецът — Дивака, Глигана — се навъси свирепо.

— Да. Наистина са важни. Знаеш ли, ако ми се занимаваше, имам да си изяснявам някои неща с нея.

Той отпрати Мос с ръка.

— Върви си. Приключихме.

Тръгна си, без да чака за отговор.

Миг след това Мос слезе. Сетските воини му посочиха празно поле, той махна на хората си нататък. Докато те водеха конете към лагера, Мос гледаше Дивака, приседнал в кръг заедно със старците — споделяха лула и поднос с храна. Кой беше той? Такива хора не изникват просто така от нищото, трябва да имат минало. Малазански ветеран, това поне бе очевидно — разпознаваше чина на Мос. Воювал е навън и е научил много за света. Завърнал се от чужбина сетски офицер. Колко такива можеше да има? Ток и атаманите щяха да могат да открият. Щом се завърнеше, загадката щеше да бъде разрешена. Тогава щеше да узнае и дали този човек би бил от значение в задачата му — или пък не. Дръпна юздите на коня си, за да го подкара след своите хора.

Четвърта глава

Битките ги печелят или губят войските;

войните ги печелят или губят цивилизациите.

Мъдростта на Иримхаза

(Седемте свещени книги)

Невал Од’Ор, Главен пълномощник на Коун, закусваше с чай и зелен пъпеш на терасата си, издигната над Улицата на добродетелното благоразумие, когато безполезният му племенник се провикна отдолу:

— Друг флот, чичо! Флот!

Невал се задави, изгори си устата и изплю противната течност през терасата.

— Какво? Вече?

Изправи се на парапета и наистина — истински облак от платна приближаваше входа на залива. Коварният му племенник се бе понесъл по улицата към пристанището в новата си небесносиня носилка. Богове, днес дори селските идиоти се придвижваха с блясък.

Така. Вече е пристигнала. Трябва да е затрила всичките си гребци роби или пък да е изцедила живота от някой маг на Рюз. Всичко, както му го бяха съобщили източниците му — и защо не, плащаше им цяло състояние. Още една войска в поход, която да бъде оскубана. В името на яловия член на Гуглата — след като измъкнеха цялото злато от тези, дори кучетата щяха да се разхождат преяли. Хвърли половината пъпеш върху калния, оцапан с тор калдъръм, та просяците да се сбият за него, и нареди да приготвят одеждите на сана му. Последната му мисъл на терасата бе, че ще трябва да си купи много по-голям паланкин.

Пристанът бе залят от вълна зяпачи, но охраната му си проправи път с бой.

Докато изритваше гражданите на Коун настрани, Гротен ревеше:

— Сторете път за вашия избран представител!

— Какво е? Какво виждаш? — извика Невал през завесите.

Гротен промуши запотена кръгла глава през парчетата плат и прекара ръка през лъсналите си вежди.

— Малко са като за имперски флот, господине.

— Искаш да кажеш, господин Главен пълномощник. А ти какво очакваш? Трябва да е челната ескадра.

— Щом така казвате, господине.

Той отмести прозрачните завески.

— Гротен! Запотяваш плата!

— Извинете — той наведе глава и погледна навън. — А са и доста очукани, господине.

— Е, вероятно е била принудена да изземе изостаналите в пристанището на Унта плоскодънни съдове и лодки. Научих, че някакво разбойническо нападение на наемници й е излязло скъпо.

— Щом така казвате, господине.

Невал го отпъди с ръка.

— Просто ме заведи при тия, дето хвърлят котва.

— Слушам, господине.

Докато работниците връзваха въжетата за кнехтовете, а на кораба приготвяха стълбичката, Невал нареди на носачите си да го спуснат. Махна с ръка и поиска помощ, за да се изправи от паланкина си. По стълбичката тръгна представител — командир или капитан. Невал отново надипли плътната си кадифена представителна дреха и късогледо се вторачи в човека. За изненада на Главния пълномощник, мъжът носеше дълга, повлякла се по стълбата ризница, висок шлем с връх и люспести съчленени железни ръкавици. А доспехите му не бяха нови. Бяха почернели и издраскани, все едно са били хвърлени в ковашка пещ.

— Коун приветства с добре дошли — с добре дошли…

Невал оглеждаше мачтите и въжетата за знамена или за някакви гербове.

— … вашите войски. Смятайте, че се намирате между приятели.

Човекът се спря пред него. Високият шлем се обърна, докато оглеждаше брега.

— Трябват ни превоз и коне. Каруци, талиги. Всичката храна, която можете да предоставите на една действаща армия.

— Разбира се! За нас е удоволствие. Ала преди вас премина отцепническа войска. Оставиха ни без нищо. Малкото, с което разполагаме, е жизнено необходимо, за да изхранваме себе си и децата си. — Невал произведе самоукорителен смях. — В наше оправдание, трябва да ви предупредя, че разделянето ни и с най-малката част от него ще струва скъпо.

Металът застърга и заскърца, докато шлемът се местеше надолу, за да го изгледа право в очите:

— Ще струва какво?

Пламъци осветяваха колоната на Пурпурната гвардия, докато изкачваше западния път на излизане от града. Бляскавата вървеше пеш; спря се и обърна поглед към пламтящия Коун, докато сградите се разпадаха до овъглени руини. Покрай нея громоляха каруци, претоварени с укрити и складирани храни; теглеха ги напрегнати и запотени породисти състезателни коне — те подбелваха очи от отношението, на което не бяха навикнали. Премина и редица насила набрани от Коун хора — пиките и копията им стърчаха настрани, а очите на младежите също бяха облещени от отношението, на което също не бяха навикнали. Тя потърка страната си, където Шел ряза надълбоко, за да излекува възпалението от арбалетната стрела — една от най-лошите рани, които бе получавала някога.

На събранието тя се изказа по принцип срещу принудителния набор на войници. Трябваше да признае обаче, че са необходими, за да подсилят основата на Гвардията. Офицерският корпус от почти сто Обетници командваше сила от девет хиляди ветерани от Гвардията, сега увеличена с близо петнадесет хиляди наборници от Баел, Стратем и Коун. Тя знаеше, че са малочислена сила в сравнение с имперските войски, ала Обетниците бяха много повече от просто бройка, а дванадесет от тях бяха магове.

Гледаше пламъците, облизващи южния хоризонт, и кълбестата димна мараня и се питаше колко ли градове и селища са оставили в такова бедствено положение. Толкова много! Дали всички споменаваха името им с проклятие сега? Както несъмнено го правеха жителите на Коун. Ала не бяха ли дошли като освободители? Тя свали оцапаната със сажди ръкавица и за малко притисна очи с ръка, сякаш опитваше да заличи гледката. Прокашляне привлече вниманието й — до нея стоеше малазанският отстъпник Сивогрив. Държеше шлема си под мишница, а присвитите му леденосини очи я гледаха с истинско притеснение.

— Да?

Той надигна прошарена със сиво брадичка на запад.

— Колоната вече подмина, госпожо лейтенант.

Бляскавата се намръщи и последва погледа му — наистина, докато бе стояла умислена, цялата колона бе преминала покрай нея. Сега, когато тя и останалите Обетници се движеха повече сред — как да го кажем — обикновени мъже и жени, тя по-често обръщаше внимание на такива мигове. От време на време тя започваше разговор с друг Обетник или споделяха спомени, за да открият, че целият следобед е преминал. Все едно бяха навлезли във време — или по-точно във възприемане на времето — различно от това на останалите хора.

Тя наклони глава и даде знак на Сивогрив да вървят.

— Да продължим с тях?

Полуусмивка разтегна пълната уста на мъжа и той се поклони.

— Мнозина от Обетниците се чудят, че си с нас, Сивогрив — започна тя, докато вървяха. — Още веднъж ще застанем срещу имперските сили — може би хората от старото ти назначение.

Замислено кимане в знак на съгласие.

— Ще се изправим срещу имперските сили, но не срещу хора от моята част. Те си остават заклещени в Корел. Истината е, че със сведенията, които получаваме за тази гражданска война или въстание — наричайте го както искате — и за тази Талийска лига, аз съм още по-доволен да бъда в Гвардията. Струва ми се, че всяко вътрешно, хм, преустройство би действало срещу удължаването на, хм… забъркванията в чужбина.

Бляскавата изгледа широкоплещестия бивш командир. Вятърът изпъваше дългата му права сива коса. Слънцето и вятърът бяха опърлили заоблената му неизразителна физиономия почти до черно. Очевидно се бе възползвал от своя дял от обредите на Денъл за удължаване на живота — богатствата на Империята го позволяваха. През ума й мина, че той е един от малкото живи хора, когото можеха да считат подобен на Обетник. И все пак какво беше показал досега сред тях? Много малко. Повечето от братята и сестрите й се отнасяха — нека бъдем честни — пренебрежително към него. Смятаха го за неудачник, за неспособен офицер, пречупил се под напрежението на трудния си пост. Тя обаче усещаше нещо повече у него. Прикрита сила, достатъчно могъща, та да устои не само на собствените му началници, но и на корелската Стража на бурите. Забърквания в чужбина. Очевидно беше офицер, който остро усеща отговорностите на това да водиш войници.

— Обмислях попълването на щаба си и ви предлагам капитански чин и командването на крило на бойното поле.

Прошарените в сиво вежди на мъжа се надигнаха.

— Капитански чин?

— Да. Приемате ли?

— Вашето доверие е чест за мен. Възможно е обаче да има възражения…

— Ще има възражения, разбира се, но няма да има заплахи. Приемате ли?

— Да.

— Добре. И сега, какво можем да направим, за да станат тези наборници надеждни?

Ухилване на квадратните бели зъби.

— Известен брой малки победи биха допринесли доста за това.

* * *

Помещението на управляващия Върховен съвет на магистратите на Ли Хенг официално се именуваше Зала на благоразумието и добросъвестната управа. Хората го наричаха Двореца на мръщенето и пелтеченето. Твърде предвидимо залата имитираше града във вид на кръгла стая, в която издигната галерия гледаше към разположен в средата под. Непрекъсната маса от розов мрамор обхождаше горната галерия, където магистратите заседаваха над просителите долу.

Фурията — тялото й бе стегнато превързано под доспехите — заемаше въпросния под заедно със Сторо, Копринения, Лис, Рел и капитан Гуджран. Скърцаше със зъби и само това можеше да стори, за да се удържа и да не избяга незабавно от това безсмислено заседание. Сторо обаче помоли за помощта й и тя присъстваше въпреки належащата нужда от питие. Също тъй за пръв път след пристъпа виждаше Копринения — напоследък магът все бе зает или отсъстваше. Все още имаше да му задава много недвусмислени въпроси във връзка с Ал, градския маг.

Магистратите безделничеха и пререждаха книжата си, всъщност го вършеха прислужниците им, седнали зад тях като секретари. Фурията забеляза, че много очи гледаха не Сторо, а Рел, жилавия дженабакъзки юноша, застанал с наведена глава — дългата мазна коса закриваше лицето му. Носеха се слухове за извършеното от него на Северната порта на Вътрешния кръг. Фурията не бе изненадана — беше го виждала в действие достатъчно пъти, за да не се изненадва от нищо, касаещо невероятното му майсторство с меча.

Магистратът Ерлан почука с края на палката си по масата и се прокашля.

— Почитаеми магистрати, граждани, молители. Събрали сме се тук, за да обсъдим тежките действия, произтичащи от скорошните злощастия, докарани върху този град от сегашното му военно ръководство.

Зад Ерлан неговият слуга Джамаер непохватно дращеше върху закрепен на коленете си лист пергамент. Магистратът насочи палката си към Сторо.

— Сержант Сторо Маташ, временно произведен в Юмрук, имате ли да произнесете нещо в своя защита сега?

Сторо отпусна ръце иззад гърба си. Широкото му лице беше невъзмутимо.

— Нищо.

— Нищо?

— Нищо.

Високо над тях магистратите си размениха притеснени погледи. Ерлан размаха палката си, все едно почистваше масата.

— Много добре, командир. Не ни оставяте друг избор, освен да следваме тежкия път, избран от този съд — той посочи с палката си. — Вие, Юмрук, сте разжалван от всички чинове, отстранен сте и сте поставен под стража за престъпна небрежност.

Палката се отмести към капитан Гуджран.

— С властта, в която е облечен този съд, вие, господин капитан, сте повишен в звание Юмрук — само временно, разбира се — и сте натоварен с военното командване на града. Първото ви действие като комендант ще бъде започване на преговори с обсаждащите войски, за да проучите условията за предаване. Това е, Юмрук Гуджран. Имате званието си. Моля, действайте според него.

Фурията се обърна и се заоглежда из залата към сериозните лица на магистратите, надвесени в намръщен кръг към тях. През ума й мина мисълта, че тук няма и един прозорец. Просто седмина старци и пет старици се гледат едни други в кръглата стая. Струваше й се, че един-единствен насочен към града прозорец щеше доста да помогне на този съд. Както стояха нещата обаче, застаналият до нея капитан Гуджран само почеса обгорената си вежда и произнесе:

— Не.

Палката замръзна:

— Не?

— Не.

Палката потрепери.

— Помислете си, господин капитан. Излагате на опасност своето бъдеще и издигането си. Предлага ви се звание, много надвишаващо това, което иначе би ви позволил произходът ви.

Ръцете на Гуджран застанаха на колана му.

— Въобще не си правите услуга с това, господин магистрат.

— Достатъчно с това излагане — избухна от мястото си през една четвърт от обиколката на залата магистратът Пленгилен. — Задръжте ги всичките.

Той махна с палката си към един от стражите.

— Повикайте съдебния пристав. Задръжте тези престъпници.

Стражарят погледна към средата на помещението. Сторо кимна съвсем лекичко. Войникът излезе. Трима от дванадесетте магистрати също скокнаха и забързано излязоха от стаята. Фурията хвана Сторо за ръката в готовност, но той отмахна и я успокои. Скоро магистратите се появиха отново — завръщаха се в залата, принудени от заелите всички изходи войници.

Магистрат Ерлан се огледа, забеляза войниците и имперската им униформа и изруга. Захвърли палката си върху масата и вкопчи пръсти в предния й ръб с изкривена от отвращение уста.

— Така — изсъска той. — Всичко се свежда до това. Узурпация на законното републиканско управление. Още веднъж вие, малазанците, показвате що за разбойници и престъпници сте. Вие управлявате с меча и юмрука. Нашата власт се основава на съгласието на управляваните. Ще видим кое ще бъде оправдано от историята.

Сторо наведе глава към стражите, които вдигнаха магистратите от местата им.

— Струва ми се, магистрат Ерлан, че единствено вие сте сляп за истината, според която потисничеството се наблюдава в много проявления. Вземете под внимание, ако сте в състояние да го направите, твърде тясната прослойка избиратели в този град, от чието име вие и обкръжението ви твърдите, че говорите за последните сто години.

Магистратът зяпна към Сторо — както направи и Фурията. Никога досега не го беше чувала да говори по такъв начин. Каза си, че зад подобни твърдения обикновено стоят множество часове скъпоструващо частно обучение. Докосването до управлението явно изваждаше на показ скритите дарби на Сторо.

Ерлан се обърна към слугата си, когато към него посегна един от войниците.

— Направи нещо, Джамаер! Арестуват ме!

Перото на Джамаер скърцаше, докато той съвестно записваше думите на магистрата. Ерлан изръмжа и събори книжата от коленете му.

— Не, не! Направи нещо, глупако. Работиш за мен повече от тридесет години! Това нищо ли не означава?

Бавно и тържествено Джамаер връчи на магистрата собствения му чадър.

Фурията сподави смеха си, а Лис се изкиска. Сащисаното смайване върху лицето на Ерлан си заслужаваше.

Щом отстраниха магистратите, Сторо нареди на стражата да излезе. Чакаше залата да се опразни с отново сключени на гърба ръце и разглеждаше настлания с черни мраморни плочки под. Копринения крачеше насам-натам и Фурията забеляза, че въпреки наличната дори и в обсадения град възможност, магът не беше сменил или изкърпил парцаливата си премяна и дори не бе дал за поправка износените си ботуши. Тя забеляза и как при минаването му от единия до другия край на залата неговият поглед неизменно се връща върху Сторо. Струваше й се, че Сторо, свел очи, отбягва погледа на Копринения.

Тогава Лис се изправи, просъска и се обърна към единствения вход откъм по-долния кат. Копринения спря да снове. Влязоха трима души — или по-скоро, както се стори на Фурията, три разновидности на един и същ човек, макар и в различно облекло. Ал, точно магът, който я спаси. Фурията потърка очи. Лис видимо се дръпна от пътя на тримата. Рел откликна на напрежението в залата и се премести до Сторо — ръцете му бяха върху дръжките на отново озовалите се на презрамките два меча.

Пламналият поглед на Лис се стрелна към Копринения.

— Как смееш отново да повикаш този човек — тая твар — в града.

— Нуждаем се от съюзници, Лис.

Дебелата ръка рязко се насочи натам.

— Този Път е мерзост!

Тримата се ухилиха като един, макар усмивките им да не бяха еднакви. Лявата страна на лицето на оня, за когото Фурията помнеше, че се назова Ал, висеше като мъртва, а дясната половина на другия бе отпусната по огледален начин. Третият явно въобще не страдаше от подобен недъг. Докато ги разглеждаше по-внимателно, Фурията забеляза много повече разлики — косата на единия бе късо подстригана, а при другия висеше дълга и рошава. Всеки имаше и различни рани — белег на лицето при един, осакатена, зле наместена ръка при друг.

— И на нас ни е приятно… — поде мъжът в леки войнишки кожени доспехи.

— … да те видим… — продължи Ал, облечен в мръсните си протъркани одежди.

— … Лис — завърши третият, надянал обърнато наопаки и препасано на кръста му овче кожухче.

— Обяснение, Копринен — настоя Фурията посред тишината, последвала странната, изкривена реч на тримата Ал. Шест блестящи черни очи се обърнаха към нея и тя усети силата на този поглед, сякаш точно пред лицето й бе поставен нажежен до червено железен лист.

— По-сетне — отвърна той, тежестта на погледите на тримата се премести от Фурията и й позволи да вдиша.

Лис очевидно имаше да казва още, но Сторо се изправи, изпусна дълга въздишка, обърна се и изгледа всички. Усмихна се на някаква внезапно изникнала забавна мисъл и потърка брадичката си с палец.

— Ерлан бе по-близо до истината, отколкото си го представяше. Събрали сме се тук, за да обсъдим много важни действия.

Копринения клатеше глава, а рядката му руса коса се тресеше.

— Не — мълвеше той едва-едва с приглушен глас. — Не го прави.

Лис направи крачка към Сторо, очите й се бяха свили до цепнатини, а тримата бяха забравени.

— Да правиш какво?

— Превъзхождат ни много по численост, Лис. Трябва да намалим неравенството. Има средство да направим точно това. Тук, в града.

Сетската шаманка, която твърдеше, че е прероденият Съсъд на Бая-Гул, покровителката на всички сетски прорицателки, остана неподвижна за миг. После на Фурията се стори, че сплъстените мазни фитили на косата й се изправят, а зачервените от изтощение очи се разшириха от ужас.

— Значи — каза тя и кимна в знак, че е разбрала — така ще се изпълнят последните му думи: „Тия, що ме ненавиждат най-много, ще ме освободят.“

— Кой… — започна Фурията.

— А преградите? — настоя Лис.

— Всички ние, взети заедно, имаме възможност — отговори Копринения и се обгърна с ръце.

Лис изпръхтя презрително.

— Ние? Прегради, издигнати от Тайсхрен, самия император и още боговете знаят колцина кадрови магове?

— Ние смятаме…

— … че можем…

— … да се справим.

Една дебела ръка изскокна и се насочи към тримата:

— Не се бъркайте в това.

Лис се обърна към Сторо.

— Моля те, помисли за всичкия живот, който ще бъде погубен. За кръвопролитието.

— Точно това е, Лис. Съжалявам, но той ще ги разкъса на парчета, а ние искаме това.

Старицата поклати глава.

— А след като всичко свърши, Сторо? Целият този живот, унищожен за векове напред? Той какво?

Сторо сведе очи.

— Ще се занимаваме с него тогава — при положение, че някой от нас остане жив.

На Фурията й дойде до гуша.

— За какво говорите вие двамата? — кресна тя. — Какво става, капитане?

Известно време тримата се гледаха смълчано. После Копринения се обърна към нея.

— Човекът чакал е все още жив, Фурия — каза той. Продължаваше да обгръща тялото си с ръце. — Бил е затворен под града. Вероятно още едно от скритите оръжия, които Келанвед явно е обичал да заделя настрана за извънредни случаи.

— Бях чула, че го бутнали от скалите на насипа.

— Така е — потвърди Копринения.

— Какво? Просто бавно загрявам или пропускам нещо?

— Мнозина са заявявали, че са го убивали, но той все продължава да се появява. Някои твърдят, че не може да бъде убит. Че ще съществува, докато съществуват равнините. Но… — и погледът на мага се спря върху тримата братя — има и други теории.

Тримата дариха Копринения със стряскащите си многосъставни усмивки. От жадния блясък на очите им кожата на Фурията потръпна. Направиха й впечатление на побъркани.

— Във всеки случай, Копринения знае как да се добере до него — обясни Сторо.

Фурията гледаше от лице на лице. О, богове, не. Риландарас. Човекоядецът. Проклятието на Хенг. Според някои — бог.

— Не, капитане. Не го прави. Ще проклинат името ти в продължение на сто години.

— Ето! — Лис отново посочи с ръка. — Това излиза от най-уравновесената глава сред вас.

Сторо ритна излъскания черен плочник.

— Рел?

Дженабакъзецът не отвърна веднага. Държеше главата си наведена.

— Не ми задавайте въпроси за стратегията — произнесе той най-накрая.

Сторо махна с ръка, хвана единия от прибраните в ножниците мечове на Рел и го разтърси:

— Мисли като тактик.

Вдигане на рамене.

— В този случай няма нищо за обсъждане. Участваме в двубой. Имаме възможност да нараним неприятеля. Трябва да се възползваме от нея.

— За мен това е достатъчно — Сторо направи знак на Копринения да върви към вратата.

— Чакай!

Лис издигна заповедно ръка.

— Тук става нещо повече от това. Сега трябва да говоря като Прорицателка. Забравил ли си, че Риландарас е считан за брат на Трейк? На един от Първите герои? Трейк се възнася като бог на войната, войната идва в Хенг и брат му е освободен? Това съвпадение ли е? Кому точно служим тук — да сте се замисляли върху някоя от тези работи?

От някое време насам върху осакатените устни на тримата Ал се разгъваха широки, диви усмивки. Лудостта, която изглеждаше да искри в очите им, объркваше мисълта на Фурията. Тя погледна настрани и предположи:

— Струва ми се, че това би било от полза на Трейк.

— Или би го отслабило? Той би ли предизвикал брат си? Дали пускаме на свобода съперник за божествеността? И то какъв бог? Забравяш, че Риландарас е враг на човешкия род.

— Той…

— … не е…

— … бог.

— Глупако!

Лис тропна с обутия си в сандал крак и сцепи мраморна плоча с трясък, който отекна като морантска муниция и разлюля Фурията на мястото й. В последвалото смаяно мълчание всички се съвзеха от уплахата си и зяпнаха дебелата жена в парцалива многослойна пола и изцапано муселинено наметало.

— Сетите го почитат вече десет хиляди години!

Сторо потърка с ръка олисяващото си теме и погледна към останалите.

— Добре. Зверството му ще им бъде спестено. Той ще се стовари върху талийските войски. Точно каквото искаме.

— Оставаш непоколебим?

— Да.

Лис придърпа наметалото си и поклати глава.

— Не очаквай помощ от мен.

— Много хубаво. Съжалявам.

Сторо тръгна към изхода. Щом достигна Фурията, изрече:

— Нека проклинат името ми, Фурия, стига едновременно с това да умират.

* * *

Наследственият замък на семейството Д’Авиг от Унта гореше в нощта. От прозорците се лееха пламъци и оцветяваха кулата във виещи се сенки. Едноименното градче в подножието му кънтеше от викове и от острото чаткане на копита, докато уикските ездачи грабеха и опожаряваха. Само без клане, каза си Рилиш. Моля те, Господарке, да няма. Нищожния и Пъклената бяха предупредили строго — вземайте, каквото искате, но без убийства. Не че никой нямаше да загине тази нощ. Рилиш бе видял достатъчно грабежи, за да знае, че е неизбежно, понеже разгорещената кръв го искаше. Все пак предупреждението на близнаците трябваше да тежи. Те заплашиха с най-позорното за всеки уикец наказание — смърт чрез удавяне.

С малазанския си отряд Рилиш получи задачата да барикадира кръстопътя на главния път южно от Д’Авиг. Установиха, че е в средата на малко селце. Покрай кръстопътя стърчаха хан, заграждение за добитък и дърводелска работилница. Рилиш веднага нареди на хората да нахвърлят всичко голямо и движимо на пътя. Съзерцаваше светлината на оставения за разграбване замък, взе меха от пояса си, отпи и се отпусна на високия заден лък на седлото. Кракът му туптеше — дивото препускане през хълмовете и в ниското из богатите земеделски земи на Унта отново разкъса току-що излекувания мускул. Огледа се внимателно и пресрещна погледа на сержанта си.

— Никой да не минава, Струна.

— Няма как да мине, господине. Уикците са плъпнали навсякъде из хълмовете. Като в старо време, доколкото разбирам.

Да. Старите сблъсъци по цялата уикска граница. Колко удобно — властта на Империята рухва и следва бързо завръщане към изпитаните стари начини на действие. Никой нищо не е научил. Той вдигна глава и се заслуша — само далечни уплашени викове, а не шумът на дълга съпротива. От неговото място изглеждаше, че Д’Авиг е напълно овладян. Изненадата беше пълна. Неговата работа бе да я запази пълна.

— Сержант.

— Слушам, господине.

— Събери най-отпочиналите коне и прати един взвод на юг чак до крепостта при Джурда. Искам това укрепление да бъде наблюдавано.

— Слушам, господине.

Струната изплю бучка ръждив лист и изрева:

— Талия! Вземай храна за взвода си и се приготвяйте да тръгвате!

Рилиш хвърли поглед назад. Талия — наскоро произведена във взводен сержант и негова любовница — отдаде чест на Струната и изпрати ослепителна шеговита усмивка на Рилиш. Лейтенантът се обърна и сковано се загледа напред. Усмивки ли видя на лицата на войниците си? В името на проклетия Тогг, жено, сдържай се малко. Отчаяно му се искаше отново да погледне назад, но вече не смееше. Възможно най-опасната задача, която е изисквал от поделението си, и тя я получава. А ако отмени избора на Струната? Просто ще подрони положението му — да не говорим какво ще стори на своето. Не, просто трябваше да се довери на преценката на по-възрастния си сержант за работата. И да й пожелае благосклонността на Опонн.

— Конница, господине! — донесе се вик. — Не е уикска!

— Строй се! — излая Струната.

Двойните редици от редовни войскари насочиха събраните от тях копия, за да направят обичайния боен строй таралеж. Рилиш погледна към прозорците на горния кат на странноприемницата, към плевника на конюшнята и дърводелската работилница отсреща и леко помести мечовете си в ножниците. Скоро до тях достигна тропотът на препуснали с всички сили коне и конниците — може би двадесетима — дръпнаха юздите пред преградата от обърнати каруци. Унтанските туники в бяло и червено показваха на кого служат. Един от множеството посочи с ръка и нареди:

— Отместете преградата, глупаци! Да не сте слепи! Ние не сме уикци!

— Какви сте тогава? — извика Рилиш.

— Какви? Какви! — вбесено изрева мъжът. Лицето му над дългата сиво-черна брада помрачня. — Аз съм Дол Д’Авиг, глупако!

Рилиш усети как вътрешностите му се обръщат от страх. Проклет да е Финир, той беше. Сега го позна — братът на графа. Бяха се срещали един-два пъти при тържества в столицата. Рилиш стегна диафрагма и стисна челюст срещу световъртежа, понеже разбра, че точно сега ще отсече миналото си от себе си толкова из корен, както ако е загубил крак или ръка. Дали с този човек, или с някой друг, рано или късно — просто беше изненадващо, че дойде толкова скоро.

— Тогава те моля, Дол, в името на хората ти, да свалите оръжия и да се предадете.

Братът на графа дръпна юздите на коня си и отмести главата на животното.

— Какво! Да се предадем?

Дебелите му вежди се свиха, докато разглеждаше по-внимателно военната част пред него.

— Носите имперска форма — откъде сте се взели, в името на задника на Гуглата?

Не оттам, уверявам те.

— Няма значение. Отново те моля — хвърлете оръжията си.

Бялото на зъбите проблесна в хищна, разбираща усмивка. А и нещо изплува в ума на Рилиш, спомен за приказки по време на скучните приеми в столицата: „Дол Д’Авиг — изключително добър маг.“ Кралицата да го отнесе дано! Пое дъх да извика, но в същия миг Дол махна леко с ръка и гърлото на Рилиш се сви и се затвори. Около него копията и мечовете изтракаха по калдъръма, понеже хората му изпъшкаха задавено и се уловиха за гърлата…

Същата непреборима жажда за въздух пламтеше и в гърдите на Рилиш и той можа единствено да извади меч и да го издигне високо. Капаците на прозорците от втория кат на хана изтропаха, а зад вратите на плевнята отсреща стрелците с арбалет се изправиха на колене. Стрелите пометоха унтанската конница. Ударете го! Богове, моля ви! Взорът му притъмняваше, а мечът падна от ръката му.

Тогава — слава на Солиел! — вдишване, сладък чист въздух. Рилиш вдиша дълбоко с пълни гърди.

— Къде е той? — изпухтя лейтенантът веднага, щом можа, и се изправи в седлото.

— Изнесе се, господине. Избяга с коня.

— Добре — хванете го!

— Къде? — попита Струната.

Рилиш изруга, обърна коня си и го подкара с присвиване на коленете:

— На юг, разбира се!

— Господине! Чакайте!

Рилиш обаче не можеше да чака. Само той бе на кон. Само той имаше някаква възможност да залови човека. Втурна се през скромното селце, почти веднага го остави зад себе си и навлезе в непрогледната тъма на облачната нощ. Празни равни ниви обрамчваха пътя в едноцветно оловносиво, от време на време прекъсвано от черните черти на ниските каменни стени и от мрачината на горичките. Кракът го болеше неистово и го заставяше да се гърчи на седлото. Хладна мъглица — начало на дъжд — разхлади бузите и врата му. Точно където си представяше, че би трябвало да настигне беглеца, конят му се запъна на пътя и без малко да го хвърли над главата си. Изръмжа от болка, когато си послужи с крака, за да се върне на място. Когато се съвзе, пътят бе препречен от ездач. Рилиш посегна към единия меч, но напипа само празната ножница. Проклятие! Извади другия.

— Не съм ездачът, който ти трябва — проговори фигурата с познатия глас на млада жена. Рилиш се взря в мрака.

— Пъклена?

— Идвай. Трябва да побързаме.

Рилиш смушка коня си напред и стисна зъби.

— Ти как…

Разбира се — Лабиринтите. Върна меча в калъфа му.

— Този е добър. Изплъзва ни се цяла нощ, но се издаде при твоята барикада.

— На юг ли е потеглил?

Пъклената тръсна разбърканата си черна коса, неравно подрязана до средна дължина и подгизнала от пот.

— Можеше да яздиш по целия път до Юмрука и да не го срещнеш. Избягал е в Лабиринтите, но имам дирята му — хайде!

Конят й се понесе в галоп.

Рилиш изруга и се опита да подкара запотеното си животно напред.

— Хайде, момче. Тя язди хубава кобила. Хайде.

Или бе дръпнала юздите, или той бе измъкнал нови сили от коня си, но я достигна и двамата поеха един зад друг. Тя погледна назад и се усмихна доволно — дъщеря на степите, която е яздила, преди да проходи.

— Дръж се, малазанецо!

Рилиш не знаеше какво да очаква, сепна се и пропусна преминаването. Щом отвори очи, нивите, пътят и ниските дъждовни облаци бяха изчезнали. Наместо това копитата на коня му безшумно потънаха в дълбок мъх и гниеща пръст, а наоколо от мрачната сребърна нощ се възправяха нискорасли дървета. Пъклената спря свирепо.

— Надменен глупец! Няма представа на какви опасности се излага тук!

— Къде е тук!

Животното на Рилиш трепереше под него — мускулите му се тресяха от изтощение, а може би и от страх.

— Сянката. В работата му усетих втъкаване на Мийнас и Мокра. Сега разполагаме с доказателство. Илюзията обаче няма да го спаси от това — и тя махна към гората.

Рилиш плъзна ръка до дръжката на останалия му меч.

— Какво е това?

Тя го изгледа съсредоточено. Убитата светлина на сянката превръщаше лицето й в наситено светли и тъмни петна. Богове, изглеждаше на Рилиш като смазана майка на девет деца, видяла повечето от тях да пропадат. А беше достатъчно млада, за да му бъде дъщеря. Дете, животът е бил тъй несправедлив към теб.

— Какво знаеш за домовете на Азат?

Той сви рамене:

— Едно-друго. Разкази, предания.

— Те улавят всекиго, който е достатъчно глупав да навлезе във владенията им. Понякога с пълзящи растения или дървета.

Тя посочи гората.

— Както тия дървета са част от Азат, така и гората е част от Сянката. Никой, влязъл, не се измъква…

Пъклената вирна глава и вдигна ръка, за да пресече всякакви забележки.

— И това повдига обезпокоителен въпрос — какво може да бъде тъй трудно или важно, та да е необходима цяла гора, за да бъде хванато?

Рилиш зяпаше момичето, всъщност младата жена. Проклети да са маговете и необяснимите им академични умове. Той пренебрегна въпроса.

— Той се измъква.

— Вярно? — и тя се усмихна отново. — Не те моля да ме придружиш, но ще го направиш ли?

— Да.

— Тогава се дръж наблизо — както казвате вие, сапьорите, нещата ще станат опасни.

Тя смушка коня си напред. Рилиш я последва и изпъшка, когато смушка своето добиче. Нямаше представа по каква следа върви Пъклената — може би някаква магическа диря от управлението на Лабиринтите. Във всеки случай тя не се поколеба, прескачаше паднали гниещи стволове, заобикаляше пъновете и се навеждаше пред ниските клони. Рилиш с мъка успяваше да е близо до нея. Погледна напред и му се стори, че дебелите голи клони стават повече и може би дори се поклащаха напряко на пътя им. Изведнъж пред Пъклената се разпери жълто сияние, почти като вълни, които тикаха назад клоните, докато те двамата се промъкваха. След това Рилиш дочу в далечината звук, от който космите на врата и ръцете му настръхнаха — ядосан кучешки лай. Главата на Пъклената се завъртя рязко и въпреки че лицето й бе само бледен овал, на Рилиш му се стори, че съзира страх в очите на вещицата.

Сега посред мъха и купищата опадали листа се гърчеха корени. Конят на Пъклената се спъна, тропаше с крака и пръхтеше от притеснение. Тя дръпна юздите и посочи:

— Ето! Конят му е хванат. Движи се пеш.

Тя подкара своя кон напред, но той се запъна и затанцува настрани.

— Какво?

Отпред до тях се донесе гневен рев, после земята изригна и изправи конете им на задни крака. Рилиш закри лице от силния приток пръст и дим. Примигваше и с издигната над очите ръка различи Пъклената, изправена в седлото и вторачена напред.

— Какво бе това? — кресна той през залелия ушите му рев.

— Стори ми се, че видях…

Мучене като на бик извъртя главите им назад. Нещо грамадно се удари в гората по изминатия от тях път. Дървесината трещеше като при взрив. Той и Пъклената се усмихнаха един на друг развеселено и ужасено — явно гората не беше кой знае какво.

— Трябва да вървим!

Пъклената кимаше, но погледът й бе прикован към нещата отпред.

— Той отново се измъкна. Но съм уверена, че знам…

Тя махна с ръка, всичко наоколо трепна и изсветля до сивкав здрач. В този миг нейното животно изцвили предсмъртно.

Усещането от преминаването бе като от най-лошия махмурлук, който Рилиш въобще бе изпитвал. Държеше се за пламналото чело, а от очите му се лееха сълзи. Докато зрението му се нагаждаше, установи, че все още е на коня, но Пъклената бе паднала на земята в копитата на неговото животно — нейният кон се беше проснал мъртъв посред вътрешностите си. Половината от животното не беше преминала.

— Пъклена!

Обгърнала страната си с една ръка, тя посочи и изръмжа:

— Хвани го!

Рилиш срита коня и препусна. Размазано видя осеяна със скали равнина, едноцветно матово небе, после конят му го пренесе над издатината на някакъв хребет, плъзна се, затанцува и застъпва странично надолу по дълъг сипей до тясното и сухо дъно на долчинка. Закашля се и махна към облака прах, а около него се сипеха пръст и камъни. Някой друг кашляше наблизо.

Прахът се разреди и Рилиш видя Дол, легнал между камъните, стиснал с две ръце празните парцали на единия от крачолите си. Гледаше нагоре към него с разкривено от гняв и малко горчива веселост лице.

— Проклетите дървета ми откъснаха крака — изрече той и зъбите му проблеснаха зад брадата.

Рилиш даде на себе си позволение да се отпусне и разтри бедрото си.

— Знаеш ли — оживено продължи Дол, — в песните героят прескача от Лабиринт в Лабиринт и винаги се приземява на краката си. Никога не се оказва върху някакъв проклет хълм, та да падне на задника си.

Рилиш уморено кимна в знак на съгласие.

— Не мисля, че менестрелите са били там.

Яростна усмивка на сподавена смъртна мъка, а после човекът го погледна.

— Фамилията Кет, нали така? Рилиш?

— Да.

— Минал си на страната на варварите, а?

— Да кажем, че не съм съгласен с политиката на императрицата.

Дол го изгледа, после се засмя и завърши с болезнено ръмжене.

— Императрицата? А, да, тя.

Рилиш гледаше човека неуверено и отвори уста да му зададе очевидния въпрос, когато онзи погледна настрани и зяпна от изненада. Някой друг приближаваше и си проправяше път между камъните в долчинката — слаб, с разрошена сива коса, от него висяха разръфаните парцали на някога скъпи одежди.

— Какво е това, в името на Пътя на Гуглата? — изрече Дол и изговори мислите на Рилиш.

Необикновената фигура се приближи към Дол и се взря в него със странна усмивка, която сякаш всеки миг щеше да премине в смях. Дол го зяпаше подозрително. Рилиш стисна дръжката на меча си.

— Кой…

Стрелна се крак и удари Дол в гърлото. Оцапаните с кръв ръце на мага отхвърчаха от останките на бедрото към врата. Очите му се опулиха невярващо.

Проклет да си!

Рилиш извади оръжието, но вдървеният му крак не можа да възстанови равновесието и той падна странично от коня си. Лежеше по гръб като прекатурена костенурка, а кракът му бе усукан в стремето.

Мъжът заобиколи коня. Прокара ръка по разтрепераните му запотени хълбоци и го огледа с нескрито одобрение.

— Да паднеш така от коня си… това не бе ли някакъв пъклено хитър ход, предназначен да ме обърка?

Рилиш се чудеше какво да каже или да стори — кракът му беше безполезен и той се бе проснал безпомощен пред този безумен просяк убиец.

— Не, просто паднах от коня си.

Смях като лай.

— Симпатичен си ми — внезапно смръщване, — жалко.

Отблизо разрошената мърлява коса на човека може би беше много светла под мръсотията, а под спечената кал кожата му бе доста тъмна. Рилиш се зачуди дали мъжът не е напанец. Ала очите не бяха наред. Бяха… почти нечовешки.

— Кой си ти?

Бързо озъбване на усмивка, изчезнала тъй бързо, както се бе появила:

— Лъжа. Изгубено писмо. Прошепнато на вятъра послание. Пусната в урагана стрела.

Безумец. Рилиш облиза устни.

— Какво искаш?

— Нищо, което ти… — мъжът се спря и погледна нагоре по склона на долината. Веждите му се надигнаха.

— Не е този, когото очаквах — каза той. Може би дори не си даваше сметка, че говори на глас. — Не, все още не, струва ми се.

Той отстъпи и насочи ръка към Рилиш.

— Днес Господарката беше с теб. Не си въобразявай, че ще бъде и утре.

— Кой…?

Но шутовската фигура изчезна между камъните.

Мигове след това край коня докуцука Пъклената. Тя продължаваше да стиска страната си. Кимна на Рилиш и върна погледа си там, където бе изчезнало привидението.

— Ти видя ли го? — запита той, сякаш се съмняваше в здравия си разум.

— Да. Говори ли с него?

— Да — ти знаеш кой е той?

Дълго бавно кимане в знак на съгласие.

— О, да. И ще ти кажа съвсем честно, Джал Кет. Сериозно обмислях дали да слизам или да не слизам тук долу.

— Добре, кой е той?

Поклащане на главата.

— Не. За теб е по-безопасно да не знаеш — засега. Някой, за когото се смяташе, че е извън играта.

Рилиш си позволи да се отпусне на земята.

— В името на боговете, жено! Е, поне ми помогни да стана.

— Кой, аз?

Заедно, като си помагаха взаимно и с много опитвания наслуки, те се качиха на коня. Пъклената седна отзад и прегърна здраво Рилиш. Тя изцвили, за да подкара коня му да върви, а животното си заизбира път между канарите.

— Къде точно се намираме, в името на всички Царства? — попита Рилиш.

— В Имперския Лабиринт.

— О. Мислех, че вече никой не ходи там.

— Така е.

— Да не би да сме срещнали причината за тази забрана?

Тя прошепна в ухото му:

— Как бихме могли, след като никога не сме били тук?

Докато Пъклената внимателно нагласи прехода им вън от Лабиринта, Рилиш опита да пребори внезапното остро усещане за топлината на прегръдката на младата магьосница. По-късно през нощта, преди зазоряване, когато Пъклената, той и изтощеният им кон вървяха по пътя на север през студения ситен дъждец, нещата не стояха по-добре. Тогава иззад живия плет покрай пътя се изправиха войници, Рилиш рязко дръпна юздите и видя как Талия го наблюдава над приклада на издигнатия за стрелба арбалет. Тя свали оръжието, но му отправи поглед — предупреждение за следващата им среща, както бе седнал на коня в ръцете на Пъклената.

* * *

На Кайл му се струваше, че брегът на тази непозната страна не е нищо повече от левга след левга празни пясъци, отвеждащи до гъста джунгла. Ереко ловко направляваше Хвърчило през пролуките между скалите, докато се промъкваха на северозапад. По дирята им из въздуха се носеха и се гмуркаха бели и черни морски птици. При надзърване от перилото човек все едно поглеждаше надолу от голяма височина — под тях величествено отминаваха подводни планини от корал. Слънцето светеше с неизпитвана от Кайл ярост. Сякаш печеше темето му. Братята използваха ивици кожа и омотаха парцали около главите си; Преследвача дори си свали бронята и седеше само по кожени дрехи, с намотан на главата пояс и побледняло като чаршаф лице. Само Пътника и Ереко изглеждаха непокътнати от смазващата жега. Кайл го сърбеше от потта и като че по цялото му тяло пълзяха обриви.

— Няма ли да слезем сега? — за пореден път запита той Ереко и прекара пръст по напуканите си устни. — Водата ни е малко.

Пръстите му се изцапаха с кръв.

— Тази страна е опасна, Кайл — отговори грамадният Тел Акаи тъй търпеливо, както и при първото питане на Кайл. — Трябва да бъдем внимателни.

Да бъдем внимателни! Кайл за малко да посочи към носа, където Пътника бе полегнал в сянката на някакъв брезент. С такъв несъмнен майстор на меча като него на борда? Ами ти, висок почти два човешки боя гигант? А тримата ветерани от Ассаил, напуснали Пурпурната гвардия, понеже им се сторила скучна? Богове и духове, що за страна беше това?

Въпреки това не спряха — дори и когато последната вода бе изтръскана от последното буре. Златната светлина на следобеда преля в дошлия объркващо внезапно червен залез. За малко отново да запита защо Ереко не прави опит да хвърли котва край брега и дали само ще се носят така до смърт от жегата, когато се усети, че никой друг не пита. Всички останали, дори пламенно самостоятелният Преследвач, явно се подчиняваха на опитността на гиганта. Кайл стисна зъби и се облегна на топлите, влажни и вече плесенясали дъски на Хвърчило.

Със спускането на вечерта Кайл задряма в смазващите жега и влажност. Събуди го просумтяване от един от Изгубените братя. Всички гледаха право напред. Кайл се поизправи. Далечни факли осветяваха края на дълга ниска пясъчна ивица, вдадена навътре в морето. Зад факлите се издигаше голяма палатка — тънкият плат на страните й леко се издуваше на слабия нощен ветрец. Ереко обърна носа към брега.

Пътника се изправи; отново нагласи подплатената с плъст проста плетена ризница, която носеше под тъмните кожени одежди; препаса на кръста си дългия тънък меч с черна дръжка. Кайл откри, че не може да откъсне очи от това оръжие. Носът остърга пясъка и Пътника скокна в прибоя, за да удържи лодката. Преследвача и братята направиха като него. Издърпаха Хвърчило колкото можаха нагоре по брега. Кайл препаса сабята си и скочи на мокрия пясък. Ереко слезе невъоръжен. Щом краката му допряха земята, гигантът за миг остана неподвижен и със сведена глава. Кайл като че ли го дочу да нашепва нещо, което може би бе молитва. Когато се изправи, обикновено усмихнатите му устни бяха изопнати, а челото — набръчкано. Изглеждаше като човек, очакващ изпитание. Пътника ги поведе към палатката.

Щом приближиха, от отворения навес се появи мъж. Беше едър, висок и добре подплатен с тлъстини. Светлината на факлите играеше по лъскавите му копринени дрехи, а кръглата глава бе обръсната. Кожата му беше с цвета на промазано желязно дърво. Той се поклони.

— Добре дошли на всички вас — изрече човекът на талийски с чуждо произношение. — Добре дошли в земите, които наричате Джакуруку.

Вътре пясъкът бе застлан с килими. Светилници върху големи железни триножници осветяваха обширното помещение. Навсякъде бяха поставени възглавници и сребърни подноси със затворени купи, чаши и кани. Пътника се отпусна и седна със скръстени крака. Домакинът им приседна срещу него. Преследвача, Кокошката и Пустошта притеснено седнаха един до друг и се заоглеждаха. Шатрата бе достатъчно висока, за да побере Ереко, който седна близо до входа. Кайл се настани до него.

— Поздравления за вас — продължи домакинът им. — Моля… хапнете, пийнете. Наричам се Джест Голанджар. Чудите се как тъй зная вашия език. Просто е. Това е езикът на войска от нашественици, която завладя едно съседно кралство преди десетилетия. Те управляват като съсловие от знатни воини и налагат волята си с меч и магия. Все в името на древната богиня на това кралство — кралица Ардата. Знаете ли за тях?

Мъжът като че говореше на всички, но тъмните му блестящи очи останаха приковани в Пътника. Кокошката, с натъпкана с хляб и сос уста, завалено отвърна:

— Не.

Без да се притеснява, Джест продължи:

— На нашия език ги наричаме Истуре Форлан Едегаш. На вашия език — и той насочи едрата си ръка към Кайл — Пурпурната гвардия.

Кайл зяпна, загубил дар слово, после си спомни все още забодения на гърдите му печат и усети как лицето му се изчервява от неудобство. Какъв глупак съм да го запазя!

— В този случай врагове ли сме? — тихо попита Пътника, ала Кайл разпознаваше настроенията му и дочу укритото зад въпроса предупреждение.

Усмивката на Джест бе широка и непринудена, но странно безизразна. Той вдигна двете си ръце.

— Съвсем не. Ние се възхищаваме от Истуре за извършеното от тях.

— И то е? — попита Ереко.

Джест отвърна дори без да го поглежда, все едно исполинът не съществуваше.

— Напреднали са твърде много по пътя, който е… как да го кажа?… наша страст — главният предмет на интерес и проучване за моите братя и сестри.

— И той е? — подкани го Преследвача.

Отново широката и все пак необичайно празна усмивка. Черните очи на мъжа не помръдваха от Пътника.

— Е, Пътищата на Възнесението, разбира се.

Известно време никой не продума. Пустошта и Кокошката ядяха шумно; Преследвача си взе плоска питка и отхапа къс от нея. Кайл си наля напитка, която се оказа някаква подсладена вода. Пътника опря ръка в челото си и въздъхна.

— Благодаря ви за гостоприемството, Джест, но ние сме уморени и трябва да спим. Бихме ли могли утре да ви притесним с молба за вода и припаси?

— Разбира се.

Човекът стана и приглади гънките на дрехата си.

— Тогава до утре. Лека нощ.

Той се поклони и излезе от палатката.

С пълна уста, Преследвача посрещна погледа на Пустошта и мръдна глава към навеса. Пустошта отиде до входа.

— Отишъл си е.

— Има ли някой наоколо? — попита Преследвача.

— Трудно е да се каже. Тъмно е. Вероятно има.

Преследвача изръмжа в знак на съгласие и направи знак на Кокошката да излезе.

— Вие двамата сте първата стража.

Кокошката сърдито хвана подноса и го изнесе навън.

— Превземки. Първото прилично ядене от месеци…

Преследвача насочи вниманието си към Ереко.

— Какво мислиш?

През цялото време Пътника просто ядеше със сведен поглед. Изглеждаше, че се е отказал от всичко и е готов да приеме каквото и да му се случи. Това бе или най-лошият вид вяра в предопределението, или просветеното разбиране, че очакванията, начертанията, стремежите не са нищо повече от измамливи привидения, които в последна сметка не променят нищо. Кайл се вбесяваше, че не може да реши за кое от двете става дума.

Ереко взе гърненце с гъст жълт крем, който се стори на Кайл кисело мляко. Помириса го и го върна.

— Бил съм надалеч много дълго време, разбира се. Но съм чувал слухове. Струва ми се, че може и да са верни. Тази част от материка е управлявана от магокрация — олигархия от могъщи магове, насочили всичките си възможности и проучвания към разгадаването на тайните на Възнесението. Говори се, че били майстори на Пътищата на Денъл и че дори извършвали твърде отблъскващи хирургически намеси и опити върху телата на хората си с тази цел. Несъмнено разглеждат Възнесението като своя път към властта и безсмъртието и тъй нататък.

— А той не ти обърна внимание — намеси се Кайл.

Ереко се засмя весело.

— За мен Възнесението не е важно, Кайл. За тях вероятно съм просто някакъв жалък неуспех. Нищо повече от това.

— Ти си най-древният от всички живи създания на света, Ереко — изведнъж се обади Пътника. — Ти си баща на всички нас.

— Баща? — повтори Кайл смаяно.

Ереко отклони думите с ръка.

— Нашият приятел говори като поет, Кайл. Стане ли дума за толкова древни времена, единственото средство е езикът на поезията. Оттук идват преданията, митовете, разказите за сътворението, историята. Те не са нищо повече от съчинения, създадени за оправдаване на днешното положение на нещата.

Преследвача завъртя очи и гаврътна едно питие.

— Надявах се на доста по-практична информация.

Ереко се разсмя и се усмихна смутено.

— Да, извинявам се. На въпроса. Те са разделени. Искат да тръгнат срещу нас — но са несъмнено притеснени що се отнася до уменията ни. Важно за нас е коя част ще надделее. Гласовете за предпазливост или гласовете за действие.

— Ще действат.

Това дойде от Пътника, както си седеше с наведена глава и проучваше един от непознатите местни жълти плодове.

— Когато се разбере, че вероятно ще се изнесем, една малка част ще вземе нещата в свои ръце и ще действа. Направят ли го, останалите няма да имат избор, освен да се присъединят.

Кайл го съзерцаваше и не можеше да вдиша.

— Видял си го?

Очите се надигнаха и срещнаха неговите. Напрегнатостта на погледа отклони погледа на Кайл, но не преди да зърне дълбина от вдъхващо ужас чувство, държано под ключ от почти нечовешко усилие.

— Виждал съм всичко това и преди, Кайл.

Ереко посочи постелките.

— Сега спи, момко. Можеш да бъдеш последна стража.

След яденето и удобното седене върху мекия плат Кайл вече усещаше как клепачите му падат. Легна и се сви без възражения — Ереко щеше да го събуди, ако нещо стане. Сънят го обори почти незабавно.

Подритване по крака събуди Кайл. Преследвача стоеше прав и го гледаше от горе надолу. Разузнавачът му направи знак да излезе и изчезна. Кайл награби бронята, шлема и пояса и го последва. Навън разсеяната светлина на зората правеше морето да изглежда странно плоско, брега — безжизнен, а гората — тъмна загадка. Преследвача откопча високия си коничен шлем.

— Спокойно е.

Кайл нахлузи кожената ризница с пришити към нея железни халки върху ленената риза и плъстената долна риза и нагласи кожените гамаши на краката си.

— Никой?

— Само ако не броиш и войниците, които ни обкръжават.

— Какво? Кога?

Равнодушно вдигане на раменете.

— Кой знае? Може би веднага. Кокошката ги наблюдаваше цялата нощ. Разправя, че не е редно, дето никой от тях не е помръднал. Както се оказва, дори и да се изпикае. Кокошката вика, че това било съвсем неестествено за кой да е войник.

Преследвача замахна с ръка.

— Може и да можеш да ги различиш по дюните и на края на гората.

Стражата му бе свършила и съгледвачът се промъкна навътре. Кайл нагласи тежестта на сабята си на лявото бедро и си сложи шлема. За пореден път му се прииска да има щит, лък или дори наръч метателни къси копия. Той примижа и едва можа да различи високите тъмни фигури, застанали неподвижно като дървета в мъглата и предутринния мрак. Изглеждаха едри мъжища, добре дисциплинирани. Не му харесваше, че се налага да се забърква с тях.

Нищо не помръдна по време на стражата на Кайл. Денят засия и слънцето изгря като огнено кълбо над джунглата. На Кайл му се стори великолепна гледка, съвсем различна от всичко, което бе виждал в равнините. Сякаш цялата гора на изток беше пламнала. Най-накрая зад него застана Пътника. Високият мечоносец връзваше на опашка дългата си къдрава коса. Той кимна на Кайл:

— Закуси.

Над остатъците от храна в подносите Пустошта и Кокошката заточваха остриетата на оръжията си с малките точилни камъни от снаряжението; Пустошта имаше два дълги ножа, а Кокошката — едноостър меч с дълга дръжка за хващане с две ръце. От торбите им излязоха и шлемове — железен и бронзов, с надвеси за лицата, които се извиваха до предпазители за носа.

— Не бяхме ги виждали напоследък — отбеляза Кайл.

— Не бяхме водили истински бой напоследък — отвърна Кокошката. — Гледаме да ги избягваме.

Пустошта нахлупи шлема си:

— Даа. В такъв бой човек може и да загине.

Кайл за малко да избухне в смях — шлемът изглеждаше поне с два размера по-малък върху косматия снажен юнак, все едно бик да нахлупи гърненце. След като се овладя, Кайл размисли, че едва ли изглежда много по-добре в своите не съответстващи доспехи, сякаш събрани от вехтошар. Извади сабята и огледа острието й — бляскаво и остро, както в деня, когато Опушения го надписа. Явно нищо не можеше да го засегне. Обърна се към Ереко, седнал със скръстени крака и без оръжие.

— Къде е копието ти?

Тел Акаи вдигна поглед и в златните му очи проблесна нещо, което прониза Кайл в сърцето, преди да се скрие и познатата студена усмивка да се върне на устните му.

— Не тук, Кайл. Не в родината ми.

Братята продължиха да се разправят с оръжието си. Преследвача проверяваше разположението на повече оръжия, отколкото Кайл изобщо бе предполаган, че може да носи. Чудеше се какво ли чакат, после Пътника отново влезе в шатрата и той разбра.

Човекът ги огледа един по един. Лицето му беше потъмняло от разбушувани чувства, които Кайл не можеше да назове; някакъв нетърпелив гняв, дори отвращение. Бръчките около устата му се спускаха надолу като разрези. Той кимна одобрението си, Изгубените братя скокнаха до навеса на палатката и застанаха от двете му страни с ръце на оръжията. Пръв навън се подаде Преследвача. Пътника излезе, а след него Кайл и Ереко. Братята вървяха отзад.

Джест ги чакаше на брега до Хвърчило. Беше застанал до куп вързопи с плодове, с храни и дървени буренца, за които Кайл предположи, че са пълни с вода. Там бяха и високите войници, разположени в широк полукръг. Не носеха униформа, а само странна броня, изработена от мозайка от дребни камъчета в леко различни отсенки на зеленото — от тъмно синьо-зелено до бледо жълто-зеленикаво. Лицата им бяха изцяло скрити от шлемове, а ръцете от ръкавици — всичко от същата блестяща мозаечна изработка. Оръжията на кръста им бяха напъхани в дървени, обковани в бронз ножници, а заради очертанията си изглеждаха извити и може би се разширяваха към острието.

Джест се поклони.

— Надявам се, че сте спали добре и сте се освежили. Моля да не се притеснявате от присъствието на нашите войници. Те са тук, за да помогнат за товаренето на плавателния ви съд. Може би ви се струват донякъде познати? Вдъхновени са от многото прозрения, постигнати от малазанските съюзници, морантите.

— Да — късо отвърна Пътника. — Благодарим ви за храната и водата. Вече ще потегляме.

— Ако се налага. Аз обаче трябва да ви помоля да премислите отново целта си.

Пътника, наведен към едно буре, се изправи и погледна Джест:

— Да?

Ереко вдигна две бурета, по едно под всяка мишница, и започна да товари Хвърчило. Кайл и Изгубените братя се пръснаха около Пътника.

— Не очаквате наистина да успеете, нали? Невъзможно е. Само ще похабите съществуването си в едно напразно движение. Самонадеяността ви е повече от надменност. Тя е печално прахосничество.

Известно време Пътника остана мълчалив. Кайл, с гръб към тях и с вперени във войниците очи, можеше само да слуша разговора им. Той нагласи постановката на краката си — сега пясъкът бе странно сипкав и податлив, а не като по-рано, когато Хвърчило хвърли котва. Най-накрая Пътника отговори с тъй нисък глас, та Кайл едва го долови:

— Не заставай между мен и моето отмъщение, Джест. Не само ти, но и всички тия, що говорят с теб и несъмнено слушат в същия миг, ще усетите отговора ми. Помисли за това! — внезапно кресна той и уплаши Кайл.

— Това е въпросът, нали така? — отвърна Джест с все още зловещо безизразен, невъзмутим глас. — Дали се намесваме, когато споменатата цел е вече изоставена? Интересен философски въпрос, нали? Може би е достатъчно основание да се приеме излагането на опасност.

— Готов съм — обади се Ереко. Кайл и Преследвача започнаха да се придвижват назад, извърнати на една страна.

— Излагаш се на много по-голяма опасност, отколкото проумяваш — продължи Пътника и прозвуча почти изпълнен със съжаление.

— Иначе няма да е опасност.

Под сандалите на Кайл брегът се разтресе и се развълнува. Съскащ пясъчен поток заля краката му до прасците. Той подскочи, за да запази стойката си, и залитна. Изненадан вик откъм Ереко го накара да извърне глава. Пътника бе изчезнал. Кайл се опули срещу Ереко, който зяпаше голия пясък.

— Не — ужасено промълви гигантът.

— Глупаци такива! — изрева той към Джест. — Нямате представа с кого — с какво — се забърквате!

— Какво може или не може да се случи далеч в друга страна не е важно за нас — произнесе магът и махна с ръка. Оръжията излязоха от дървените и кожени ножници на войниците като едно. Ереко падна на колене и опря ръце в пясъка.

— Вземайте го на борда — изръмжа Преследвача и измъкна извитото си острие. Кайл го хвана за едната ръка, но със същия успех можеше да дърпа ствола на някое дърво. Исполинът се зарови в мекия пясък и се измъкна от хватката на Кайл.

— Нали не ни мислиш за наистина толкоз глупави, та да кръстосаме меч с него? — попита Джест; гласът му все още беше равен, както когато си разменяха любезности вчера.

— О, просто убий тоя мръсник, нали? — каза Преследвача през рамо. Кайл не му обърна внимание, положил ръка върху ръката на Ереко.

— Трябва да тръгваме — моля те!

Войниците напредваха и замахваха с оръжията си, а Изгубените братя отбиха ударите им веднъж, втори път; те удържаха позицията си, а ответните им удари изчегъртваха купчинки от камъчетата на пясъка.

Сладникавата усмивка на Джест помръкна, а равните му вежди се сбръчкаха.

— Какво е това? — промърмори той.

Ереко вдигна глава и Кайл се стресна от размътилия пламналите му очи гняв.

— Ти и твоята шайка сбъркахте, Джест. Не биваше да избирате Д’рисс. Който и да е Лабиринт, но не и този. Понеже явно сте забравили кой съм аз в действителност.

— Ти си от Тел Акаи, така е. Древна раса от тази страна — безполезна останка от едно тъжно минало.

— А кои сме били ние, преди да именуваме себе си, преди да се появят другите осъзнати същества? Нашите праотци са били децата на земята!

— Кайл!

Крясък откъм Преследвача. Един от войниците бе стиснал Пустошта в мечешка прегръдка. Той набоде бронирания великан с дългите си ножове, но без видимо последствие. Кайл се стрелна напред и извади сабята. Замахна към рамото и оръжието премина през камъните с пронизително стържене. Ръката провисна отсечена наполовина и протече капка черна, гъста като смола кръв. Пустошта падна на пясъка и остана да лежи зашеметен. Кайл гледаше. Бе толкова смаян, че мудното нападение на друг брониран гигант за малко да го обезглави. Той се сниши, замахна с две ръце към изнесения напред крак и го преряза в коляното. Войникът рухна, просна се и се развърша върху пясъка като преобърнат бръмбар.

— Какво? Как става това? — невярващо зина Джест.

Кайл се хвърли към един от тримата удържани от Преследвача войници, отсече една ръка в лакътя и с обратното движение осакати крак.

— Не! — изрева Джест. — Ти не си от Истуре!

Непоколебим, Кайл продължи да кълца тромавите гиганти — ни един от тях не издаде звук, нито се отклони от пристъпа, въпреки че очевидно бяха обречени. Паднеше ли някой на земята, братята го довършваха.

След последния Кайл се насочи към Джест. Бе изтощен, ръцете му — вдървени и изтръпнали от ударите при замахванията, в които трябваше да влага всяка капка от силата си. Магът от Джакуруку го изгледа на свой ред.

— Не би трябвало да можеш да сториш това — равно произнесе той. — Следователно е острието. Позволи ми да го проуча.

— Позволи ми да го убия — задъхан от умора рече Преследвача на Кайл.

— Още не.

Той приклекна до Ереко, все още застанал на ръце и на колене; ръцете му бяха потънали до лактите.

— Какво да правим? — умоляващо попита Кайл.

Ереко не отвърна. Очите му бяха плътно затворени, зъбите стиснати, устните изпънати от усилието.

— Почти — изсъска той при едно вдишване. — Почти…

Джест плесна с ръце и излая някаква заповед. Преследвача вдигна своя меч.

— Чакай! — викна Кайл.

— Защо това извержение е още живо? — поинтересува се Преследвача.

— Вярно — прибави Пустошта.

— Защото може да ни потрябва.

— За какво?

— За да върне Пътника.

Преследвача се поколеба и хласна обратно острието:

— Проклет да е Черният ловец!

Джест обаче изглеждаше съвършено спокоен. Погледът му бе насочен надалеч, към ръба на джунглата. Крива усмивчица изви пълните му устни. Студено предчувствие разтърси плътта на Кайл и той бавно се обърна и проследи погледа на мага.

— Неприятности — кратко произнесе Кокошката и плюна.

Движение размърда дърветата по целия бряг докъдето стигаше погледът на Кайл и в двете посоки. Крачка напред направиха бронирани войници, същите като изкланите около тях. Десетки, стотици.

— Ереко!

Ала гигантът, все още вплетен в напъните си, не отвърна.

— Нямате друг избор, освен да го оставите — мазно отбеляза Джест.

Преследвача изръмжа и с едно движение извади оръжието и го прониза. Магът не се дръпна. Вместо това спокойно гледаше надолу как мечът пронизва корема му и вдигна вежда:

— Ще установите, че съм много по-труден за убиване в сравнение със слугите ми.

Преследвача отстъпи. Острието му се измъкна и по него лъщеше прозрачна гъста течност.

— Кайл…

— Чакай!

Ереко пъхтеше от усилие и измъкваше ръцете си от пясъка. Ръцете му се показаха, сключени с ръката на друг човек — Пътника. Целият бряг се разлюля и се развълнува под краката на всички. Дори и магът Джест се олюля.

— Не! — извика той. — Невъзможно!

Под Ереко се бе отворила дупка — прорез в мрака. Пясъкът изчезна, всмукан от усилващ се вихър, който явно водеше към… тъмно нищо. Кайл се наведе, за да подаде ръка.

— Не! — прошепна Ереко. — Ще те погълне.

Появи се и другата ръка на Пътника и се опря на земята. Ереко изправи крака и го издърпа. Зиналата бездна изчезна с взрив, подобен на избухването на морантска муниция. Отзвукът от затварянето й отекна от дърветата. Пътника лежеше по гръб, а Ереко се изправи и вдишваше дълбоко.

— Продължават да прииждат — провлечено се обади Кокошката в тишината.

Мечоносецът скочи на крака. Джест го гледаше с напрегнато лице, почти алчно, преливащо от желание:

— Ти си жив — ахна той благоговейно.

Пътника размърда рамене и потръпна.

— Сега животът ми принадлежи на мен, магус. Повече не може да бъде взет от никого.

Магът явно изпадна във възторг от неговите думи. Очите му светнаха и неприкрито ликуване изкриви устата му в жабешка усмивка:

— Значи е вярно! Може да бъде сторено!

Пътника само мръдна с ръка, главата на мага отлетя от раменете му и се търкулна върху пясъка:

— Не и от теб.

И той прибра меча си в ножницата.

— Време е да се изнасяме — предложи Кокошката.

Кайл примигна и погледна безглавия труп на мага, който оставаше прав и неподвижен. Изпитваше плашещото усещане, че ако го докосне, някоя ръка ще се стрелне да го хване. Погледна нататък и видя войската от бронирани създания почти на една ръка разстояние.

— Бягайте!

Опряха рамене в Хвърчило и я избутаха в прибоя. Изгубените братя скочиха вътре. Кайл видя как Ереко погледна назад, изруга и се завтече обратно. Пътника беше останал на брега.

Кайл също изруга и се хвърли обратно в прибоя. Когато стигна, Ереко умоляваше мечоносеца:

— Безполезно е!

— Вървете — отвърна Пътника. — Аз ще се разправя с всички тях и с господарите им.

— Няма нужда! — Ереко направо плачеше.

— Те застанаха между мен и моето отмъщение.

— Пътнико! — рязко се обади Кайл.

Тъмнокожият воин отмести поглед от неспирно напредващите войници. Озадачено изгледа Кайл:

— Да?

— Твоето отмъщение е другаде, нали?

Ръката се вдигна от дръжката на меча и потърка челото. Той затвори очи и ги стисна.

— Е?

Предните редове на войниците достигнаха и стъпкаха тялото на Джест. Извадиха мечове с трясък, който отекна из гората. Пътника позволи на Ереко да го завлече обратно в прибоя.

— Да. Другаде… — объркано промърмори той.

Вълните ги подеха и кожените одежди на Пътника потъмняха. Ереко продължи да го влачи заднешком. Кайл си проправяше път през вълните. Хвърли поглед назад и гърдите му се свиха при вида на подобните на изваяния воини, без колебание стъпващи под строй във водата.

— Не спирайте!

Братовчедите протегнаха ръце към тях над борда на Хвърчило. Ереко отблъсна ръцете им:

— Спускайте платното!

Кайл скочи и хвана някакво въже. Ереко бе обгърнал с ръка Пътника — очите му още бяха затворени и се държеше за главата. Платното изплющя и се изду. Хвърчило дръпна Кайл. Зад тях войниците крачеха и редица след редица изчезваше под вълните. Провесен от борда, Кайл не се удържа и вдигна краката си колкото можеше над водата.

* * *

Нетърпеливи удари по стената на галерията до нишата му вдигнаха Хо от обяда от задушени зеленчуци и безквасен хляб. Той дръпна окачения на входния отвор парцал с язвителна забележка върху устните, но не се натъкна на никого. Наведе поглед и съзря сгънатата на две фигура на Су, стара уикска вещица, която слуховете от тунелите изкарваха някогашен участник в най-висшите органи на племенните съвети.

— Какво има, Су?

Тя събра тъмните си възлести ръце върху не по-дълго от крака му бастунче. Пръстите й бяха изкривени от подуването на ставите, измъчващо възрастните — тия, които не можеха да си позволят лечението на Денъл или нямаха достъп до него — и навири глава, за да го огледа с едно око, черно и лъскаво като мънисто, както на враната от поговорките.

— Просто си казах, че може и да искаш да знаеш. Хванали са двамата нови. Малазанските съгледвачи. Хванали ги да тършуват при изкопа. Смятам, че Ят възнамерява да ги убие.

Хо я погледна смаяно.

— Да ги убие? Как ще го направи, в името на циците на Тогг? Ще им приказва до смърт?

Изкрякване.

— Ха! Това беше добро. Не знам как. Има намерението обаче да ги представи на нашия гостенин там долу.

Да ги представи? Любезна Солиел, не. Кой знае какво може да произлезе от това.

— Ще си взема нещата. Много ти благодаря, Су.

— О, аз идвам с теб.

При тунела се спря и навлече елека и сандалите си.

— Доста бързам всъщност.

Уикската вещица почукваше по пътя си из неравния тунел. Тя презрително махна с ръка.

— Пфу! Нямаме бърза работа. Знаеш как стават тези неща. Всеки има да добави нещо от себе си. Ще приказват през цялата нощна стража.

Стигнаха до широката главна галерия и Хо бе изненадан да я намери почти пуста.

— Къде са всички?

Су удари с бастуна си по утъпкания пръстен под.

— Не ти ли казах току-що, глупако? Долу са!

Хо тръгна бавно по някаква странична галерия и пъхна ръце в пояса, с който придържаше старите си износени дълги гащи — толкова широки, след като бе така отслабнал.

— И никой не дойде да ми каже…

— Аз дойдох! Много ти благодаря!

— Освен теб, Су.

Останала без дъх, тя тежко се отпусна върху тояжката си.

— Горкият Хо. Не си смятал наистина, че можеш просто да останеш настрани, нали? Ят говореше срещу теб години наред! Постоянно подкопаваше положението ти! Не забеляза ли?

Свиване на рамене.

— Не…

— Ха! Сляп глупак! Не си кой знае какъв интригант… — тя въздъхна. — Е, добре, всички ние си имаме силни и слаби страни. Предполагам, че просто трябва да работя с материала, с който боговете са ме проклели и ми се подиграват.

Хо спря рязко.

— Твоите намеци и мъгляви заявления може и да впечатляват останалите, Су, но аз нямам време за тях.

Вещицата го застигна, както се беше загледал настрани.

— Охо! Някакъв живец! Все пак у тебе е останало нещо от гръбнака!

Хо се въздържа от забележката, че точно тя не би трябвало да говори за гръбнаци. Той взе напълнена лампа от една близка ниша, запали я от друга и после отиде до стръмно спускащ се страничен тунел, снабден с въже за слизане. Той поведе, а Су недоволно пуфтеше надолу. Камъчетата, които подритваха, отскачаха и трополяха по наклона толкова надалеч, че звукът им се губеше в тъмното. Нагоре по тунела лъхна постоянен поток от горещ влажен въздух и докосна пламъка на светилника.

— Добре — изрече Хо най-накрая — какво искаше да кажеш с тези думи?

Крякане от мрака над него.

— Ха! Необходимо ти е повече време от комуто и да било, за да признаеш, че и ти си човек като останалите от нас, нали? Съвсем разбираемо е! Ха!

Хо забави слизането си. Дали тая вещица просто пуска стрели в тъмното? Всяка от тях обаче попада толкова неприятно близко…

— Нямам и представа за какво говориш.

Зад него тояжката отекна от пръстта.

— О, стига! Рудата спира всякакви нови действия, но старите остават! Аз… те надушвам, Хо.

Кралице, не. Той замръзна.

— Не е любезно, Су. Все пак тук долу водата е съвсем малко.

Издълженото лице на старицата се показа в потрепващата светлина на лампата. Пламъкът танцуваше в черните й очи; тя се усмихна заговорнически.

— Надушвам в теб стария ритуал, магус. Забранения. Как успя? Всички смятат, че е изгубен.

Тъй и трябва да си остане. Той се дръпна и заслиза.

— Нямам представа за какво говориш.

— Много добре! Така да е. Изглежда тук, долу, доверието не достига, досущ като предприемчивостта. Не те упреквам за предпазливостта ти. Ти обаче можеш да приключиш тукашната комедия, ако го поискаш. Просто изкарай наяве частица от това, което е вътре, магус. Вярвам, че е възможно, въпреки рудата.

Възможно! Да, може и да е възможно — и да доведа безумието със себе си! А аз изпитвам силно отвращение към безумието, вещице. Много силно.

След протяжен плавен завой и друго дълго спускане тесният тунел влезе в естествена пещера; подът й бе заравнен с пръст, за която Хо знаеше, че е изрината от още по-вътрешно място. Пределите се възправяха нагъсто като зъбите на гребен и се издигаха капкообразно към изгубен в тъмнината връх. Куп мъже и жени — подборка от обитателите на Пъкъла — задръстваше пода. Светилници върху дълги пръти огряваха сборището с бледа златна светлина. Су без бавене си запробива път през множеството, ръгаше с лакти и мушкаше с тояжката.

— Сторете път, глупци! — съскаше тя.

Хо я следваше, промъкваше се и кимаше на познати затворници — те гледаха гневно и потъркваха пищялите и страните си:

— Извинете.

Той проби предната редица и намери двамата новодошли, Почерпката и Печалния, заобиколени от въоръжена с копия шайка от по-яки мъже. И двамата изглеждаха наред и по-скоро отегчени от цялата работа. Особено Печалния, застанал със скръстени ръце и изкривил уста, сякаш ще се разсмее, излъчваше презрение. Ят и Сесин стояха наблизо. Ят съзря Хо и посочи с тоягата си:

— Ето го! Разбира се, че е дошъл. Техният малазански съюзник. С теб ще се заемем после, Хо.

— Съюзник?

— Много пъти си бивал виждан да се срещаш с тези двама съгледвачи. Отричаш ли го?

Хо почеса темето си и сви рамене.

— Да, разговаряли сме. Аз съм разговарял по едно или друго време с всички тук.

— Великолепно — промърмори под нос Су.

— Какво правиш тук, Ят? — излая тя. — Това съд ли е? Какви са обвиненията? Коя власт ти е дала право?

Ят удари с тоягата си по меката почва:

— Млък, вещице!

— Или и с мен ще се разправиш по-нататък? Кога ще свърши това? Колко души ще убиеш?

Ят се усмихна под гъстата си брада и Хо разбра, че Су е прекалила. Той разтвори широко ръце.

— Никой няма да умира. Ти за какъв ме мислиш? Всички тук сме цивилизовани хора — и аз разпростирам това определение дори и върху теб, Су. Просто предвиждам малко представление. Мъничко зрелище за новите ни приятели, предназначено да им обърне внимание върху важността на нашата работа.

От киманията и виковете на одобрение Хо разбра, че — както казваше Су — твърде дълго време е бил отдръпнат от останалите. Как малкото им братство от учени и магове можа да стигне дотук? Да нарочват „съгледвачи“ за наказване, да се въоръжават, да всяват страх? Хората, които биха говорили против Ят, очевидно бяха твърде отвратени, за да си направят труда дори да слязат. Като него.

— Не знаем какво може да стане, Ят. Твърде е опасно.

— Млъкни! Ти се злепостави, Хо. Заговорничиш с малазанските си сънародници.

— Малазански? Аз съм от Ли Хенг, Ят.

— Именно. От самото средище на Малазанската империя.

Ят направи знак на копиеносците да подкарат пленниците напред. Сесин застана между Ят и двамата, ръцете му потрепваха на хълбоците. Хо можеше само да гледа вторачено — твърдението на събеседника му разкриваше смайващо невежество. Как някой би могъл да си проправи път с аргументи през подобна пропаст?

— Ят — продължи Хо и последва множеството, — ти знаеш за Малаз и Кюон Тали приблизително толкова, колкото аз знам за Седемте града! Много хора на материка смятат малазанците за потисници, точно като теб!

Ала високият жрец от Седемте града вече не слушаше.

Заобиколен от копиеносците, Печалния погледна Хо:

— Какво ще стане?

— Мълчи — предупредиха го някои от стражите. Той не им обърна внимание.

— Просто ще ви… покажат нещо. Не е опасно във физически смисъл.

Устата на Печалния се изви надолу и той загрижено погледна на другата страна:

— И аз съм донякъде любопитен.

Хо забеляза, че Су наблюдава и двамата с голям интерес, а проницателните й очи ги проучват. Миг по-късно тя се изсмя с грак, извърна глава към Хо, усмихна се както по-рано, докосна закривения си нос отстрани и намигна.

— Какво има? — промърмори той.

— Надушвам нещо друго. Отне ми известно време да си го спомня. Беше много отдавна на Съвета на всички кланове.

— Какво?

— Ще видиш. Ти и Ят, струва ми се. Ха!

Хо изсумтя.

— Още от игричките ти.

— Ха!

Пътеката водеше до процеп в каменната стена на пещерата. Утъпкани стъпала от пръст слизаха през тясната пукнатина до друга пещера, издълбана в слоестата изсъхнала утаечна скала, която съдържаше рудата отатарал. Копиеносците избутаха Почерпката и Печалния напред, където чакаха Ят и Сесин. Зад тях пътека в пръстта се издигаше към отсрещната стена, изглежда образувана от гладка стъклообразна скала.

Печалния се огледа:

— Това ли е?

На устните на Ят се мъдреше алчна тържествена усмивка. Той ги подкани:

— Погледнете по-внимателно. Издигнете светлините!

Свалиха прътите, отново привързаха и нагласиха лампите. Светлината разцъфна и показа стена от тъмнозелен камък със скрити дълбини, където блещукаха отражения. Хо гледаше как постепенно бавното осъзнаване озарява Печалния.

— Не — това не може да бъде… — промълви той. Погледът му обходи издълбаната в основата изпъкналост, издигащия се към зиналия отвор на пещерата наклон, стърчащата над отвора скала, отрязана от тавана на кухината.

— От всички забравени богове… — произнесе той. Погледна Ят с неприкрито учудване на тъмното си напанско лице. — Нефритов гигант… Чел съм за тях, разбира се. Но това…

Той поклати глава, загубил дар слово от смайване.

Хо бе сащисан като него — колкото и често да слизаше, това всеки път изумяваше и смиряваше. Овалната пещера, по-висока от два мъжки боя, мислено се превърна в прозяваща се — или крещяща — уста. Издатината отдолу — брадичка. После човек сравняваше тази долна част на лицето с горната, после лицето с главата, главата с врата, и… и въображението на Хо можеше да доведе упражнението дотук. Ставаше безсмислено. Невъобразимо. Как би било възможно създаването на такова нещо? Нямаше ли да рухне под собствената си колосална тежест?

Ала те идваха от друго място, разбира се. И все пак нямаше ли такова Царство, без значение колко чуждо, да притежава свои особености, своя система от физични закони, които не могат да бъдат престъпвани? Това бе твърде много за Хо — както и за целия отряд професионални магове, учени и изследователи на теургията, които се бяха съсредоточили основно върху тази тайна през последните три десетилетия.

Всичките откровения не направиха впечатление на Почерпката, който смушка Печалния:

— Какво е това?

Печалния само сви рамене:

— Някаква голяма статуя.

— Елате, елате — подтикна ги Ят и тръгна по пътеката. — Елате да погледнете по-добре.

Той махна на Печалния да го последва. Очите му бяха присвити в явно недоверие, но явно не можеше да отклони такава възможност. Все пак е един от нас, реши Хо.

Печалния тръгна след жреца от Седемте града по пътечката от утъпкана пръст. Тя свършваше в края на тъмната пещера — в отворената зинала уста. Ят посочи навътре и се отмести. Печалния изгледа предпазливо жреца, наведе се напред, огледа бързо и потресено се дръпна.

— Гърло! — провикна се той. — Издълбали са гърло!

Хо, затворил очи, кимна почти отчаяно. Да, гърло. И нито един от хвърлените от нас камъни все още не е достигнал дъно. Въжето на целия остров не достига, за да се спуснеш във вътрешността на тази статуя. И следователно тайната ни обърква още повече — щом има гърло, има ли стомах? Черва? Трябва ли да се продължава с проучването в това направление? Може би не. Какво би яла една гигантска нефритена статуя? По-логично е да няма нужда от хранене. Защо тогава е гърлото?

— И какво чуваш? — продължи Ят, стиснал гърлото си с ръка, очите му блестяха трескаво.

Печалния накриви глава, наведе се и известно време помълча. Всички долу също притихнаха.

— Чувам ветрец… въздишка или шепот… като вятър в гората есенно време.

— Този е силен — прошепна Су на Хо. Тя отмести глава изкосо и погледна нагоре.

— Какво чу?

— Писъци на безумци. А ти?

Главата й клюмна.

— Безутешен плач.

Сега Ят разпери и двете си ръце пред издълбаното в нефрита лице, а дългите му пръсти се разпериха. Той опря лицето си в камъка и устата му се размърда мълчаливо.

— Какво върши сега този глупак, в името на Опонн? — зачудено промърмори Хо.

Печалния усети нещо и погледна нагоре:

— Какво?

Отиде на края на пътеката и неуверено погледна надолу към тях.

— Аз съм поразен, признавам го. И ако имахме…

— Чакай — прекъсна го Ят и се отмести от отвора.

Нещо дръпна Печалния. Хо също го усети — рядката му коса се разроши, а ризата му залепна за гърдите. От устните на Су се отрони притеснено свистене.

От устата като буен порой се понесе бучене. Печалния се сниши, но от устата изригна въздушен взрив, сякаш гигантът издиша. Това изскубна човека от площадката и го запокити през пещерата. Всички долепиха ръце до главите си, понеже ушите им изпукаха. Неколцина паднаха и запищяха от мъчителна болка. Из пещерата се развихри прашна буря и забули видимостта, а над тях Ят се смееше и виеше като обзет от бяс безумец.

Прахът се слегна и Хо намери купчината затворници, насъбрали се около падналия малазанец. Хо си проправи път. Почерпката бе там, коленичил до неподвижния си приятел.

— Доведете следващия! — нареди Ят от пътеката, но никой не слушаше. Всички му крещяха едновременно — кога е открил тази способност? Защо не е споделил това, което знае? Как е достигнал до него? Осъзнато ли е, или е просто спонтанно? Ами свойствата на въздуха?

Хо стоеше мълчаливо и гледаше към мъртвия. Човекът бе труден, рязък, даже надменен, но той го харесваше. А никой от тях не подозираше какви са били намеренията на Ят. Тоест, никой освен Су.

Почерпката вдигна ръка и здраво зашлеви мъртвия си приятел през лицето. Останалите го сграбчиха, за да го издърпат настрани, но Печалния се закашля, потрепери и закри лицето си с две ръце. Изстена:

— Боли, Гуглата да ме отнесе.

Хо зина — това бе невъзможно! Та той прелетя право над главите им! Как… без магия… как? Почерпката изправи Печалния на крака, онзи се олюля и изтупа праха от дрехите си. Обхвана врата си с две ръце и завъртя глава наляво и надясно.

— Е, щом това вече не ни пречи, вероятно можем да се измъкнем оттук.

— Какво! — донесе се смаян вик отгоре.

Затворниците се дръпнаха и оставиха широк празен кръг около тримата малазанци. Су избухна в презрителен смях:

— Тия двамата са трудни за убиване.

Тя вирна глава и заговори Печалния:

— Дошли сте да набирате хора?

Той я изгледа от горе до долу:

— От уикците? Определено.

Ят дотърча, погледът му бе безумен.

— Какво е това? Още е жив?

Той даде знак на копиеносците:

— Какво чакате? Те явно са заплаха! Убийте ги веднага.

Почерпката измъкна копието на най-близкия и го насочи към Ят. Внезапно изникна Сесин и плесна ръцете си съвсем близо до очукания каменен връх. Двамата дърпаха напред-назад с копието помежду си, обутите им в сандали крака се местеха в сухата пръст.

— Прекратете това веднага! — викна Хо. Ят правеше знаци на всички да се отдръпнат. Тегленето на копието продължи — с превит надве гръб, Сесин се хилеше, а Почерпката беше стиснал устни и очите му изскачаха. Напрягаха се неподвижно, все едно участваха в изобразяваща усилие пантомима, докато копието не се счупи между тях със силен пукот. И двамата залитнаха назад.

Ят вдигна ръка и извика нещо на наречието на Седемте града. Обърна се към Печалния:

— Какъв си ти?

— Съюзник — Печалния повиши глас, за да заговори на всички. — Дошли сме, за да върнем всички ви на Кюон и да се борим срещу Империята. Какъв е вашият отговор? Отмъщение за тези, които са ви затворили?

Ят го изгледа с изскокнали очи, а после пусна смеха си на безумец.

— Глупецо! Каква полза може да има от тези старци и бабички? Ами отатаралът?

Печалния вдигна рамене.

— Пъкълът отдавна е изчерпан. Сега е само затвор. Малкото останала руда, която изкопавате, съдържа нищожни следи от елемента. При това — непреработена, непречистена. Може да се почисти.

— Той е в храната! — провикна се някой.

Отново вдигане на рамене.

— Промяна на храненето. Ще изчезне.

Ят приглади брадата си и се замисли.

— Ако присъствието му е толкова слабо, колкото казваш — то тогава защо никой от нас не може да се възползва от Лабиринтите? Защо теургията изобщо не ни е достъпна?

— Разстоянието. Заради разположението ни тук на острова е. Стига да напуснем, ще се върнат.

— Ала ние сме го вдишвали! — възрази глас.

— Има много алхимични лечения, откашлящи средства.

— Вярно е — каза някой. — Вдишаният с достатъчна сила д’баянгски прах може…

— Ще млъкнете ли! — изръмжа Ят. Стисна с две ръце тояжката право пред себе си. — Повярвай ми, малазанецо, аз желая отмъщение срещу твоята Империя повече, отколкото можеш да си го представиш. Но ние сме тук в този затвор — както го наричаш — и не виждам как възнамеряваш да ни измъкнеш!

Печалния търкаше и развърташе рамото си и мръщеше лице.

— Доста ясно е.

Той се огледа.

— Кое време е горе?

— Преди зазоряване — отвърна някой и всичко закима.

— Чудесно. Хайде да отиваме в главната галерия и ще ви изкараме навън при изгрев-слънце.

Ят се обади с презрение:

— Лъжи! Отидете ли там, ще повикате стражата да ви измъкне.

— Пронижете ни с копията си тогава.

Ят млъкна, пламна и устата му се размърда. Су се изсмя пренебрежително. Двамата се насочиха към тунела. Всички се отстраниха от пътя им.

Хо вървеше най-отзад и чакаше Су. Щом останалите затворници се отдалечиха достатъчно, той попита:

— И тъй, кои са те?

Вещицата му хвърли кадифен самодоволен поглед:

— Не се ли досети вече?

— Не. Значи не са малазанци.

Тояжката й го шибна през пищяла, той подскокна настрани и потръпна.

— Моля те! Разбира се, че са малазанци. Но има малазанци и малазанци.

— Не разбирам.

— Очевидно.

Известно време крачеха мълчаливо.

— Значи те са с това движение за отделяне, за което слушахме.

Су го отпрати настрана като досадно насекомо и препречи пътя. При дългия тунел нагоре той я изчака да си поеме дъх.

— Стара съм — внезапно изрече тя. — Странно как тези от нас, които са се възползвали от направляването на Лабиринтите или от ритуала, за да останат живи, продължават да са живи тук в рудниците?

Хо не отговори — какво имаше да каже? Че това е тайнство?

— По някое време се боях, че ще прекарам тук цяла вечност. Или докато вятърът разруши острова около мен и аз просто съм в състояние да си тръгна. Не си ли изпитвал такива страхове?

Хо поклати глава.

— Не съм се замислял за това.

Тя още веднъж го разгледа внимателно и се намръщи.

— Нямаш въображение, Хо. Всъщност на теб ти липсват много неща, които правят човека цялостен.

— Това обида ли е?

— Настроения, да речем. Не си спомням да съм те виждала ядосан. Къде е изчезнал нравът ти, магус? Честолюбието ти? Предприемчивостта ти?

— Този въпрос е приключен, Су — изръмжа той и се отдалечи.

Изчака я при съединяването на наклонения тунел със страничната галерия. Нататък вървяха един до друг, но мълчаха. Не срещнаха никого. Стигнаха главната галерия и тя също се оказа празна. Хо се чудеше дали Печалния и Почерпката вече не са измъкнали всички — може би бяха прокопали тунел право до повърхността с клечки за зъби.

От кръглата главна галерия до тях достигна ропотът на много гласове. Развълнуваното множество на цялото население на Пъкъла — всички говореха, бяха се размесили и си разменяха мнения и слухове. Хо срещна погледа на най-близкия.

— Какво става?

— Двама от новодошлите са изкачили стената.

Веждите на Хо се вдигнаха.

— Наистина.

Точно както казаха.

— Но всички са опитвали това.

Безпомощно махване.

— Очевидно единият е имал две къси пръчки, които е забил в стената и така се е изкачил — първо едната, после другата. Вторият е вървял по следата му, забивал е и е правил дупките по-дълбоки.

Хо се сети за късите тояжки, които видя Печалния да дялка. Значи все пак не бяха оръжия.

— Оттогава? — попита Су.

— Нищо. Тишина. Ят казва, че са избягали.

— Това ще каже, да.

Имаше нещо нездраво в омразата на този човек. Измъкнеха ли се, трябваше да го държи под око. Кой знае какво можеше да реши — вече бе опитал убийство.

Стържене и щракане отгоре съобщиха за движението на окачената платформа. Приказките спряха. Част от затворниците избягаха от галерията — може би се бояха, че стражата идва да раздава правосъдие. Хо го смяташе възможно, но не и вероятно. Защо да слизат да си цапат ръцете, когато можеха просто да не дават храна?

Със спускането на платформата стана очевидно, че тя вози само един пътник — Печалния. След като тя докосна земята доста тежко, той отвърза предпазното въже и махна подканящо.

— По пет на курс, моля.

Никой не продума, нито се помръдна. Зачудените лица се обръщаха едно към друго, сякаш в търсене на указание какво да се прави. Печалния се намръщи разочаровано.

— Е, хайде де, та вие сте нетърпеливи. Не се настъпвайте един друг.

Хо пое дъх, за да запази равновесие, и направи крачка напред.

— Какво стана горе, Печален?

— Ела. Поогледай се.

— Аз ще дойда — обади се някаква жена и пристъпи напред.

Хо я разпозна като една от последните новодошли, пристигнала заедно с Печалния и Почерпката. С тях дойдоха още трима затворници. На платформата Хо попита жената:

— Познавате ли се?

Тя огледа Печалния от главата до петите.

— Не.

Той самият дръпна връвчицата, опъната покрай дебелото конопено въже на платформата. Скоро след това механизмът потрепна нагоре и се заизкачва. Хо забеляза, че на кръста на Печалния висяха два различни меча.

При издигането им покрай тях минаваха сивите, жълти и златни утаечни слоеве на изкопаната скала. Въжето скърцаше тревожно. Хо погледна надолу и се замисли колко ли десетилетия е крачил из този прахоляк? Шест? Седем? Беше ли загубил броя им? Сега бъдещето го притесняваше. Какво щеше да прави? Къде щеше да отиде? Твърде дълго време бе прекарал, без да му се налага да разсъждава по такива въпроси. Изгледа Печалния — по него нямаше и белегче, а колко стражи? Двадесет и пет или там някъде. Как те двамата бяха извършили това? А и всичкото без никаква магия от Лабиринтите. Постижението им някак ядеше Хо — струваше му се, че е изкопаемо. Каква е нуждата от маговете, щом без магия могат да сторят това?

Платформата се блъсна, спря и се олюля. Със скърцане на дърво в дърво здравото стебло, което ги крепеше, започна да се завърта настрани и прекара платформата върху пръстта до отвора. Печалния отвърза предпазното въже. Хо примигна на непривичната утринна светлина и засенчи очи. Постройките на Пъкъла не се бяха изменили много от последния път, когато ги бе видял. Дълга дъсчена сграда стърчеше там, където при довеждането на Хо имаше само палатка. Навес над ковашка работилница, заграждение за магарета, прашна купчина отворени каци и ниска къща за офицерите допълваха наказателното селище. Околността бе зарината от строшени бурета и ръждиви парчета метал. По-нататък във всички посоки се простираха накичени с остра трева дюни. Завеси вдигнат от вятъра пясък закриваха далечината. Почерпката поеше четирите магарета, вързани за спиците на големия кръгъл повдигащ механизъм.

— Къде са всички?

Печалния надигна брадичка към казармите:

— Вътре.

Хо навлажни устни и се застави да попита:

— Живи?

— Виж сам.

Хо реши, че да, ще види. Само че не можеше да се застави да слезе от платформата. Останалите бяха прекрачили незабавно. Той погледна надолу, придвижи напред обутия си в сандал крак, постави го на земята, прехвърли върху него част от тежестта си и леко подскокна нагоре-надолу, като че изпитваше устойчивостта му. Само след това успя да премести другия си крак от дървените дъски.

Печалния наблюдаваше всичко безмълвен, със стиснати устни.

— Съжалявам — произнесе най-накрая той, докато отиваха към казармените помещения.

— За какво?

— Не бях помислял колко тежко може да е това за някои от вас.

— Мисля, че ще установиш — за повечето от нас.

Тогава Хо спря. Безпокоеше го нещо, свързано със съоръженията. Той отново се огледа и се замисли.

— Къде са количките? Къде е пътят за доставянето на рудата до брега?

Той посочи безразборно струпаните бурета.

— Празни са. Къде са пълните?

Печалния гледаше настрани и се взираше в далечината, бръчките около очите му почти ги скриваха.

— Съжалявам.

— Съжаляваш? Ти съжаляваш? Какво искаш да кажеш, Гуглата да те отнесе!

— Иска да каже, че са ги изхвърляли — обади се жената. Хо се обърна, тя ги беше следвала.

— Изхвърляли са ги? Те ги изхвърлят! — Хо вдигна мръсните си ръце с изпочупени нокти към Печалния. — Седемдесет години стъргане и дълбаене — намалени дажби, колчем не сме изпълнили наряда си — и те… те просто…

Хо се втурна към казармите.

Печалния се забърза да го догони.

— Доколкото разбирам, не първоначално. Само през последните — хм — десетилетия. Всичко е било изчерпано и не си е струвало да се пречиства. Съжалявам, Хо.

Вратата не искаше да се отвори. Когато Хо обърна рамо към нея, сякаш искаше да я избие, Печалния пристъпи напред и издърпа два клина. Хо отвори вратата. Намери стражите налягали и насядали по пода. Щом видяха Хо, ония, които можеха, се изправиха. При вида на Печалния се отдръпнаха. Почти всички имаха кървави рани по главите — разцъфнали в наситеночерно и в лилаво натъртвания. Хо отново се сети за късите тояжки, издялкани от Печалния. Така, значи все пак оръжия.

— Кой е старшият офицер?

Напред пристъпи нисък и пълен човек с руса брада.

— Аз съм капитан Галит. Кой си ти, в името на Бездната?

— Да разбирам ли, че сте изхвърляли добиваната от нас руда?

Разбираща усмивка пропълзя по устата на капитана.

— Да, това се вършеше при пристигането ми преди пет години. Проверявахме всяка доставка и изхвърляхме всичко под най-малкото количество за пречистване.

Хо прекара ръка през късата си коса и откри как капки пот се стичат по слепоочията му.

— Кажете ми кога… колко често това количество е било достигано?

Усмивката се превърна в подигравателно незачитане.

— Никога.

Хо сграбчи в ръка ризата на мъжа.

— Ела с мен.

Той го поведе към зиналия ръб.

Печалния го последва.

— Какво ще правиш, Хо? Ще го бутнеш вътре ли? Не мога да позволя това.

— Не можеш…

Хо се спря и се изправи срещу ниския мускулест напанец.

— За какъв се вземаш ти? Мотаеш се тука няколко месеца и знаеш всичко? Това отива много назад в миналото.

— Тези хора се предадоха на мен. Не на теб. Те са под моята защита.

Хо се обърна към малазанския офицер, пое дълбоко дъх за успокоение и отпусна юмрука си. Капитан Галит издърпа намачканата си риза.

— Вие тъй и тъй нямахте смелост — проскърца той.

Хо замахна с опакото на ръката си, удари Галит странично по главата и го събори неподвижен. Печалния подскокна назад и хвана дръжката на единия от мечовете.

— Как направи това? — попита той с присвит поглед.

— Как ти и Почерпката победихте двадесетина стражи?

Печалния се изправи, наведе глава и призна, че са го наддумали. Усмихна се злобно:

— Изненадахме ги.

— Ако вие двамата сте свършили да се превземате, може би ще сме в състояние да обсъдим как да се изнесем от този остров?

Печалния и Хо се обърнаха към трътлестата жена с побеляла коса.

— Слушай — нетърпеливо попита Хо. — Как се казваш, в името на благосклонността на Господарката?

Тя скръсти пълни ръце пред широките си гърди.

— Девалет Омптол.

— Откъде си?

— Няма да ти говори нищо.

Хо завъртя очи.

— В името на боговете, жено, та тук има над четиридесет учени, историци и архивари.

— Меър. Корабен маг, от Черния град.

— Значи си от Юмрука.

Веждите на жената се надигнаха изненадано.

— Да. Това име не се използва често.

Печалния хвана краката на припадналия капитан и го затътри обратно към казармата.

— Корабен маг, а? Това ще е много полезно.

— Ако някой от вас си мисли, че ще призова Лабиринта си с целия този отатарал наоколо, вие сте побърканите.

Тя извика към Печалния.

— Как въобще ще се измъкнем от този проклет остров?

— Почерпката ще извади останалите от нашия — хм — отряд през нощта. Имаме кораб.

Девалет изпухтя нещо като „Чудесно!“ и си тръгна.

— Къде отиваш? — викна подире й Хо.

Тя посочи към дюните:

— Там има океан. Ще си изпера дрехите, ще си изжуля кожата с пясък, ще си измия косата и после ще го направя отново!

Хо подръпна протъркания си мръсен елек и надигна крак в износен кожен сандал. Всичко пропито от рудата. Погледна към казармите, очите му се оцъклиха и той се затича след Печалния.

— Почакай малко!

* * *

Гелел искаше да изтимари коня си — нетърпелива кобила, към която доста се бе привързала — но Молк я пресече и заяви, че за такива неща се грижели редниците, а тя, като превост, не бивало да се принизява. Лично тя не виждаше нищо необичайно в това офицерът да се грижи за коня си, Молк обаче бе непреклонен. И тъй, тя се оказа изправена пред още една празна вечер на очакване — очакване на разузнавателни сведения от Ли Хенг за хода на обсадата, която явно бе достигнала до задънена улица, въпреки първоначалните победи. Или се чакаха сведения от изток за придвижването на армадата на императрицата. Или за новите събития — крайбрежните нападения на значителен пиратски флот, който се събра, за да се възползва от безпорядъка, разграби Унта и сега Коун. Само преди два дни до тях стигнаха сведения, че разбойниците дотам се одързостили, та всъщност настъпвали навътре в сушата. Обзалаганията из палатките бяха за това докъде ще се осмелят да отидат. С най-големи шансове бяха нападения над Тело или Ипрас.

Следователно тя стоеше пред същия избор, който всъщност не бе избор през тази седмица, откак войската на Урко премина — да лежи на покрива на палатката и да зяпа, да седи около главния огън в стана или да посети шатрата на началството. Прекарването на още една безполезна вечер около огъня означаваше да гледа как фаларските конници, водени от дебелия си капитан — Тонли — си разменят обиди и хвалби със сетите, докато поглъщат огромни количества от разнообразното пиене, което хората му бяха „освободили“ напоследък. Най-често — бира, въпреки появата на някоя и друга бъчва пречистено спиртно питие и дори на мехове с медовина. Посещаването на палатката на началниците значеше — да — още по-голямо приближаване до командир Улен. Нещо, което тя намираше страшно лесно за извършване.

Какво щеше да си помисли маркизът? Или Чос? Щяха ли да одобрят? Гелел нахлузи по-плътно ръкавиците си срещу мразовития нощен въздух и погледна на изток, където земята преливаше в плоската богата равнина на Идрин. Някъде там, само на дни разстояние, се движеше окъсаната сбирщина на пиратите. Тя лениво се запита защо ли Улен просто не изстреля тиловия си батальон заедно с фаларските стрелци, сетските разузнавачи и конницата от Патрулите и не изличи разбойниците от лицето на материка. Е, нека вървят в преизподнята! Твърдяха, че тя била наследникът на талийското Господство, Тали на Кюон Тали. Следователно тя заемаше по-висок чин от маркиза, а Чос го нямаше. Гелел се насочи към шатрата на командването.

Тя достигна една от главните пътеки в стана и видя по-напред факлите и стражите на пост — редовни малазански войници от фаларските бригади, и забави крачка. Ако Лигата спечели наближаващия сблъсък и тя бъде поставена като Тали на Кюон Тали… как би се отразило сегашното й държане тук в очите на такива войници навсякъде? Мисълта за подигравките им пламна върху лицето й.

Сега очите на гвардейците я гледаха, блеснали в тъмнината под шлемовете им, и тя се застави да продължи да ходи. Е, и те да вървят в преизподнята — точно сега тя не беше нищо повече от обикновен капитан от конницата — превост. Обикновен и сам.

Когато приближи, гвардейците преклониха глави в знак на почит и единият дръпна навеса настрани. Гелел отвърна с цялата любезност, на която се осмели, и се шмугна вътре. Там беше топло. Златната светлина на лампите огряваше претрупана маса, пръснати столове и ниска масичка, засипана с плодове, парчета месо и кани с вино. Командир Улен сипваше вино на масата, изправи се и се поклони. Маркиз Джардин се изправи и също се поклони, макар и по-бавно и небрежно — обикновено съблюдаване на благородническа любезност. Гелел на свой ред отдаде чест на двамата старши офицери.

Улен отклони поздрава.

— Стига, Алил. Колко пъти трябва да помоля?

— Всеки път, господине.

Гелел свали ръкавиците и наметалото си и ги положи върху някакъв стол.

— Тъкмо говорехме за тази разбойническа войска — обясни маркизът и отново се отпусна на стола си. — Разправят, че в Унта сигурно са опитали да ограбят Имперския арсенал. Унищожили са половината от града и от себе си.

— Останали са достатъчно от тях — проръмжа Улен в чашата си, седна и протегна крака. Гелел хареса как го направи, хареса и как я наблюдаваше с ъгълчето на бледосините си очи — почти притеснено. Тя седна на масата и си взе гарафа.

— Напълно разбирам защо не ги размазваме. Искам да кажа, след като са толкова много…

Усмивка от Улен. Усмивка без никаква подигравка, само жива веселост, споделена и от очите.

— Колко невъобразимо много са станали сега?

— Дочух някакъв войник да се кълне, че били поне тридесет хиляди.

Маркизът подсвирна.

— Извънредно увеличение наистина. Забравете ги, Алил. Та те са само сбирщина грабители. Нас не ни занимават лешоядите. Дошли сме за лъвицата.

Улен обаче се намръщи, а загрижените резки около устата му станаха по-дълбоки. Гелел срещна погледа му и въпросително повдигна вежда.

— Не ги пренебрегваме, Алил. Сетските съгледвачи ги наблюдават от разстояние. За тях се носят доста притеснителни и по мнението на всички — противоречиви слухове. Ала те са — как да го кажа? Трудно е да им повярваш. А и нашият маг при Урко, Бала, изпрати послание, че била притеснена. Тя подозира, че могъщи магове се крият от търсенията й.

— Трябва да има една-две силни личности, които удържат тълпата да не се разпадне — изказа се маркизът. — Ние ще ги набележим, ще ги отстраним и множеството ще се изпари. Не е трябвало да навлизат във вътрешността — очевидно са прекалено самоуверени.

— Келанвед бил ли е прекалено самоуверен — размисли се Улен на глас, докато наблюдаваше чашата си, — когато е навлязъл във вътрешността със своите морски разбойници от Малаз? А Хенг е едно от първите му завоевания.

Известно време Гелел и маркизът не проговориха. Джардин наклони глава, за да признае правотата му:

— Вероятно можете да кажете, че той е бил изключението, което потвърждава правилото.

Гелел разгледа своята чаша за вино:

— Щом говорим за трона… защо не излезем да я пресрещнем? Извинете, че питам, но съм нова в частта — не можем ли да я спрем в тесните равнини западно от Коун?

Друга усмивка от Улен.

— Така е.

Той се протегна и прекара ръце през късата си руса коса.

— Тогава обаче тя просто ще се оттегли към Коун и ще ни чака. Ние не можем да приемем това. Както би казал някой адвокат, тежестта на доказването остава за нас. Ние трябва да я бием. Тя просто трябва да се отдръпне и да чака подкрепата за нас да изчезне.

Доколкото Гелел разбираше, Улен се отнасяше снизходително с нея, точно като Чос и Амарон, само че обноските му бяха по-любезни. Тя обаче не усещаше нищо подобно в това — просто двамата обсъждаха възможностите и той й предоставяше преимуществото на по-големия си опит. Тя отново се чудеше колко ли знае той за нея, и колко са му казали Урко и маркизът. Узнаването на това можеше да означава много.

— Защо ще изчезва подкрепата за нас, а не за нея?

— Защото ако не можем да превземем Хенг, как можем да превземем каквото и да било?

Гелел стисна устни пред истината на тази отрезвяваща преценка. Наистина. Защо кой да е от съюзниците на Лигата да остане при тях, ако те се провалят тук? Щяха да се изправят пред всеобща измяна. Не много след това щеше да последва завръщане към независимите кралства със старата война на всеки срещу всеки. Сблъсъци из целия континент, неизбежното изпадане в хаоса с глад, жестокост и господство на дребните владетели. Гелел би сторила всичко, за да не допусне това.

Маркизът пресуши чашата си и се изправи.

— Ако императрицата се яви на бойното поле, то тогава Хенг може да се обеси.

Той отдаде чест на Улен:

— Началник.

Поклони се на Гелел:

— Превост. Ще оставя двама ви да уредите другите трудности пред нашата войска и ще очаквам съответните заповеди утре. Лека нощ.

Улен се засмя и отпрати маркиза. При падането на тежкото платнище Гелел се изправи сама срещу Улен. Някое време и двамата не проговориха. Гелел си сипа още вино.

— Маркизът каза ли ви, че съм нова в това поделение?

Улен кимна:

— Да… Вие сте от стар талийски род.

Гелел усети как лицето й се изчервява и прокле изчервяването. За да го прикрие, тя вдигна рамене:

— Богати със знатност, но не и с пари. Вие?

Едното ъгълче на устата му се изви.

— Като вас. Богат на опит, но без пари. През целия си живот съм служил във войската.

— Тогава сте бил отвъд морето? Дженабакъз? Седемте града?

Той поклати глава.

— Не — закачлива усмивка. — Освен ако не броим Фалар.

Тя отвърна на усмивката му.

— О, мисля, че можем да допуснем това — само за тази нощ.

Улен вдигна чашата си.

— Благодарности. Сега притежавам повечко от изключителността на скитосвалия из чужбина войник.

Гелел обаче бе притеснена. Човекът изглеждаше в края на четиридесетте си години, ала не бе служил отвъд морето. Къде ли е бил през цялото това време? Само гарнизонна служба ли бе карал през последните двадесет години? Ала Урко явно имаше пълно доверие в него — можеше ли да не е нищо повече от способен управител, повече чиновник, отколкото войник?

Почукване на предния стълб.

— Да? — попита Улен.

Някакъв гвардеец влезе странично покрай дебелото платно.

— Сетски съгледвач, господине, със съобщение от леката конница.

Улен въздъхна, скокна на крака и отиде до работната маса.

— Доведете го, сержант.

През отвора се плъзна слабо дребничко създание и Гелел зяпна. Дете! Докъде бяха стигнали, да изпращат деца на бойното поле? Гащите от еленова кожа на момичето бяха скъсани и изкаляни, а обувките й — протъркани. Въпреки непоносимия нощен студ тя носеше само кожен елек без ръкави. Дългата й коса падаше запотена, заплетена и украсена с кожени ивици и мъниста, а от омотаното около едното рамо въже висеше дълъг нож в калъф. Независимо че бе мърляво и изтощено от пътуването, детето огледа обзавеждането на палатката с презрението на принцеса.

— Уллар йеш’ ап? — обърна се тя към Улен с очевидно неодобрение.

— Айа — отвърна той с лекота на сетски. — Таиан хешар?

— Ние.

Улен погледна Гелел.

— Моля да ни извините.

На момичето каза:

— Бергар, шо.

Детето поде дълъг разказ на сетски. То направи знак с ръка и Гелел с ужас видя, че върховете на пръстите, както и устните й, бяха посинели от студа. Богове! Та това дете бе полузамръзнало от ездата през нощта. Девойчето хвърли парче окъсан плат на масата на Улен и се обърна да си върви. Гелел се намеси:

— Почакай! Моля те!

Ръката се стрелна към дръжката на дългия нож и момичето изгледа обвинително Улен.

— Какво има? — попита той Гелел.

— Нека остане. Да се стопли — каквото и да е.

Той й заговори и тонът на отговора на момичето съобщи на Гелел всичко, което тя трябваше да знае. Херцогинята предложи наметалото си.

— Може да вземе това.

Улен преведе. Момичето отговори и измери Гелел със свирепа гордост, която щеше да е забавна, ако не бе толкова очевидно искрена. Улен преведе:

— Тя благодари, но казва, че подобно притежание само ще й бъде в тежест.

Гелел стисна дебелия плътен плат с две ръце.

— Тогава няма ли да остане?

— Не. Уверен съм, че възнамерява незабавно да се върне в своя разузнавателен отряд.

— Ще умре от студ! Не можете ли да й наредите да остане до утре?

Улен прекара ръка през косата си и въздъхна.

— Алил… отрядът й вероятно се състои от нейните братя, сестри и братовчеди.

Гелел се облегна върху стола и остави плаща да падне зад него.

— Аз… разбирам. Кажете й… кажете й, че съжалявам.

В отговор момичето протегна ръка и я постави върху ръката на Гелел. Тя просъска ужасено — толкова студени бяха пръстите на детето. После то излезе, а Гелел не можеше да вдигне глава и да го гледа как си тръгва.

След известно време Улен се прокашля и заобиколи масата. Той стисна ръката на Гелел.

— Загрижеността ви ви прави чест, Алил. Тя обаче е неуместна. Тя е родена тук. Израсла е с това и е навикнала.

Гелел потръпна, стресната от думите на Улен.

— Значи те са по-долни от нас, нали? По-груби? По-малко чувствителни са в сравнение с нас?

Лицето на Улен се вкамени. Той отпусна ръка.

— Въобще не исках да кажа това.

Върна се на масата и взе оставеното от момичето парче плат.

— Ера — така се казва тя, между другото. Наречена на малко синьо цвете, което никне навсякъде тук. Съобщава, че отрядът й заловил беглец от разбойниците. И понеже съм им наредил да разберат каквото могат за тези пирати, разпитали са го. Той заявил, че носеният от тях знак бил важен.

Улен разгъна парчето плат.

— Начертал го е тук.

Гелел седна тежко и си сипа още една чаша вино.

— Началник… съжалявам. Загубих самообладание. Несъмнено сте искали да кажете, че е привикнала на такива лишения, че е израсла в целогодишна езда при такова време. Несъмнено сте прав. Съжалявам. Просто ние, талийците, граничим със сетите. Враждата ни е много отдавнашна и аз съм израсла с доста истории, които са… как да го кажа — предвзети по отношение на тях. Поднасям извиненията си, началник.

Тя не дочу отговор от него и вдигна поглед:

— Началник?

Улен се беше дръпнал от масата. Погледът му бе прикован в разгънатото парцалче. Сякаш бе съзрял лично Гуглата — лицето му беше болезнено пребледняло от уплаха. Ръцете му бяха побелели от стискане. Гелел остави чашата си и отиде до него.

— Какво е това?

— О, богове, не… вярно е — прошепна той.

Тя хвана плата. С въглен и охра беше очертана дълга ръждива мазка, понесла извиваща се черта.

— Какво е това?

Улен преглътна и прекара ръка през изпотеното си чело.

— Нещо, което се молех да не виждам отново. Сержант!

Войникът на пост влезе:

— Господине?

— Повикайте маркиза и капитан Тонли, бързо.

— Слушам.

Улен отиде до ниската маса и си сипа вино.

— Какво е това? — отново попита Гелел.

Улен гаврътна питието и отвърна:

— Нищо ли не ви говори? Червено поле, дълъг извиващ се звяр — може би дракон?

— Не.

Той продължи да говори в празната си чаша.

— Колко бързо се забравят толкова много неща.

Маркизът отметна навеса на палатката — носеше само отворена плъстена риза, панталони и ботуши.

— Какви са новините?

Улен кимна на Гелел, която протегна окъсаното парцалче. Маркизът го взе.

— Определено се оправяте с отличителните знаци, маркиз. Какво смятате за този?

— Червено поле, дълъг звяр или може би оръжие — би могло да е кое да е от тях.

— Ами ако нещото е дракон?

— Какво би означавало това? — попита Гелел.

— Тогава…

Той изсумтя и хвърли парцалчето на масата.

— Със сигурност е измама. Празно самохвалство.

— Не мисля. Това потвърждава слуховете от Унта.

— Какви слухове? — попита Гелел по-високо.

— При все това не можете да бъдете уверен — възрази маркизът.

— Така е, но е достатъчно, за да се отнасяме към тях по-бдително. Настоявам да се върнете към носенето на службата си южно от Идрин.

— Съгласен.

Капитан Тонли отмахна настрана платнения навес, примижа и закри очи от ярката светлина на фенерите.

— Какво е това — хм, господа?

— Да! — продължи Гелел. — Какво е това, Гуглата да го отнесе!

— Печатът на Пурпурната гвардия — обясни Улен.

Гелел гледаше вторачено, а веждите й запълзяха по челото. Пурпурната гвардия? Това древно бабешко страшило? Обикновени наемници? Това ли толкова уплаши Улен? Само приличието я възпря да не се изсмее на висок глас.

Капитан Тонли почеса кестенявата си брада. Лицето му издаваше пълна липса на разбиране.

— Пурпурната гвардия значи? Наистина, господине? Изумително.

Той пое дълбоко дъх, забеляза каните с вино и грабна едната.

— Заповедите ви, господине?

Улен или не забеляза, или бе привикнал на обноските на човека — или на липсата на такива.

— Пратете най-добрия си ездач до Урко в Командването.

Той надраска съобщение на късче пергамент и го подаде на Тонли.

— Потвърдено е, че неприятелската войска е Пурпурната гвардия.

— Всеки би могъл да използва този знак — възрази Гелел.

— Никой не би посмял — отговори й маркизът. — Хайде, превост. Тръгваме си веднага.

И той се поклони на Улен. Гелел не се помръдна. Гледаше как Улен й се кланя за довиждане, докато — рече си тя — внимателно не допуска чувства върху лицето си. Маркизът я хвана за ръката.

— Превост.

Навън той я заговори тихо:

— Преоблечете се бързо, потегляме до час.

После отиде към шатрата си. Гелел тръгна бавно — усещаше се някак пияна, замаяна от бързите промени. В палатката си намери Молк, проснат пред входа, закрил лице с ръка.

— Ставай. Тръгваме.

Той отмести ръка и примигна срещу нея.

— Тръгваме? Толкова скоро?

— Да. И побързай — трябва да събираш багажа.

Тя започна да се преоблича, за да сложи доспехите си.

Той бързо седна изправен.

— Какви са новините? Тя ли е?

Гелел се спря, докато изхлузваше ризата си. Тя? А, да, тя.

— Не. Не е тя.

— Кой тогава?

От Гелел се донесе смях.

— Да, кой наистина.

Тя разгъна копринена долна риза и я навлече.

— Явно славният ни пълководец вярва, че тези разбойници са завърналата се Пурпурна гвардия. Можеш ли да го повярваш?

Тя пристегна предните върви и вдигна поглед.

— Молк?

Завъртя се и се заоглежда из палатката. Глупакът беше изчезнал. Е, мътните да го отнесат. Ами сега кой ще прибира нещата?

Гелел има̀ възможност да говори донякъде уединено с маркиза след като колоната потегли на юг към пътя на поклонниците. Докато яздеха един до друг току зад понеслото запалени факли чело на колоната, тя се наведе към него.

— Значи му вярвате? Че това е завърналата се Пурпурна гвардия?

С положен под мишницата шлем, стиснал юздите с ръка, маркизът се обърна и я изгледа. Очите му бяха като тъмни ровове в нощта, а къдравата сива коса се бе разсипала свободно около лицето му.

— Аз вярвам на Улен — отговори той.

— Защо Улен е толкова уверен? И толкова уплашен? Та те са само наемници. Прочути, да, но са просто шайка продажни войскари.

Устата на маркиза се изпъна в студена безжизнена усмивка.

— Не сте ли чували разказите?

Гелел си спомни за приказките на бавачката си за Гвардията и как се опълчили на императора. Чутовни подвизи на велики юнаци и приказни, невероятни дела.

— Чувала съм ги. Трубадурски приказки и песни. Това обаче е било много отдавна. Защо Улен да се бои от тях сега?

Сега дойде редът на маркиза да изглежда объркан.

— Не знаете ли кой е той, какъв е бил?

Гелел зяпна изненадана, после процеди през зъби отговора си. Приближи коня си до маркиза:

— Как, в името на тайнствата на Кралицата, мога да знам каквото и да е, ако никой не ми казва нищо!

Маркизът вдигна ръка и се предаде.

— Извинете. Мислех, че знаете. Служил е в щаба на Дасем! Известно време е бил адютант на Чос. Ето защо му вярвам.

Гелел смаяно се отпусна и се нареди зад маркиза. Редиците на конната й част прогърмяваха покрай нея, докато животното й забавяше ход. Служил е с Дасем! Изкарал е целия си живот в служба и все пак не е напускал материка — та той се е сражавал във войните за обединение! Мътната да го отнесе! Половината от нея се изкушаваше да обърне коня и да застане срещу него. Защо той просто не й го каза? А защо да трябва да й го казва? Защо пък тя да не вярва в него независимо от това? Урко е имал основание да го избере, нали? Не приемаше ли неговата вещина, без да я оспорва?

Тя забави коня си до лек галоп и погледна назад към стана — далечна светлинка в ясната звездна нощ. Нейното дихание и дъхът на коня й се кълбяха в студения въздух и Гелел си помисли за кокалестото сетско момиче, което яздеше на изток, облечено много по-зле от нея. По-напред, четирима от конниците бяха изостанали от колоната и я очакваха. Тя лениво се запита къде ли се е забутал Молк и дали щеше да го види отново. Звездите светеха със студена светлина от хоризонт до хоризонт, но изведнъж на изток се появиха нови. Гелел изненадано примижа. Не, не звезди, а жълти мигащи светлинки, факли. Някои се появяваха и изчезваха в мрака над хоризонта, където…

Боговете са се отвърнали от нея! Гелел замахна с шпорите, надигна се и се наведе напред. Давай!

— Дий!

Тя се стрелна между изненаданите си стражи и препусна към колоната. Щом стигна авангарда, маркизът я погледна и вдигна ръка за спиране.

Докато животното му се изправяше на задните си крака, той викна:

— Какво става?

Тя също се мъчеше да овладее своя кон и посочи:

— Вижте! Светлини! Трябва да са те. Завземат развалините на манастира.

Маркизът огледа източната страна. Устата му се изкриви от отвращение.

— Никога няма да ги изкараме оттам, Трейк да ни отнесе! Това е гнездо на плъхове.

После той ококорено изгледа Гелел, сякаш я виждаше за пръв път, нахлупи шлема и привърза ремъка му с една ръка:

— Разезд, строй се! Към моста!

Около Гелел и маркиза се образува прикриваща конна част. Разузнавачите се понесоха напред. Маркизът даде знак да настъпват. Колоната ускори до галоп в пълната тъмнина.

Не се натъкнаха на никого, при все че край пътя, там, където спяха дружините пътници, буйно горяха огньове. Надолу, към Идрин, от мрака се впуснаха кучета и заръмжаха на конете. Пред черните отвори на пещерите горяха огньове. Лицето на Гелел бе вдървено от студа, а ръцете й бяха като замръзнали нокти на юздите.

Преди да достигнат моста, от тъмнината изникнаха разузнавачи и им преградиха пътя.

— Въоръжени хора на моста.

— Гуглата да ги обезчести дано! — избухна маркизът. После сведе глава към Гелел. — Простете ме, превост.

Към разузнавачите:

— Можете ли да ги определите?

— Не, господине. Нямат знаме.

— Те са — обясни Гелел и неприлично я напуши смях. Странно — тя отричаше съществуването на Гвардията, ала сега бе напълно убедена, че са пред тях. Замисли се за историите от юношеството си — за приказния и едновременно трагичен образ на херцог, по-късно принц, К’азз.

— Трябва да отидем при тях. Да преговаряме.

— Да преговаряме? — раздразнено отвърна маркизът. — За какво?

— За минаване на юг, разбира се.

— Минаване? Защо въобще ще ни пропускат, в името на Фандърей?

— А защо пък да не ни пропуснат, маркиз?

Той я проучваше известно време с наклонена на една страна глава. После вдигна ръка в знак на съгласие.

— Много добре, превост. Нека слезем и поговорим с тия наемници. Признавам си, че лично аз съм немалко любопитен.

Взеха със себе си отряд от четирима души. С високо вдигнати факли бавно потеглиха към моста. Четирима души ги очакваха, така че да могат да ги видят, и преграждаха пътя. От двете страни, там, където калдъръменият път срещаше широките гранитни блокове на моста, на високи стълбове бяха закрепени факли. Самите хора стояха много назад от светлината.

— Дотук! — провикна се някакъв мъж на талийски, щом маркизът и Гелел навлязоха в трепкащата светлина.

— Кои сте вие? И как се осмелявате да препречвате този път? — отвърна маркизът. — Това е поклоннически път, отворен за всички.

— Продължава да е отворен за поклонници — възрази мъжът. — Твърде добре сте въоръжени за молитви.

— Приближете се — подкани Гелел. — Нека обсъдим преминаването ни.

В светлината пристъпиха напред висок мъж и много ниска и едра жена. И двамата носеха шлемове, омотани в тъмен плат, привързан под брадичките им, и туники от дебел тъмен плат върху почернените, стигащи до коленете им плетени ризници. Ръцете бяха облечени в ръкавици. Мъжът носеше щит на гърба и дълъг меч на кръста, а от широкия пояс на жената стърчаха дръжките на две извити остриета.

— Представете се — отново настоя маркизът. — Вие част от някоя редовна армия ли сте, или сте просто разбойници?

— Разграничението е съмнително — обади се жената и тъмната й вежда се надигна.

— Наистина, въпросът е само в числеността — изрече мъжът до нея.

— Или в успеха — добави Гелел.

И двамата я погледнаха изненадано.

— Здравейте — каза мъжът. — Аз съм Рапицата, а тя е Мършавата.

— Превост Алил, маркиз Джардин от Граничните патрули.

Докато разговаряха, зрението на Гелел се нагоди към светлината и тя вече можеше да види, че платът около шлемовете, както и на туниките, в много тъмен пурпур, почти черен.

— Превост, маркиз, поздрави — започна мъжът. — Щом сте решили да не настъпвате с конницата си, за да ни преодолеете, значи, че вече знаете кои сме. Разузнавателните ви служби са добри. Опитахме се, доколкото е възможно, да останем незабелязани.

— Унищожавайки част от Унта? — изстреля маркизът. — Изгаряйки Коун до основи?

Мъжът се усмихна и оголи остри зъби.

— Както казах — опитахме да останем незабелязани.

Гелел се наведе, опряла ръце на високия лък на седлото си:

— Рапица, ние официално молим за позволение нашето поделение да премине на юг.

Рапицата ги покани с махване на ръка и се поклони:

— Разрешено, превост. Всички — хм — бойци, които желаят да се изтеглят на юг, са поканени да го сторят. Никой обаче не може да се придвижва на север. Моля ви да разпространите съобщението, ако обичате.

Маркизът го изгледа гневно и отвратено:

— Очаквате много измени, нали?

— В близкото бъдеще, за да бъдем кратки… да.

С отсечено кимване маркизът изпрати конник назад, за да им съобщи да напредват.

— Предполагам, че трябва да ви благодарим за позволението да преминем.

Рапицата и Мършавата се отместиха.

— Просто си вършим работата.

* * *

Фурията намери Сторо на парапета на стената на Вътрешния кръг, положил брадичка върху ръцете си и загледан на север. Защитени от една от кулите на по-ниския Външен кръг, талийски войници стреляха наслуки по него и останалите хора на стража по стената.

— Съберете стрелите — нареди Сторо на хората, когато Фурията дойде при него и приклекна зад един зъбец.

— Какво правиш тук горе? — попита го тя.

— Принасям полза.

— Ще те направят на игленик!

— Това са опасностите в занаята на сламените цели за стрелба.

— Не си в настроение.

Сторо отново отпусна брадичка върху ръцете си:

— Как се чувстваш сега?

Фурията не можа да се удържи и потърка страната си.

— По-добре. Благодаря.

— Благодари на Лис. Тя къде е, между другото?

— Наблюдава изтока. Дори за миг не се отвръща от него.

Сторо се намръщи и наклони глава. От зъбеца до него отскокна стрела от арбалет и вдигна каменен прашец.

— Знаем, че тя идва. Само въпрос на време е.

— Не, не е това. Тя твърди, че навън има нещо друго, неясно петно там, където не би трябвало да го има.

— Неясно петно, да? Притесненията ни са по-големи.

Той махна с ръка и обхвана с жеста си целия войскови стан, разпрострял се отвъд Външния кръг.

— Сега вече е потвърдено — имат достатъчно хора.

— Защо не нападнат?

— Ще нападнат. През следващите няколко дни. Смятам, че ще е пристъп с обсадни стълби по цялата северна стена.

— Господине?

Един войник по-нататък на стената посочи с ръка. Фурията погледна през зъбера и съзря две редици стрелци с арбалети, всичките прицелени към тях. Тя събори Сторо, когато стрелите зачукаха неравномерно по парапета около него. От тяхната страна прозвучаха подигравателни викове с настояване за още упражнения по точна стрелба. Сторо опря лакти на колене и отупа прахта от бръснатото си теме.

— Е, как я кара нашият изравнител?

Фурията можа само да поклати глава. Беше ли човекът луд, или пък решен да не надживее обсадата? Тогава тя реши — все едно кое е вярното, трябва да накара всички да го следят внимателно.

— Това са новостите. Копринения твърди, че са готови.

Той я погледна със зачервените си и хлътнали, но все още твърди очи.

— Готови? Е, време беше вече. Могат да действат.

— Той казва, че трябва да бъдеш там, щом го искаш направено.

Очите се врътнаха нагоре.

— Кажи му, че съм зает.

— С това да си намериш смъртта, знам аз.

Тя кимна към най-близкия войник и понижи глас:

— Не е точно това, което би нарекъл вдъхващо увереност.

Юмрукът още веднъж се изправи изцяло пред погледа на обсадителите.

— Хората харесват началник, който има приятни странности.

Фурията го сграбчи за ръката, за да го издърпа, докато стрелите от арбалетите отскачаха от парапетите с остри прозвънвания.

Копринения ги посрещна в средищния храм на града. С него бяха Рел, Слънчевия и Джалор. Фурията схвана, че не са се събирали всичките заедно от началото на обсадата. Заболя я от мисълта за загубата на Треперко — колкото и ненадежден мръсник да беше.

Градският маг изглеждаше по-зле, отколкото след пристъпа. Износените му копринени дрехи провисваха от него на дълги, подгизнали от пот дипли. Мазната коса обхващаше главата като шапка, а когато ги покани с махване да го следват, ръката му трепереше паралитично.

— Последвайте ме — изграчи той.

Сторо тръгна в крак с Копринения, а Фурията с Рел. Напоследък бе изкарала малко време заедно с дженабакъзеца. Той постоянно се придвижваше из града, придружен от около двадесетина отлични войници. Където и да отидеше, бойният дух се повдигаше — гражданите на Хенг го смятаха за някакъв юнак. От нейна гледна точка те не знаеха и половината истина.

— Как се справяте? — попита тя.

— Добре.

Сега гласът му звучеше различно, изкривен от изгорените устни. Носеше шлем, допълнен с позлатено бронзово забрало и дълга, падаща до раменете забрадка. Фурията продължаваше да се чуди дали всичко това бе за защита, или за да прикрие белезите. Впечатляващите му доспехи бяха допълнени с броня от железни ивици, ръкави от плетена ризница и наколенници. Съмняваше се Рел да е носил толкова желязо през целия си живот. От двете му страни продължаваха да висят същите два едноостри, леко извити меча.

Тя кимна на Слънчевия, началник на отряд от сапьори за спешни случаи, набрани сред градските зидари, духачи на стъкло и строители. Вече бяха осуетили няколко опита срещу северните порти на Вътрешния кръг и бяха подровили два прохода, прокопани от талийските сапьори. Джалор пък някак си бе започнал още повече да боготвори Рел, бе се назначил за негов телохранител и го придружаваше навсякъде.

Ами тя? По някакъв начин и тя бе поела роля. По една или друга причина явно всички я смятаха за заместник на Сторо.

Копринения ги преведе през градския храм, който — Фурията забеляза — бе очистен от новите места за поклонение към различните божества и духове от Кюон Тали, натрапени от завоевателите малазанци на жителите на Хенг: Бърн, Оссерк, Гуглата, Опонн, Солиел, Финир, Тогг, Фандърей, дори чисто новата златна кадилница, посветена на Трейк. Фурията застана до Копринения.

— Основно почистване на дома?

Уморен поглед встрани и слаба усмивка:

— Препосвещаване, Фурия.

— На кого?

— Не на кого, а на какво. На самия град.

— Градът почита себе си? Звучи кръвосмесително.

— Просто е старовремско.

— Това казваше и чичо ми.

— Какво стана с него?

Фурията вирна глава и заразглежда тавана, докато вървяха.

— Като се замисля, нищо не му се случи. Живя дълго и управляваше чрез страх огромно семейство от малоумници. Задави се до смърт с пилешки кокал.

Копринения кимна дълго и замислено:

— Такива ми ти работи.

— Именно. Такива ми ти работи.

Той отвори вратата на Вътрешното светилище, в което бяха влезли за пръв път в нощта на бунта.

— Оттук.

— Я почакай малко — изръмжа Слънчевия и спря. — Това води към лайната.

— Точно така — и то повече, отколкото си представяш.

— Е, няма отново да сляза долу, та пак да се омажа целия в говна.

— Тогава се почисти, нали?

Слънчевия показа нащърбените си зъби. Сторо изпухтя нетърпеливо и махна да вървят напред.

Точно според опасенията на Слънчевия, най-накрая те се вмъкнаха при исполинската каменна чакалова глава. Тя бавно се затвори зад тях и се захлопна с трясък, който разтърси земята и ги остави в мрак, ако не броим свещта, закривана с ръка от Копринения. Беше мрачно, но на Фурията й се струваше, че някой е почистил повечето от изпражненията от помещението и е оставил само засъхнал слой мръсотия по варовиковия под и по една стъпка от стената.

— А сега какво? — попита Слънчевия с нещо, което изглеждаше на Фурията пресилено самохвалство.

Копринения посочи ред фенери.

— Запалете ги.

Фурията и Джалор го направиха, Копринения насочи вниманието си към чакаловата глава. Застанал точно пред нея, той изписа с ръце във въздуха сложна усукана шарка, а после заговори на език, който Фурията не разпозна. Стърженето на камъка извести, че гърлото на чакала отново се отваря със скърцане.

— Защо първия път не направи просто това? — ядосано попита Слънчевия.

— Защото сега отиваме на друго място.

И наистина, между зиналите челюсти, където трябваше да започва гърлото, зееше тъмен каменен проход с железни стъпала. От тунела, който бяха следвали, нямаше и следа. Копринения ги поведе навътре и надолу. Фурията си рече, че ако Треперко бе още с тях, щеше да пита нещо като: „Той как го направи?“

Слязоха надолу по дълъг улей, изпълнен — да сме признателни — със сухия прашен въздух на място, по което никога не са се стичали лайна. Улеят свърши в тясно правоъгълно помещение, заградено от неравно одялани варовикови блокове. Сложни геометрични фигури покриваха блоковете на тавана, четирите стени и пода. Дори Фурията, незапозната с магията, можеше да разпознае многопластови свързани прегради или написани заклинания, или пресичащи се един с друг Лабиринти. Част от една от стените бе разрушена и огромните камъни, много по-големи, отколкото който да е човек би могъл да отмести — освен може би Ал, — бяха хвърлени настрани. Нататък вървеше нисък спускащ се проход, явно издълбан в самата разположена под града вулканична скала. Копринения отново ги поведе, последван от Рел. Фурията ги съпровождаше близо до тила, точно пред Джалор, и фенерът й освети изкъртените и разкъсани останки от ред прегради, поставени напряко на прохода — първо, медна плоча, дебела колкото три от пръстите й, пробита като от удар със сила; после, разтопена плоча от нещо, което тя разпозна като подсилено сребро; най-накрая — строшена и изкривена навън желязна плоча. Определено не Ал.

Проходът свърши в голяма зала, където стъпките и сумтенето им отекваха, докато изправяха гърбове и се протягаха. От тъмнината изникнаха и ги посрещнаха три призрачни образа — Ал и братята му Тал и Лар. Прахта и потта бяха наклепали дрехите им почти до черно. Към тях влажно се захилиха кривите усмивки и Фурията се почувства много неуютно.

— Тук ли е? — попита Сторо и гласът му изкънтя в безмерната тишина на залата.

Копринения кимна.

— Келанвед не е построил това, нали? — попита Фурията, втрещена от размера на съоръжението.

— Не. Било е построено много отдавна. С надеждата за възможно обитаване. Той просто е изпълнил предназначението му.

— Просто — подигравателно повтори Слънчевия.

— По-нататък какво? — попита Фурията.

Копринения замахна към мрака:

— Насам.

По-нататък някакъв предмет смътно изпъкваше от околната сянка. Очерта се като кръгла ограда, а най-накрая се превърна в издигнатата стена на най-обикновен кладенец. Черна желязна верига се спускаше от тъмнината отгоре и продължаваше в кладенеца. Бе направена от грамадни четвъртити звена, всяко от тях дебело колкото ръката на Фурията. Сред всичките чудесии обаче погледът й беше прикован от двете бляскави неща, пъхнати през отвора на звеното наравно с ръба на иззиданите камъни на кладенеца — два дълги меча, чиито остриета покриваха ширината на отверстието. На Фурията й се струваше, че издърпването на мечовете ще освободи веригата и тя ще продължи да пада.

— Последната преграда — изрече Копринения в тишината към всички тях, сбрали се да оглеждат невероятното устройство. — Или последното звено. Издърпваме ги и той е на свобода.

— Къде? — попита Сторо. — Къде е на свобода? В тази стая?

— Богове, не!

Копринения се засмя — доста трескаво, рече си Фурията.

— Много по-надолу. Ще бъде освободен, за да се измъкне в равнините, на север.

— Кой може да го направи? — попита Сторо.

Копринения махна с ръка.

— О, предполагам, че всеки, който е достатъчно силен. Питам се обаче дали ти, Рел, не би могъл да…

Резбованият наличник се обърна към Сторо, който му даде знак с ръка да действа, ако иска. Рел пристъпи напред и огледа устройството. Фурията хвърли поглед към Копринения — струваше й се, че се случват повече работи, отколкото им съобщава магът. А сега Копринения бе по-въодушевен, отколкото през цялата вечер — докато гледаше дженабакъзкия мечоносец, очите му светеха, а ръцете бяха свити в юмруци от двете му страни. Фурията забеляза и че тримата братя изглеждат еднакво вкиснати, почти притеснени. Това й вдъхна някаква странна увереност.

Рел здраво хвана дръжките, опря обутия си в ботуш крак на стената на кладенеца и дръпна. При първия опит не стана нищо. Слънчевия изсумтя. Рел хвана отново и сви гръб. Отново дръпна. Скърцането на желязото по камъка прониза ушите на Фурията — тя потрепери и ги запуши. Мъничко по мъничко остриетата простъргваха към Рел. Зловещо тракане се носеше нагоре и надолу по дължината на веригата. Най-накрая камъкът се разтроши с трясък и върховете на мечовете се измъкнаха. Рел полетя напред и само бързите ръце на Сторо и Джалор върху хълбоците му го спасиха. Той се изправи с мечовете в ръце — остриетата им бяха незасегнати. Грамадната верига — всяко звено бе колкото детска глава — се спускаше с дрънчене и тропот. Фурията усети как движението на нещо далечно разтърсва земята под краката й. Около тях се посипа прах. Тя я изтупа от косата и раменете си.

— Готово — изговори Копринения в мрака. — Ще трябва да копае дълго, но това няма да го спре.

Никой не се обади. В залата бе тихо с изключение на далечния грохот. Сторо прекара ръка по брадясалите си бузи.

— Хайде да си вървим. Нямало ни е достатъчно дълго време.

— Хайде — измърмори Слънчевия и плюна в кладенеца.

Докато си излизаха, Рел се възхищаваше на остриетата в ръцете си.

— Трябва да ги използваш — каза Копринения. — Смятам, че ще ти се сторят… — Гласът му постепенно се загуби.

— Какво е това? — обърна се Фурията към мага.

Копринения вдигна бледата си ръка за тишина. Фурията слушаше напрегната. Нещо… звуци зад тях, откъм кладенеца. Думи? Космите на врата и ръцете й настръхнаха, когато разпозна звуците на пресипнало изръмжан талийски, изкривени, но разбираеми, отекващи нагоре по изкопа на кладенеца:

Тия, що освободят ме,

мои врагове да бъдат.

Тия, що поробят ме,

пред мен да коленичат.

Щом свършекът на всичко дойде,

както и ще бъде,

на коя везна си ти,

когато най-накрая теглят?

Последва дълго ниско кискане, повече задъхване, отколкото смях. Фурията потърси погледа на Копринения, но очите на мага бяха непоколебимо сведени. Тримата братя обаче се хилеха побъркано на всички.

— Да изчезваме оттук — избоботи Сторо.

Пета глава

Само мъртвите ще бъдат сигурни в нещо.

Древно предупреждение на учен Джакуруку

— Кораби, чичо! Конвой от кораби! — извика племенникът на Невал Од’Ор извън палатката. Невал Од’Ор, бивш Главен пълномощник на Коун, се задави с глътката сдъвкани дървени въглища, които ползваше за мастило, докато опитваше да приведе сметководните си книги в ред. В пристъп на кашлица той стисна краищата на високата си маса.

— Кораби, чичо! — отново извика племенникът му.

Пълномощникът отпи от чаша, изплакна уста и плю на голата пръст.

— И какво от това?

Уви се по-плътно с наметките си.

— На знамето им се вижда имперският скиптър!

— Чудесно. Още един флот, който ще ни ограби. Питам се дали ще ни вземат складираните репи?

— Имате ряпа?

Невал захлопна обгорения си сметководен тефтер, въздъхна и потърка врат със зачернените си ръце.

— Предполагам, че ще трябва да коленича и да пълзя живописно. Може би тя ще ми подхвърли медна монета. Питам се дали съм подобаващо облечен, та да приема една императрица?

Невал се заслуша с разтворени ръце. Мълчание. Той сведе глава.

— Простак.

Той предпазливо стъпи на влажната кална земя, отиде до навеса на входа и надзърна навън. Надолу, оттатък почернелите останки на изгорелия Коун, очукана флотилия кораби от всякакви размери и епохи изпълваше залива. Тя пристига сега. Все пак по-добре така, отколкото ако бе дошла преди наемниците. Имаха поне малка възможност да възстановят загубите си. Той подуши въздуха и се запита дали е останало нещо от днешния улов. Трябваше да прати другия си племенник за риба.

— Невал Од’Ор.

Той се стегна, а после бавно се обърна. Някакъв безличен човек в широка тъмна риза и панталони заемаше задния край на палатката. Невал склони брадичката си в поздрав и се затътри обратно към своята маса. Отчупи хапка от черен самун и я пусна в устата си.

— Ранат. Мина известно време. Сега Нокътят, нали? Пропуснал съм всички промени.

Свиване на рамене.

— Все си е същата игра.

Ранат приглади предницата на ризата си.

— Слушай, Невал. Тя е тук. Възнамерява да изтрие тази Лига и Гвардията от лицето на континента, но… — и той отвори ръце — … трябват й средствата, за да го извърши. Много средства.

Избухване на кикот. Невал разтвори широко ръце и посочи наоколо си.

— Получава всичко — дори и одеялото от гърба ми.

Ленивият поглед на Ранат не трепна.

— Хайде, хайде, Невал. Съгледвачите, които си поставил навсякъде, докладват и на нас. Гвардията е взела всичко движимо. Коне, волове, добичета, кози, каруци, коли, припаси, брашно, ориз, гърнета, дърво, въжета, гвоздеи. Всичко. Искам да кажа, всичко освен…

Той вдигна ръка, отвори я и показа златна монета.

— Освен парите.

Ранат запремята монетата от ръка в ръка, вторачен в Невал.

— Не са намерили хранилищата на търговските къщи, нали?

Той хвана монетата във въздуха и отвори ръка, за да покаже празната си длан.

— Знаеш ли, чудя се дали въобще са се усетили да питат за тях? Ето ти и ирония — благодушни наемници.

Заостреното връхче на езика на Невал се показа и овлажни устните му.

— Виж, Ранат. Хайде да не избързваме с това. Ние поддържаме императрицата, разбира се. Империята винаги е била нещо отлично за търговията. Но — той присви кокалестите си рамене под тънкото одеяло — ръцете ни са вързани, загубихме всичко. Знаеш го.

Ранат въздъхна. После вдигна поглед към покрива на палатката, докато търсеше думи.

— Невал… как да го кажа — а, да.

Той се усмихна и издигна ръце.

— Боят е без ръкавици и ето виж, ноктите са извадени.

— Чии?

Усмивката се втвърди.

— Внимателно, приятелю мой. На трона, да кажем. Твърдиш, че подкрепяте императрицата. Отлично. Нека съберем съдържанието на хранилищата на всичките търговски къщи като залог за споменатата подкрепа. Вие ще уведомите Управителното събрание на провинцията, че заповедите им са получени незабавно. Ние ще очакваме пълното набиране на всички военни части от провинция Коун като връщане на споменатия дълг. Разбрано?

Невал тежко седна на столчето си, отпусна ръка на почернялата си сметководна книга и кимна.

— Невал, както казвате вие, търговците — с теб е удоволствие да се работи.

Пълномощникът сведе глава. Платът на шатрата се разтвори. Той вдигна поглед и Нокътя го нямаше. Невал със замах отвори книгата си, отхапа от пръчката въглен до нея и задъвка яростно. Заби върха на перото в ъгълчето на устата си.

— Проклети да са и Ласийн, и Малик.

* * *

— Мястото е бунище! — възкликна Наит от претъпканото перило на рибарското корито, което превози своите седемстотин куцукащи и залитащи пътници през целия път от Унта до пристанището на Коун. Ситния, облечен само в тънки прокъсани гащи от еленова кожа, с побелели от стискането на релинга юмруци, отчаяно мънкаше:

— Само искам да си тръгна. Моля те, Гугла, убий ме и ме отведи оттук.

Наит изгледа покрусения грамаден полубаргастец. Наведе се към него да му прошепне:

— Да искаш малко риба?

— Почивка за храна! — изрева Сръчната някъде наблизо.

Наит завъртя очи, наведе се през борда и изигра голямо представление, докато плюеше издулата бузата му топка ръждив лист. Ситния пребледня и преглътна.

Сръчната повлече Наит от перилото.

— Служебно съвещание — ликуващо се усмихна тя.

Наит се пльосна и изохка.

В средата на палубата се срещнаха със стария си сержант, сега капитан Тенекеджията. Бяха се събрали мнозина от старото му поделение от Пристанищната стража в Унта — Сръчната, Сладура — също и много хора от други роти на стражата като Лим Тал, някога началник на телопазителите и според слуховете любовница на херцог Амстар Д’Авиг. До капитана седеше и старият, загорял и изпъстрен с белези ветеран, към когото мнозина вече хранеха истинска омраза, задето ден след ден от потеглянето им от столицата ги упражняваше безмилостно. Тенекеджията го наричаше просто старшина Заместника, ала хората му викаха „Стария Сгъстис“ заради постоянния му тормоз: „Строй се! Сгъсти се!“

Тенекеджията изгледа всеки от тях и се прокашля.

— Трябва да чакаме реда си за слизане. Коун е гол като кокалите на Гуглата, тъй че ще носим каквито припаси са ни останали и ще потегляме веднага. Нарежданията са да правим шест левги на ден…

— Шест левги! — изграчи Наит. — След като сме си седели толкова време на задниците?

— Постави едно „капитане“ след хленченето си — изръмжа Сръчната.

— И още нещо — продължи Наит. — Тука всички са сержанти. Сръчната, Ситния, Лим, Сладура…

— Сега е сержант Сладура.

— Да бе, чудесно, сержант Сладура. Защо и аз не съм сержант?

— Понеже водиш нашите сапьори, ефрейтор — прогърмя старшина Заместника. — А няма сапьор да се е издигнал до главозамайващите висини на сержантството.

— Чувал съм за един или двама.

— Тогава посочи ми ги…

Наит отклони поглед от светлите ледени очи на ветерана, поклати глава и безмълвно произнесе: Тогава посочи ми ги.

— Ние сме част от един батальон от тежката конница на Четвърта армия — продължи Тенекеджията, докато гладеше дългия си сребърен мустак с палец и показалец. — Желязното ядро на тази армия. Понастоящем нямаме кавалерия, за която да можем да говорим — неколцина благородници и малко конни разузнавачи. Имаме хиляди стрелци, леки пехотинци — достатъчно хора с арбалети, та да обезлюдят цяла страна. Това сме получили. Какво да правим тогава? Трябва им среда, котва. Това сме ние. Яростта на стрелбата им ще унищожи всяка сила, достатъчно глупава да вирне глава, както направиха с Гвардията и както ще направят с всяка конна войска. Срещнем ли силна съпротива обаче, те ще се пръснат през нас до тила и ще се престроят. Ние не се разпръсваме. Ние удържаме. Разбрано? Тъй, всички стари ветерани — Тенекеджията наклони глава към старшината — образуват военна част при Върховен юмрук Ананд — и при Меча Корболо Дом, разбира се…

Наит издаде пърдящ звук.

— … за да уредят нещата — безгрижно продължи Тенекеджията, — и са произвели четири главни бойни единици, които се подкрепят една друга, всяка удържана от тежковъоръжен батальон. Мечът държи водещия, ясно. Славния зъб ще ни ръководи на лявото крило. Батальонът на дясното крило е подчинен на Юмрук Д’Еббин, а Върховният юмрук Ананд е свръзка откъм тила. Сега, повечето от вас може и да мислят, че старшината е бил тука само да ви изтормози до смърт, но съм уверен, че на всички ви много ще се хареса да разберете, че той ще е опорният щитоносец в десния край на първата редица.

Наит огледа стария ветеран — вярно, изглеждаше корав, но да измине шест левги на ден? Дядката щеше да капне, а той със сигурност щеше да го прегази.

— Вие, сержантите — добави Тенекеджията, — хората ви го следват. Заставате с него, следвате заповедите му и ви обещавам, че редовете ни ще издържат. Това е всичко засега. Свободни сте.

— Едно последно нещо, капитане — намеси се старчокът, а белязаната му буза се дръпна нагоре в полуусмивка, — докато сме на открито в този прекрасен ден и чакаме реда си за разтоварване…

Наит усети погледа на Сладура и завъртя очи.

— … викам си, я мъжете и жените да поупражняват малко сгъстения строй.

Тенекеджията приглади мустаци, за да скрие усмивката си.

— На ваше разположение са, старшина.

Откъм задните редици на имперската свита от придворни на Опосум му се струваше, че императрицата бърза. Морските пехотинци в параден строй пазеха пристана, където бляскавото множество благородници и служители, сред тях и Опосум, очакваше височайшето явяване. Всички обичайни церемонии и приветствени слова бяха изоставени. Зад редовете на морските пехотинци гражданите на Коун стояха притихнали в очакване; изглеждаха — Опосум трябваше да го признае — доста угнетени и разсеяни. Все пак градът току-що бе разграбен. Тя се показа на горния край на стълбичката без тръбене или викане на глашатай — просто още един пътник слиза. Опосум обаче се изненада от всеобщата въздишка на жителите на Коун при нейната поява. Как биха могли да знаят? Тя не носеше труфила, нито венец или тиара; ръцете й не бяха обременени от скиптър; не я носеха на паланкин или на издигнат трон. Не, тя просто се приближи без представяне, облечена само в обикновената си копринена туника и в панталони. Косата й бе къса, кафеникава и прошарена от сиво; лицето й — е, просто и доста кисело със стиснатата си тънка уста, подравнена по очите и челото.

И все пак всички разбраха, че е тя. Може би бе заради погледа, който хвърли към крайбрежната улица и към всички събрали се. Твърд. Съвършено уверен. И неприкрито доста разочарован от видяното. Благородниците коленичиха, последвани от гражданите. Морските пехотинци отдадоха чест.

Тя прие пълномощниците на търговските къщи на Коун — бе им позволено да пропълзят напред на колене като тълпа улични просяци. Тя благодари за унизената им преданост с леко накланяне на главата, а после един слуга й помогна да възседне коня. После всички останали яхнаха своите и цялата процесия се понесе — конната охрана, почетната гвардия, императрицата и телопазителите й, придружени от Върховен юмрук Ананд и щаба му; по-нататък вървеше придворната свита, сред тях и Опосум. Другият Върховен юмрук, Корболо Дом, още и Меч на Империята, беше там, където настояваше, начело на авангарда — там, където май всички бяха щастливи да го оставят. Самият Опосум носеше разкошна коприна и унтански дуелистки мечове. Играеше ролята на дребен благородник, чиято работа е надменно да се подиграва на всеки, достатъчно недодялан да го пита какво положение всъщност заема.

Докато яздеше, забеляза застанали край пътя съгледвачи. От знаците им разбра, че Коун е обезопасен, че оставените от Урко съгледвачи са били разпознати и че сделката, предложена на Опосум от Ранат, стария началник на разузнаването, е била приета. Сделката бе чудесна и щеше — вероятно — да удвои силите на Ласийн, но изникването й сякаш от нищото го притесняваше. С какво ли се бе занимавал Ранат напоследък? Откъде са дошли сведенията за сделката? И все пак, не беше ли това негова работа? Защо да го разпитва, задето е вещ и изобретателен? Беше ли той, Опосум, от вида началници, които се страхуват от дарбата на подчинените си? Не беше ли всъщност преднамерено развивал обратния начин на ръководство? Не показваше ли по множество начини на подчинените си, че разходите не го занимават, стига работата да е свършена? Че те могат да разчитат на появата му само щом работата е оплескана? Накара се да се върне в ролята си, размърда врат и огледа — презрително — усилията на хората от Коун да доразрушат и да възстановят града си. Погледът му се спря на ездача до него и той изненадано видя Койл, най-дръзката от петимата началници, които образуваха втория му ешелон, облечена в кремави надиплени одежди и кърпа за глава на знатна дама от Седемте града.

— Какво правиш тук? — попита той.

Надигната вежда и царствено замахване наоколо.

— Не е ли това прекрасно? Не е ли освежаващо отново да си на открито?

Опосум се огледа и леко се поусмихна.

— Наистина. Напомня ми някогашните дни, моето по-действено време.

Презрителното свиване на начервените устни на жената едвам се различаваше под шала.

— Струва ми се, че е трябвало да излизаш много по-често през цялото това време.

А на мен ми се струва, че и двамата сме имали страшен късмет, задето не сме били на Малаз точно тогава. Той обаче наклони глава и се съгласи с наблюдението. Каквото и да има предвид — несъмнено, още безполезни подигравки.

— Но ние не сме тук на разходка за удоволствие.

— Не. За съжаление не. Срещу себе си имаме Гвардията и бунтовниците с техните предателски главатари. Дебела работа за когото и да е, нали?

Какво искаше да каже тази глупачка? И двамата знаеха, че Ласийн не възнамерява наистина да се сражава с Гвардията, стига да може да го избегне. Значи, вождовете на бунта. Той извърна поглед и допря копринена кърпичка до носа си. Да, дебела работа. И каква точно? Или какви?

— Основната ни грижа е безопасността на императрицата, разбира се.

Койл направи отличен поклон като за ездач и дръпна юздите, за да остане назад. Опосум се обърна настрани. И тъй — тя беше ли се представила току-що като източник на всички тези начинания и необяснени действия от страна на толкова много хора от Нокътя? Всички те да минават оттук? Неприятно за нея, но не мога да рискувам да не действам. Не може де съществува още едно началство. Би трябвало да ударя сега, но не бива да забравям какво предстои. След като всичко това свърши, жено, ако все още си жива… аз лично ще те убия.

* * *

Капитан Тазал, професионален войник, не от прочуто семейство, наскоро назначен, вървеше със строева стъпка към тронната зала на Унта с шлема под едната ръка, другата бе на дръжката на меча, а по челото му лъщеше пот. Гвардейците отвориха вратите и при влизането той се поклони току на прага. Надигна глава и видя престола празен, покрит с бял атлаз — разбира се, глупако! Озърна се. Встрани забеляза управника в отсъствието на императрицата, Малик Рел, говорител на Събранието, да плакне ръцете си в някакъв леген.

Малик се дръпна от легена и изсуши ръце в бяла кърпа.

— Имате ли новини, капитане, за това варварско леке, което петни земите ни?

Земите ни? Тазал обаче внимателно не допусна никакви чувства на брадатото си лице.

— Крепостта Джурда се е предала. Гарнизонът не е бил достатъчно силен, за да устои на нападение.

Човекът от Събранието протегна кърпата и един прислужник я пое. Той скръсти ръце на широкото си шкембе.

— Разбирам. И кому се е полагало да вземе това решение?

Капитанът опита да прикрие намръщването си. Какво беше това? Възмездие?

— Началникът, сегашният господар Джурда.

— Способен?

— Според мен? Да.

— Колко лошо…

Как така лошо? Лошо, че крепостта се е предала? Или е лошо за началника, че се е предал без разрешение? Или е лошо за теб, че сега хиляди уикци са се впуснали срещу теб и жадуват кръвта ти? Или, за да го признаем на човека от Събранието, лошо, задето един способен военачалник е преценил положението като толкова безнадеждно, че се е предал?

Капитанът прокара ръкав през челото си и се помъчи да запази лицето си безизразно. Човекът изглеждаше възхитително спокоен, като вземем предвид положението, в което се бе набутал сам. Този дебел интригант беше с яка направа.

Все още сведен, погледът на говорителя на Събранието се плъзна странично, към празния престол. Бледното му кръгло лице доби още по-подпухнал вид.

— Мечът на Империята замина на запад, капитане. Какъв съвет бихте ни предложил?

На нас? След всичко, чуто от капитана за този самопровъзгласил се Меч, истински късмет беше, че той е на запад и не е с тях. Тогава капитанът осъзна извънредността на току-що поисканото. Добра ми Солиел! От него, простия началник на гарнизон, вчера произведен капитан, никога не мечтал да зърне вътрешността на тронната зала, иска съвет най-могъщият човек в Империята? Е, поне жена му ще бъде доволна. И все пак какво изобщо трябва да му каже той? Може би, както говореше баща му, ако ще се напиваш, карай докрай. Тазал се прокашля в юмрук, за да прочисти гърло.

— Само по една война, господине. Отлично са преценили мига. Не можем да ги бием. Трябва да преговаряме. Да се откупим. Ще се заемем с тях по-късно.

Жълтите очи на говорителя още бяха върху трона, а дебелите му устни се свиха. Преплетените върху корема му пръсти неспокойно мърдаха и напомняха на капитана за някаква бледна подводна твар.

— Подтикът да се нахвърлим е почти неудържим — мърмореше той, като че ли забравил присъствието на капитана. — Изличаването на тази паплач от лицето на света е мое най-съкровено желание…

Тазал се питаше дали би следвало да чува каквото и да е от това, и все пак не посмя да каже нищо или даже да въздъхне. Малик заговори по-високо:

— Премислената откровеност е като плавен чист удар по време на битка, капитане — много съм благодарен. Не мога да оспоря точното направление на мисълта ви. Безмилостен студен прагматизъм. Освежително.

Той кимна на себе си, все едно чутото потвърждаваше собствените му мисли.

— Да. Ще изпратим представител, който да започне преговори.

Тазал удари с юмрук новата си броня.

— И пратеникът, говорителю на Събранието?

Пръстите спряха да мърдат.

— Как, вие, разбира се. По мое решение сте повишен в Юмрук.

След като капитанът напусна тронната зала и вратите се затвориха, Малик също излезе, но през малка странична вратичка, и замени придворните служители, чиновниците и слугите с малката зала за частни приеми. Миг след това Ориан влезе в стаята през друга врата. Малик изгледа дълго и студено тъмнокожия татуиран човек.

— Защо, служителю мой, все още си тук?

Старецът остана невъзмутим, а продълговатото му тъмно лице — безстрастно.

— Уикците не са толкова важни.

Свил устни, Малик проскърца:

— Дадох ти изрични заповеди.

— В миналото подклаждането на вражди и склонността ти към кръвно отмъщение ти създаваха доста проблеми. — Слабият старик, на когото крайниците бяха почти само кокал, а татуировките — набръчкани и избледнели, махна с ръка.

— Трябва да се научиш да потискаш тези си подбуди, ако искаш наистина да успееш.

Очите на Малик изскочиха от гняв, а от устните му със съскане излязоха пелтечещи звуци и пръски слюнка. Той вдигна топчести, свити в юмрук ръце пред лицето си:

— Как смееш!

Отново невъзмутими, очите на шамана от Седемте града останаха безизразни:

— Какво искаш? Дребнаво удовлетворение или осъществяване на стремежите си? Избирай!

Малик всмука дълбоко въздух, потрепери и свали ръце:

— Миналите неуспехи сочат слабости в решенията ми, да. При все че изключително силно желая пълното им унищожаване, понастоящем те не са ужасна заплаха, вярно. Никакви страховити уикски проклятия не стоят на пътя ми. Да, Ориан. В този миг да им се обръща внимание би било изключително недалновидно, да? Много хубаво. Те са досадно отвличане на вниманието от главната сцена. Като гръмогласен човек в театъра. Дразнител, който трябва да бъде изтърпян от нас — по-изтънчените.

Малик постави ръка до гърдите си, после опря другата върху нея и притисна върховете на пръстите си до челото.

— И тъй, ще търпим още обиди от тези неумити невежи, както предлагат моите съветници.

Равнодушно свиване на рамене.

— Точно така. Не са важни.

— Много добре. Тогава на запад. Щом говорим за запада — нещо от нашата красива убийца?

— Нищо откак потегли с флота. Мисля, че се устрои като офицерска пачавра.

— Внимавай, Ориан. Пристрастията ти се проявяват. Несъмнено човекът е неин роб.

— Както казах — пачавра.

— Добре де. Може би си прав за това.

Леко почукване на една от вратите. Малик даде знак на Ориан да излезе и отиде до нея.

— Да?

— Спор за собственост, говорителю на Събранието — донесе се треперлив глас през вратата.

Малик я отвори:

— Какво?

Някакъв съдебен чиновник се поклони извънредно ниско.

— В качеството ви на овластено лице в града, господине. От възстановителните работи е възникнал спор за собственост…

Малик зяпна човека и изпъкналите му очи премигнаха.

— И това е въпрос, с който ти ме занимаваш сега?

— Страните по делото са твърде настоятелни, твърде знатни и от семейства с изключително добро име…

— Тогава може би някой градски първенец несъмнено би бил подходящ…

Чиновникът се поклони отново.

— За съжаление се оказва, че семейството на споменатия магистрат е в далечно родство с един от ищците…

Малик сключи ръце на корема си, а очите му се свиха в ядни цепки.

— Много добре, съдебни чиновнико. Ето и решението ми по случая, който споменатите самомнителни тъжители толкова желаят да представят пред мен, та да пренебрегна всичко останало, за което бих могъл да се грижа. Споменатият участък земя или собственост трябва да бъде разделен точно на две половини и половината да бъде дадена на всяка от страните — дори ако споменатата собственост представлява роб. Ясен ли съм?

Чиновникът отново се поклони дълбоко — може би за да задуши силното хилене, което се мъчеше да скрие.

— Отлично, господине. Незабавно ще съставя книжата.

— Това ще сложи край на върволицата просители, не мислите ли?

— Напълно, господине.

* * *

През следващите няколко дни, докато се движеха покрай северния бряг на Джакуруку, Пътника лежеше на носа в плен на треска, придружена с потене и студени потръпвания. Ереко водеше Хвърчило, а Кайл и Изгубените братя спяха на смени. На третата нощ Пътника изведнъж извика и заплака безутешно, а тялото му се извиваше от силата на гърчовете. Кайл отиде до Ереко:

— Какво му направиха тези магове?

Ереко се изненада. Сребристите му очи проблеснаха към Кайл под широкия си костен ръб, усмихнаха се успокоително и се върнаха към оглеждането на брега.

— Те? Нищо. Той носи болестта си със себе си. Тя му нашепваше през всичките тези месеци. Виждах я как расте в него ден след ден. С набъркването си тези глупци го отслабиха и сега той чувства пълната й мощ.

— Не можеш ли да я излекуваш?

Поклащане на рошавата глава.

— Не си ли се досетил, Кайл? Това е мечът, който той носи. Острието не е предназначено за човек, все едно какъв. То носи със себе си спомени за ужасни неща. Кръвопролитие, да, но и много по-лошо — жестокост и разяждащо душата страдание. Бил е изкован преди векове от оня, когото знаем като Син на Мрака, Аномандарис. Чувал ли си за него?

— Да. Имаме предания за него. Разкази за това как самата Луна се понесла из небето и как литнали дракони.

Древните приказки вече не звучаха толкова невероятно на Кайл.

— Оръжието е носило много имена през вековете. Гняв. Ярост. Мъст. От всички тях той си избра Мъст. Решение, за което може би трябва да благодарим. Сега този избор го разяжда като киселина. Моля се да не омърси духа му.

Кайл погледна човека, свит под наметалото, стиснал в юмруци лъсналата си от пот коса, лицето му бе скрито зад лактите.

— Тогава трябва да му го отнемем.

Гигантът стисна ръката на Кайл в могъщата си хватка:

— Не. Не трябва. Ще те удари, без да се замисля. Ще обремениш ли съвестта му с още нещо?

— Какво можем да сторим тогава?

Без да извръща глава, Ереко плъзна ясния си поглед към Кайл и го изгледа косо. Той оголи бивнообразните си зъби в полуумсивка:

— Можеш да се молиш, Кайл.

Кайл потръпна. Да се моля? Толкова малко надежда ли има? Промъкна се, за да легне до Изгубените братя, увити в плащове и одеяла. Да се моля? Кому? Той си помисли за объркващото множество богове, духове и герои, за които бе чул, откак напусна земите на Баел. Никой не му се харесваше. Така му останаха само старите духове пазители — негови и племенни — и назад, чак до приказния им прародител, Отеца Вятър. Може би създанието, отнето му тъкмо от войската, към която се присъедини? Ала с минаването на времето всичко му изглеждаше много неистинско.

Леките нощни вълни люлееха Хвърчило, а шумът на прибоя ритмично нашепваше. Най-накрая Кайл се унесе в неспокоен сън. Той повтори древното заклинание на своя народ:

Велики Отче на всичко,

чийто лъх пречиства и живот дава,

дай ми път. Пътека посочи ми.

Кайл се събуди, давейки се и кашляйки от погълнатия дим. Лежеше в направена от грубо съшити кожи шатра. Ала палатката не бе като оная, в която спа наскоро — тази беше тясна и тъмна, с нисък покрив. Половината от схлупеното пространство бе заета от сгърбено създание с неопределим пол. Мангалът до съществото изпускаше облачета дим, от които очите на Кайл се насълзиха, а дъхът му секна в гърлото. Навън духаше силен вятър и опъваше страните на крехката палатка. Фигурата махна с увита в парцали ръка. Очертанията й плашеха — бяха особени и изкривени.

— Извинявам се за лошото обзавеждане. Неприятностите напоследък влошиха положението ми.

— Къде съм? Къде са всички?

— Не си много далеч от кораба и от приятелите си, Кайл.

— Кой си ти?

— Кой съм аз?

Очертанията се залюляха напред-назад и се закикотиха.

— Приятел, разбира се. Който, как да го кажа — се намеси, за да помогне.

— Да помогне?

— Да помогне на теб. Докато тия, на които по погрешка се молиш, пренебрегват молбите ти, аз, напротив — винаги откликвам.

Кайл опита да отпъди давещия го пушек от лицето си.

— Как се озовах тук?

Силен пристъп на вятъра удари неустойчивата палатка и фигурата приглушено просъска нещо неясно.

— Няма значение, Кайл. Времето напредва. Приятелят е болен. Във властта ми е да облекча страданията му. Какво ще кажеш? Срещу нещо малко аз ще утеша мъката му и ще успокоя кошмарите му. Не искаш ли да го видиш как се съживява?

— Да, разбира се — но срещу какво?

— О, нищо страховито, уверявам те. Нищо като кръвта ти, духа ти или нещо безумно от тоя род. Не. Обаче ме интересува този меч, който носиш. Свойствата му са необичайни. Може да се каже, че ме занимават необичайните оръжия.

Ръцете се разтвориха.

— Ето това е. Нищо прекомерно. Нали не поставяш това острие по-високо от здравето и възстановяването на приятеля си?

Кайл примигна, за да проясни замъгленото си зрение и се прокашля в шепа.

— Не, разбира се. Но защо…

Вятърът натисна палатката с гръмотевичен трясък и напълно сплеска едната й страна. Фигурата допря и двете си ръце към издулите се кожи и изръмжа:

— Не! Аз съм господар тук! Махай се!

Тогава през воя на вятъра премина женски глас. Той се извиси и спадна, като че ли викаше от голямо разстояние. Кайл вирна глава и се напрегна да слуша.

— Ти не си господар тук, Приковани — сякаш му се караше гласът. — Хайде, Кайл. Отивай си.

Неспособен да стане, Кайл запълзя на ръце и на колене към изхода.

— Ти! — изрева създанието. — Как смееш! Ще има отплата! Аз ще запомня това!

Кайл достигна навеса и се зарови под него.

— Чакай! Аз мога да ти кажа какво носиш — не си ли любопитен? Как си бил предаден? Използван?

— Не говори за използването на другите, велики измамнико — отвърна гласът.

Застанал на лакти, Кайл се измъкна изпод кожата в нощта и се озова пред босите крака на някаква жена. Тя стоеше над него. Светлото й слабо тяло бе увито в широки прозрачни шалове с цвета на най-тъмната нощ и те усукани плющяха на вятъра. Черната й коса я удряше по лицето, а дългият воал над него се вееше като знаме. Тя се обърна и се отдалечи.

— А пък ти! Недей да говориш за измама — бе последното нещо, което Кайл дочу изплюто от вътрешността на палатката.

Той се запрепъва, запълзя и последва жената. Брегът бе засипан с парчета дърво и парцали, сякаш се беше разбил кораб. Изглежда на нея нищо не й пречеше, ала Кайл трябваше внимателно да си проправя път. По едно време вятърът довя проточен скръбен вой, подобен на кучешки. Главата на жената внезапно се отмести настрани, на север, тя бавно вдигна бледата си ръка, все едно отпъждаше нещо, а после продължи. Кайл я настигна нататък по брега, където прибоят облизваше сандалите му.

— Къде съм? — попита той.

С гръб към него, докато оглеждаше обсипания със звезди хоризонт на морето, тя отговори:

— Това е сън, Кайл. Само сън. Нищо повече.

Тя обърна издълженото си, болезнено красиво, забулено лице към него.

— А ти си обсебен от духове.

— От теб?

Шеговита усмивка. Хладна ръка на челото му.

— И от мен — и тя посочи нататък по брега. Кайл примижа — там, зад завесите от понесен от вятъра пясък, стоеше някой и викаше, закрил устата си с ръка. Еднорък старец…

— Изгърбен! Да, виждам те! Какво? Какво е?

— Бил е прогонен към най-отдалечените пътища на Гуглата — обясни жената. — Не изцяло обаче, понеже Обетът все още го държи с връзки, които не могат да бъдат прекъснати. Тъй че той е заклещен между Царствата. Отхвърлен, но свързан с теб.

— С мен?

— Да. Избрал те е, за да говори с теб — какъвто е обичаят сред падналите Обетници. Смятам, че се наричат „Братя“.

Братята. Ето значи кои са те.

Тя протегна голата си ръка и посочи с дълъг пръст към водната шир.

— А, ето те и теб.

Кайл се взря в тъмното море. Надалеч, отвъд фосфорния блясък на разбиващите се в някакъв риф вълни, бледо платно се носеше от изток на запад.

— Какво? Това аз ли съм?

Зрението му се размаза и той падна на колене.

— Спи сега, войнико — прошепна Богинята и той залитна напред към прибоя. Водата опръска лицето му.

— Кайл? Кайл!

Той отвори очи — напрегнатото лице на Ереко надвисваше над него, а дългата му влакнеста коса падаше надолу. Гигантът го поръси с вода от ръката си.

— Как си сега, момко?

Кайл обърса влажното си студено лице и премигна.

— Добре. Добре. Какво е това? Какво стана?

— Какво стана?

Болка набръчка челото на Ереко и той погледна настрани.

— Станалото беше моя грешка. Съжалявам. Беше… по-опасно… отколкото си го представях. Но свърши добре. При все това моята Господарка няма да ми благодари за това.

— Какво беше това нещо?

— То беше разяждащата Лабиринтите отрова, Кайл, а и нещо повече от нея. Новодошлият. Някои го наричат Окования бог, други Сакатия бог, понеже той — или пък то — е счупен, съсипан. Присъствието му тук е заразило тази земя.

— Той изглеждаше… отвратен.

— Ние несъмнено сме противни за него, понеже той идва от другаде. Бил е доведен тук против волята си и сега страда вечно. Аз самият му съчувствам за положението му.

Ереко взе ръката на Кайл в огромното си ръчище, а очите му затърсиха.

— Съжалявам, Кайл. Не очаквах толкова силна реакция от страна на всички замесени. Но това я застави да действа и сега всичко е наред. Пътника е буден и пита за теб.

Ереко му подаде мех с вода. Кайл го изгълта, а после изпълзя настрани до носа. Пътника седеше до Изгубените братя, облегнат на носа, с одеяло на раменете. Дългата му тъмна коса бе прилепнала по челото и висеше сплъстена по одеялото. Изглеждаше изтощен, но очите му бяха проницателни и ясни. Кайл приклекна пред него.

— Как си? — попита го мъжът.

— Как съм аз ли? Отлично. Ами ти?

Пътника погледна покрай него към кърмата, където Ереко наблюдаваше.

— Сега и аз съм добре — произнесе той с очи, задържани върху гиганта. — Това бяха просто сънища. Лоши сънища. Сега го разбирам.

Той протегна ръка към Кайл. Кайл я пое и я стисна.

— Благодаря ти.

— Благодариш? За какво?

— За търпението ти. За вярата ти.

Кайл объркано сви рамене. Понечи да си тръгне, но Пътника задържа ръката му.

— Вече сме близки. Много близки. Каквото и да стане, не се намесвай. Това е между Ереко и мен. Дадено?

Кайл отново сви рамене.

— Дадено.

— Благодаря ти — и той пусна ръката на Кайл.

Все още объркан, Кайл се насочи обратно към одеялото си. Преследвача се беше преместил и бе легнал там с ръка върху лицето си.

— Май сега всички можем да се върнем към съня — промърмори той. Кайл погледна Ереко, който намигна.

На следващата сутрин се появи осеян с развалини бряг. Посред дюните стърчаха килнати избледнели от слънцето грамадни каменни стълбове. Каменни вълноломи лежаха потопени, едвам забележими под бистрата повърхност на водата и обрасли с корали и водорасли. Навътре в сушата се издигаше грамаден, наполовина рухнал купол от ослепително бял камък. Застанал до Ереко, Кайл белеше един от местните плодове. Той погледна исполина, който кимна:

— Долманите на Тиен. Близо сме. Близо до много неща.

След развалините на древния град те достигнаха до място, където равно поле от твърд, изтъркан от вятъра пясък се срещаше с брега. Тук свършваха всички следи от човешко присъствие и менхирите — каменните стълбове — стояха усамотени и ясно различими. Кайл заобиколи носа на залива и видя, че те продължават нататък, докъдето можеше да види, още по-многобройни, като каменна гора.

— Долманите — рече Ереко и завъртя лоста на кормилото към брега.

— А К’азз?

— От казаното от вас ми се струва, че трябва да е затворен в някой от тях.

Кайл зяпна. Затворен в някой от тях?

— Но те са хиляди!

— Да.

— Как въобще ще разберем къде да започнем?

Ереко потупа Кайл възможно най-леко по гърба и го разлюля.

— Не се отчайвай, момко, ще разберем.

Брегът бе зает от купчина разнебитени колиби, а дрипавите им обитатели стояха и гледаха, твърде сломени или прегладнели, та да опитат дори да избягат. Пътника скокна на брега, нагласи ризницата си под лекьосаните от солта кожи, изтегли около длан от изпъстреното пурпурно острие от черната му дървена ножница и го блъсна обратно. Преди той да се извърне, Кайл съзря върху лицето му стаена болка, от която потръпна. След като привърза Хвърчило, Ереко опита да поговори с неколцина от ужасените рибари, но бързо се отказа.

— Нищо не знаят — обясни им той. — За тях вътрешността и Долманите са просто източник на ужас. Стараят се да не им обръщат никакво внимание.

— Какво правим тогава? — попита Кайл и не успя да потисне сянката на раздразнение в гласа си.

Застанал с гръб към тях, Пътника им отговори:

— Ще следваме Ереко.

Преследвача, застанал до Кайл, кимна мълчаливо в знак на съгласие. Той направи знак на братята, те провериха оръжията си и изтърчаха отляво и отдясно.

— Аз ще държа тила.

Кайл се изненада.

— Не трябва ли ти да…

— Върви с мен, Кайл — покани го Пътника.

Ереко се усмихна успокояващо на Кайл и тръгна отпред. Пътника даде на Кайл резен пушена риба, взета от дадените им от Джест вързопи. Той отхапа и я върна, докато вървяха.

Стълбовете бяха изградени от шестостенни камъни, одялани, за да стоят един върху друг — всеки следващ бе малко по-малък от долния — и завършваха с плосък връх, леко извисяващ се над Ереко. Стърчаха на около пет крачки един от друг на извънредно дълги редици, простиращи се от изток на запад и от север на юг. Кайл се загледа внимателно и можа да различи извивка в редовете в посока изток-запад — те сякаш описваха вписани сводове или големи окръжности.

— Какво е това? — попита той Пътника.

Отговори му Ереко:

— Най-вече гробище. За построилите го обаче то е служило и за много други неща. Място за обреди, уред за изчисляване на времето, обсерватория, календар, храм и затвор.

— Твоят народ ли го е построил?

— В името на Богинята! Не, Кайл. Ние не бяхме строители. Не, това е било построено от отдавна изчезнал народ. Хора като теб и близки по произход.

— Бил си тук и преди?

Ереко го погледна и на устните му се появи развеселена усмивка:

— Не.

— Тогава къде ни водиш?

Свиване на мощните рамене.

— Към средата. Установил съм, че средата е добро място да започнеш.

— Не се притеснявайте — обади се Пътника и също се усмихна на безпокойството на Кайл. — Ереко знае какво върши. Можете ли и вие да кажете същото?

— Какво имаш предвид?

— Имам предвид, че възнамерявате да опитате да спасите или да освободите принц К’азз Д’Аворски, командир на Пурпурната гвардия. Смятате ли го за разумно?

— Разумно?

Тъмносините очи на мъжа го гледаха косо и преценяващо. Прошарената в сребърно и черно брада му придаваше сериозен жречески вид.

— Да.

— Гвардията е станала шайка убийци. Скинър…

— Скинър! — прекъсна го Пътника, а след това се овладя с усилие.

— Да… Той уби един от своите точно пред очите ми. Само К’азз може да върне Гвардията към това, което тя трябва да бъде.

Погледът на Пътника бе настрани, ала в него и в стиснатата, извита надолу уста, Кайл разчете тъга, съчетана с необичайна веселост — все едно се радваше на някаква позната само нему мрачна шега.

— Вярно. Това, което тя трябва да бъде. Какво ли би могло да бъде то, питам се?

— Аз… не знам, но трябва да бъде подобрение. Само Херцогът може да се справи със Скинър.

— Може ли? Не знам…

Пред тях Ереко спря и вдигна ръка. Кайл дойде до него и видя, че са достигнали най-вътрешния кръг от стълбове. Пред тях се простираше равно кръгло пространство с големината на градски площад, застлано изцяло с блед, избелял, остърган от вятъра чакъл. Сгъстяващите се следобедни сенки показаха, че камъчетата в настилката са наредени по сложен начин в редички. Някои линии разделяха пространството на две, други се извиваха, трети бяха прави, като всяка беше само загатната от подредбата на камъните. И наистина, от позицията на Кайл изглеждаше сякаш множество черти, някои — леко извити сводове или тесни спирали, други — прави като острие на меч, бяха напъплили пространството като… Е, като безкрай от пътечки. Обаче бяха просто загатнати. Всички камъни бяха еднакви, в еднакъв оттенък на мръснобяло. Не можеше да се каже кой камък на коя черта принадлежи. Докато стояха и гледаха смаяно, а Кокошката и Пустошта се приближиха, за да застанат до тях, слънцето се премести малко и всички редици се поместиха заедно с него, подобно на движещи се сенки.

— Невероятно — промълви Ереко. — Де да познавах създателите на това. Строеж, достоен за големия майстор Икариум.

— Минаваме ли? — осведоми се Преследвача.

— Целта ни е оттатък пътя.

— Заобикаляме — поясни Пътника.

При тези думи Кайл почувства неописуемо облекчение. Изпитваше обаче и по-дълбоко безпокойство — ето един човек, който несъмнено не би трябвало да се бои от нищо, ала дори и той се пазеше от това място. Те бавно изминаха половината от окръжността. През цялото време Кайл наблюдаваше пространството — на него не кацна птица, нито прелетя лист, нито пък се донесе някой клон или изсъхнал бурен. Всичко беше тихо. Все едно мястото беше отсечено от заобикалящата го обикновена, засипана с боклуци пясъчна шир.

Най-накрая Ереко спря при стълб, който — поне доколкото Кайл можеше да прецени — не се отличаваше от кой да е друг. Исполинът коленичи и известно време разглеждаше основата му.

— Смятам, че трябва да копаем тук.

— Да копаем? — невярващо попита Кайл.

— О, да.

— Но той… мъртъв ли е?

Великанът се намръщи.

— От разказаното ми от вас за тези Обетници, смятам, че не.

— Тогава…

Думите избягаха на Кайл. Отче Вятър! Да бъдеш жив погребан толкова време и да не можеш да умреш. Умът му трябва да си е отишъл…

Братята се захванаха без въпроси. Паднаха на колене и захванаха да изгребват настрани пясъка с шепи. Кокошката забеляза как Кайл гледа и промърмори настрани под сурдинка:

— Колкото по-бързо се изнесем оттук, по-добре…

Кайл коленичи, за да помогне. На една ръка дълбочина попаднаха на по-твърда почва, яка пръст, тъмножълта, влажна и студена. Извадиха ножовете и късите ножчета за рязане на хляб. Мечовете си останаха в ножниците. На Кайл започна да му се струва, че Ереко е бил прав да се спре точно на този стълб сред хилядното множество, понеже земята беше разкопавана, а по-долният слой — смесен с пясъка от повърхността. Някой беше копал тук преди тях.

Стигнаха до плосък, грубо одялан каменен блок. Пустошта опипа ръбовете и се натъкна на паве или капак, приблизително четвъртит, около една ръка във всяка посока. Той пъхна пръсти под единия от ръбовете, напъна се и го повдигна. Камъкът изстърга, надигна се и падна. Пустошта се отдръпна и се показа малка тъмна дупка, прилична на голяма урна. В нея лежеше изсъхнало тяло; ръцете му бяха плътно обгърнали притиснатите до гърдите колене.

Пустошта посочи с ръка:

— Този ли е?

— Откъде да знам? Никога не съм го виждал!

— Не изглежда особено добре — отсъди Кокошката, докато изтупваше пясъка от брадата си.

— А, така ли мислиш? Ереко?

Той обаче се бе извърнал и изучаваше земята.

— Ереко?

Исполинът погледна надолу, а кехлибарените му очи бяха развълнувани от тежка мъка.

— Съжалявам, Кайл. Надявах се да успеете. Това щеше да… както и да е, съжалявам.

Озадачен, Кайл огледа околните дюни и очите му се присвиха.

— Какво става?

Пътника бе слязъл и бе приклекнал над тялото. Повдигна черепа, огледа опустошеното му лице, дръпна дясната ръка, за да я проучи, а после се изправи.

— Е? — попита Кайл.

И Пътника гледаше настрани.

— Може и да е той — разсеяно произнесе той. — Трудно е да се каже.

— Какво става, Господарката да го отнесе дано!

Главата на Преследвача се стрелна нагоре, той скокна настрани и се обърна на изток с ръка на меча. Братята приклекнаха зад прикритието на натрупания пясък. Пътника бутна Кайл с ръка и той падна в изкопа:

— Хей!

Кайл се показа над ръба му и видя, че се е надигнал вятър, усукана вихрушка, понесла облаци от пясък. Посред нея се събираше мрак — отвор с разкъсани краища, в който Кайл разпозна входа на Лабиринт. Зад процепа се вихреше сивота. После той изчезна с трясък и пясъкът се слегна. Сега между два от стълбовете стоеше облечен в доспехи мъж. Беше висок и мършав и изглеждаше изключително стар. Лицето му бе тъмно и набръчкано, опустошено от възрастта, а дългата сива коса висеше сплъстена. Плетената ризница се спускаше до глезените, а на кръста си носеше огромен меч. Той се приближи и огледа набързо всички. От нескритото презрение в погледа му Кайл настръхна. Очите се спряха върху Ереко и алчна усмивка изкриви устата на стареца. Той изрече нещо на непознат на Кайл език.

— Талийският е говорен от всички тук — отвърна му Ереко.

Мъжът се спря и леко наклони глава.

— Много добре… Бях загубил надежда, Ереко. Ала ето те тук. Изглежда ние двамата с теб сме играли най-дългата игра на изчакване в историята.

— Аз не играя игри, Каллор.

— Да, преструвки до края. Ела — и той нетърпеливо прикани Ереко да пристъпи напред, — нека изпълня последния си обет.

— Нека го премахна — изрече Преследвача и се изправи.

Ереко протегна ръка:

— Не! Никой не бива да се намесва. Това е между него и мен.

— Ти не си въоръжен, Ереко — произнесе Кайл.

Гигантът се обърна към Кайл с печална усмивка.

— Всичко е наред. Не се притеснявай, Кайл. Това е, което съм избрал.

И той пое дъх дълбоко и пресекливо.

— Няма да застана срещу теб с оръжие в ръка, Каллор. Това би опозорило причината, поради която съм тук.

Мъжът сви рамене.

— Както искаш. Във всеки случай няма да има значение.

— Пътнико, направи нещо! — примоли се Кайл.

Мечоносецът не отвърна. Кайл бе разтърсен, когато видя как сълзи се стичат по лицето му. Той стискаше и отпускаше ръка на дръжката на оръжието си.

— Съжалявам, Кайл — пророни той почти задъхано. — Това беше споразумението ни.

— Е, аз обаче не съм сключвал никакво проклето от Гуглата споразумение…

Кайл се изкатери от ямата и посегна за сабята си. Пътника сграбчи ръката му и я изви. В рамото на Кайл лумна болка.

— Проклет да си! — изпъшка той.

— Понякога ми се струва, че съм — отговори му другият с почти задавен от чувство глас.

Ереко пристъпи напред с разтворени ръце.

— Ела тогава, Върховни кралю. Аз не се страхувам.

Въпреки че бе изправен срещу невъоръжен противник, Каллор отстъпи. Може би се питаше дали това не е някакъв хитроумен капан, или пък не можеше да разбере какво става. След няколко стъпки назад той отново се намръщи и извади меча си.

— Не си мисли, че ще се трогна от подобно представление.

— Бъди уверен, че в твоя случай аз не изпитвам подобна заблуда.

Пустошта и Кокошката изскочиха на купчината пясък с извадени оръжия.

— Стойте! — изрева Пътника.

— Ще го убие! — възрази Пустошта.

— Това е неговото решение.

— Не — изръмжа Каллор и се понесе напред. — Моето е!

Въпреки очевидната си възраст този „Върховен крал“ се движеше със смайваща бързина. Дългото острие на меча се понесе нависоко, а после бе бързо сведено и удари Ереко отпред. Гигантът сключи ръце около себе си и падна на колене. Каллор удари втори път. Острието прониза гърба на ризата на Ереко, а после излезе. Исполинът мълчаливо падна на едната си страна.

Кайл ужасено закри лице. И все пак разбираше, че трябва да гледа, и се застави отново да се взре с пресъхнали очи.

Каллор провлачи острието през дрехите на падналия гигант, за да го почисти. Известно време го гледаше замислено.

— Твърде лесно досега. При все че едновременно с това е странно удовлетворяващо. Но…

Той се наведе.

— Какво е това — все още диша?

Каллор се премести по-близо до раменете на Ереко.

— Мисля, че ще взема главата.

— Не, няма — възрази Пътника.

Върховният крал се изправи и вдигна оръжието си.

— Малко е късно за приятеля ти, не мислиш ли? Пристъпи на закъсняла вина? Тогава моля — и мъжът зае положение за бой, — направи го. Дойдох за битка. Може би ти можеш да ми я осигуриш.

Пътника внимателно се придвижи напред.

— Сега говоря, понеже условията на договорката ми с моя приятел бяха спазени.

— И ти искаш отмъщение. Да, да. Всичко е толкова скучно и предвидимо.

Пътника трепна, все едно го бяха проболи. Той вдигна ръка и посочи.

— Не ми говори за отмъщение, Каллор.

Кайл бе разтърсен, щом чу в словата на Пътника отгласи от предишната нощ.

— Този, който е паднал пред теб, ме накара да се закълна, че няма да отмъщавам в негово име, и аз уважавам желанието му. Затова ти и казвам — върви си! Ти нанесе смъртоносни удари. Ереко ще умре от тях достатъчно скоро.

Каллор се изправи. Устата му се изкриви от презрение и смайване.

— Смееш да отпратиш мен! Имаше ли и най-малката представа кой съм аз, щеше да побегнеш и да не спираш, докато не се озовеш под вълните!

Пътника пусна меча си в ножницата му.

— Някои биха казали същото за мен…

През гнева на мъжа се прокрадна усмивка, той отстъпи от Ереко и размаха широко и подканящо меча си.

— Тогава непременно ела. Ще взема главите и на двама ви.

— Бягай сега, Върховни кралю, или аз ще действам.

Онзи помръдна най-напред надясно, а после наляво.

— Май не съм избягал.

Пътника изтегли меча си.

— Това е достатъчно за мен.

Двамата се доближиха и запристъпваха бавно и внимателно с протегнати оръжия. Кайл се тревожеше, понеже Върховният крал току-що бе показал невероятна бързина, а острието на меча му бе много по-тежко от това на Пътника. Да не споменаваме, че беше и с по-здрава броня.

Остриетата се допряха едно в друго и простъргаха. И двамата стискаха дръжките на мечовете с две ръце. Нанесоха удар веднъж и желязото простена. Удариха втори път, отбиха ударите си, а после Пътника някак си застана пред Каллор; ръцете му бяха върху гърдите на Върховния крал, а острието — напълно забито чак до дръжката. Кайл зяпна, а и Каллор се ококори също толкова смаяно. Едната от бронираните му ръце се озова върху юмрука на Пътника, а с другата той завъртя меча си. Пътника протегна ръка, за да пресрещне ръката на противника. Стояха така известно време, обикаляха в кръг и се напъваха — мечът на Каллор стърчеше нависоко, а тънкото тъмно острие на Пътника бе втъкнато право през гърба на Каллор. Кайл се смръзна, понеже не видя кръв по острието.

Върху набръчканото лице на Върховния крал яростта премина в смайване и в отказ да повярва, очите му се разшириха, а устните се дръпнаха от сивите зъби.

— Кой… си… ти? — изрече през зъби той.

Пътника наклони главата си по-близо, проговори и думите му се загубиха под тежките пъшкания на Каллор. Върховният крал пребледня и се дръпна:

— Не! Оковани, помогни ми!

Около двамата се надигна вятър. Върховният крал погледна зад себе си, където се разтваряше тъмнината. Той подигравателно се усмихна на Пътника:

— Както можеш да видиш, отстъпнико, при все че ме надви този път, аз съм толкова труден за побеждаване, колкото си и ти. А и покровителят ми е много силен тук. Особено на това място…

Той се хвърли назад и се измъкна от острието на Пътника в мрака на зинала в същия миг дупка. Пътника изглеждаше готов да се хвърли вътре, но Преследвача се впусна напред и го избута настрани.

Вратата изчезна със силно разтърсване на въздуха. Известно време Пътника остана неподвижен, загледан в мястото на отвора. До него Преследвача се задъхваше със запотено лице.

— Мислех, че няма да го удариш — обясни той.

Пътника прибра меча си в ножницата.

— Отдавна бях длъжен да го направя заради друг приятел.

Кайл изтича до Ереко и се хвърли на земята до него. Той бе в съзнание и дишаше плитко. Пътника коленичи заедно с Кайл.

— Тръгна си — каза той на Ереко.

Гигантът кимна късо с глава.

— И аз си тръгвам — задъхано каза той, — за да се съединя със своя народ. Дълго време бях отделен от тях. Липсваха ми. Благодаря ти, приятелю.

Той погледна Кайл и се усмихна слабо.

— Недей да ме оплакваш. И не се поддавай на скръбта. Аз винаги ще бъда с теб, нали? Това е необходимо, тук и сега. Необходимо е…

Пътника се изправи.

— Сбогом.

Кайл остана на колене, мислейки си, че някой трябва да стори нещо. Защо никой не прави нищо? Кожата на Ереко посивя и се втвърди. Пред очите на Кайл плътта му се превърна в зърнест сив камък. Камъкът се пропука, натроши се и се разпиля. Кайл не можа да се удържи и уплашено се отдръпна.

— Какво става?

— Връща се към земята. Към майка си — тихо и благоговейно обясни Пътника. — Както и трябва да бъде…

И огледа хоризонтите с ръка на дръжката на меча.

Докато Пътника говореше, плътта на Ереко се превърна на прах и вятърът я разнесе. За броени мигове не остана нищо. Пътника прошепна нещо, което прозвуча на Кайл като молитва.

Зад тях братята говореха с Преследвача, който ги приближи.

— Най-добре да тръгваме — тъжно произнесе той.

— Да — кимна Пътника. Той посегна да хване Кайл за ръката, но той се дръпна.

— Как можете просто да го оставите тук!

— Няма го, Кайл. Вятърът го отнесе и той отново ще бъде едно със земята. Той пожела това.

При тези думи огънят в гърдите на Кайл се разгоря.

— Как можахте да допуснете това да стане! Можехте да го спрете!

Тъмносините очи на мечоносеца се разшириха от изненада, после той сведе поглед и се извърна настрани.

— Трябва да вървим — произнесе Пътника с натежал глас.

Преследвача хвана ръката на Кайл.

— Не му се ядосвай — прошепна той. Кайл обаче издърпа ръката си.

— Все едно той е убил Ереко!

— Кайл — това не е… — ала съгледвачът не можа да каже нищо повече. Той поклати глава, отдалечи се и направи някакъв знак на братята си.

Кайл падна на колене до мястото, където бе паднал гигантът. Протегна се и прокара ръце по пясъка. Нямаше го. Почувства се тъй, сякаш са му изтръгнали сърцето от гърдите. Беше се заклел никога повече да не изпитва нещо такова, ала това някак си го засягаше много повече от онзи ден на върха на Хребета. Някой тъй мъдър и добър — как можеше да стане? Не бе справедливо. Сълзи намокриха пясъка. Ръцете му напипаха кожена каишка и камък — огърлицата, която бе виждал на врата на Ереко. Камъкът имаше дупка, през която минаваше ремъкът, и бе гладък и прозрачен като кехлибар. Стисна го в юмрук и стана.

Чувстваше се странно, сякаш вървеше насън, и се запъти обратно, следвайки стъпките на другите. Усещаше, че Кокошката и Пустошта го наблюдават отдалече. Достигна брега и издърпаната на пясъка Хвърчило и само го заболя още повече. Изгубените братя работеха заедно с Пътника, за да я приготвят. Кайл седна и загледа тях, океана и неспирния прибой. Откъм селото по брега се зададе някакъв старец.

— Привет — рече той на талийски.

Кайл погледна Пътника, който просто се върна към работата си, сви рамене и се обърна към човека:

— Моля? Говориш на талийски?

— Да. От Грис съм. Преди години претърпях корабокрушение тук.

Дългата му, права, посивяваща коса плющеше на вятъра, идващ откъм брега. Брадата и мустаците рязко изпъкваха върху слабите му, потъмнели от слънцето черти. Носеше парцаливите, избелели останки на риза, кожена одежда и гащи. Краката му бяха боси и напукани.

— И?

Очите на мъжа станаха на цепки и той погледна настрани.

— Надявах се, че ще ми предложите място — да замина накъде да е, но не и да остана тук.

— Няма да стане. Всъщност ние не…

— Познавам добре тукашните води. Мога да ви преведа през тях. С години съм ловил риба тук. Вие накъде сте се запътили?

Кайл се видя в чудо. Да, накъде се бяха запътили? Той погледна Пътника; бе обърнал гърба си към него, докато трупаше вързопите и пълнеше бъчонките с вода.

— Кюон Тали — най-накрая каза той.

— Кюон! Тогава моля ви, в името на милостта на Господарката! Трябва да ме вземете.

Кайл остро изгледа човека — милостта на Господарката? И все пак не — защо да привижда каквото и да е в тези думи? Несъмнено беше някаква разпространена талийска клетва.

— Наистина не съм аз този, който ще каже… — и той погледна леко намусено към Пътника.

Той намотаваше въже. С гръб към останалите, той сведе глава, после я вдигна, все едно умоляваше небето.

— Решението е твое, Кайл.

— Тогава съгласен съм. Как се казваш?

— Джан.

Кайл го представи. Изгубените братя поздравиха мъжа, но Пътника не се извърна.

— Ще трябва да хванем нощния прилив — бяха единствените му думи.

Джан посочи към селото.

— Само ще взема запаси.

— Побързай — викна подире му Пътника.

Бяха изкарали Хвърчило в плитчините, когато Джан се завърна, натоварен с мехове вода, вързопи плодове и бледи кореноплодни. Той си проби път през прибоя, хвърли товара си през борда и се качи. Преследвача му даде лоста на кормилото. Кайл и братята изопнаха платното. Пътника седна на носа и скръсти ръце на коленете си. Джан ги насочи на север.

След малко, щом звездите се показаха, Кайл седна до борда и опря брадичка на планшира. Загледа се назад, към тъмната черта на хоризонта, която бе брегът на Джакуруку. Предложението му да отидат при Долманите се оказа бедствие за тях. К’азз мъртъв или изчезнал. Ереко убит. И — притесняваше се Кайл — може да е засегнал непростимо Пътника с думите си при Долманите. Сега го разбираше, обаче бе толкова гневен. Изобщо не се замисли, че човекът е познавал Ереко много по-дълго от него. А сега Пътника ги водеше към Кюон — целта на самата Гвардия. Може би смяташе да им предаде Кайл. Изведнъж му хрумна, че всъщност Пътника може да го обвинява за смъртта на приятеля си — ако не бе посочил Джакуруку сред всички възможни цели, Ереко още щеше да е жив. Той погледна към носа. На Кайл му се стори, че човекът е буден и мрачен. Очите му блестяха в мрака, заковани за привидно разсеяния Джан на кормилото — погледът му бе твърдо прикован към североизточния хоризонт.

* * *

За Ток нападението започна с усилващ се рев, който разтърси копитата и тялото на коня му, преди да достигне и неговото тяло. На юг като че целият хоризонт блестеше оттатък стената на Външния кръг, докато запалителните заряди описваха високи извивки и в двете посоки над стените на Вътрешния кръг — навътре от талийските катапулти, навън от балистите на града. Участвалите в първия пристъп останки от талийския легион наблюдаваха от заставите покрай събралите се хора от стана и от обоза — майстори на оръжие, готвачи, браничари, перачки, уличници, жени и деца на войници.

Отвъд стана сетски отряди обикаляха ярко осветените хълмове, пееха бойни песни, размахваха копия, крещяха насърченията си и ругаеха хората от Хенг. Ток искаше да е посред бъркотията с Чос, при все че добре можеше да си представи ужаса й — челните пристъпи с обсадни стълби винаги имаха тежки загуби. Чиста изкристализирала ярост срещу ярост.

Пристъпът продължи и през нощта, непрестанният нисък шум не стихваше и изведнъж от тъмното при Ток и щаба му се появи Имотан, шаманът на Белия чакал, заедно с отряда си. Шаманът подкара коня си към страната на Ток. Косата на стареца бе привързана с проста кожена лента, а дрехите му от кожа бяха опръскани с кал. Вместо копие държеше точно пред гърдите си къса, закичена с бяла козина тояжка. Очите му светеха ярко, като Ток не бе уверен дали от въодушевление или уплаха.

— Какво става?

— Трябва да вкарате всичките си хора вътре — викна Имотан.

— Защо? Нападение ли?

— Не. Нещо иде. За вас е ужасно. За нас обаче то е реализирано пророчество.

Ток погледна объркано. Този побъркан ли беше?

— Какво искаш да кажеш?

— Риландарас идва. Усещам го. Почти усещам дъха му.

— Риландарас?

Несъмнено човекът бе побъркан. Беше невъзможно. Бяха го затворили много отдавна.

— Не. Грешиш.

Имотан се дръпна ядосано.

— Не ме обиждай, малазанецо! — шаманът размърда устни.

— Много добре. Аз свърших своето. Не ми обръщате внимание и умрете.

Шаманът на Белия чакал се стрелна в нощта, обкръжен от отряда си.

Ток го гледаше как си тръгва, после се възправи в седлото си, погледна наляво и надясно и се взря в редиците. Несъмнено старият нямаше да дойде при него, ако не бе уверен. И все пак, след цялото това време, Риландарас? И защо сега?

— Войник! — провикна се той.

Човек от щаба му пришпори коня си към него.

— Господине?

— Отивай в щаба на Урко. Кажи им, че сетите предупреждават за нещо опасно навън в нощта.

— Господине — и пратеникът пришпоря коня си и препусна.

— Капитан Мос?

— Господине?

— Вземете един отряд със себе си и обиколете периметъра. Предупредете заставите да бъдат нащрек.

— Слушам, господине.

Капитанът отдаде чест и подкара коня си нататък.

Така. Направи ли той обаче всичко, което можеше? Трябваше ли да предупреди Чос? Не, той си имаше повече от достатъчно работа, както бе избрал да ръководи пристъпа отпред. Щеше да чака и да види дали въобще нещо ще излезе покрай това привидно напълно невероятно твърдение.

Цял час по-късно, около среднощ, откъм стана дойде жена в изпокъсана и изцапана с тъмни петна дреха. Тя тръгна право към Ток, мълчалива като призрак, с прострени напред тъмни и влажни ръце. Хората му се развикаха и я сочеха. Ток гледаше. Не можеше да говори, не можеше да повярва. Той се смъкна от коня си и хвана лепкавите й от кръв ръце.

— Къде? — кресна той. — Кажи ми къде?

Тя го гледаше неразбиращо, с недоумяващо вдигнато чело.

— Мъртви са — рече му тя. — Всички са мъртви.

— Къде, проклета да си!

— До потока.

— Свири на оръжие — ревна той. — Строй се в каре. Всички цивилни да бъдат отведени отвъд стените!

Нататък, в края на стана, се чуваха писъци — не човешки, а пронизителните викове на ужасените умиращи коне. Ток се стегна. Богове, опазете всички ни. Спомни си. Спомни си Риландарас. Той беше тук. Дори и Дасем не можа да го убие. Нямаха нищо. Нищо, с което да се опрат на Проклятието на Кюон, на човекоядеца. Човека чакал. Брата на Трейк, бога на войната.

* * *

Придружен от отряд малазански редовни войници, Сторо изкачи стената на Вътрешния кръг, където чакаше Фурията. Туниката му бе разкъсана, кръв зацапваше ръкавиците, а лицето му лъщеше от пот и сажди.

— По-добре това да е вярно — отбеляза той с пресипнал от крещене на заповеди глас. — Едвам удържаме там. Щяха да ни прегазят, ако не бяха тия трима братя. Те са същински ужас, да знаеш.

Фурията не каза нищо и очите й избягваха неговите. Сторо пое дъх да заговори, ала нещо в шума го спря. Различаваше се от тупурдията другаде — вместо ярост, писъци се носеха покрай викове на ужас. А и тук нямаше пристъп с обсадни стълби. Той свали шлема, махна забралото от железни халки и разкри размазана кръв там, където го бяха ударили.

— Какво е това?

Фурията надигна брадичка към парапета, там, където срещу тях се намираше северната порта на стената на Външния кръг.

— Започна се.

Сторо се изкатери на парапета. Огромно объркано множество хора. Люлееха се факли, талийски войници викаха и се мъчеха да поддържат редиците, обърнати към полузатворената Порта на северните равнини. Цивилните задръстваха портата, опитваха се с бой да минат покрай войниците, крещяха и протягаха бледите си ръце към броните им. Наблизо в блъсканицата един от малцината ездачи ръкомахаше, издаваше заповеди, а късата му сива коса и мустаците му се открояваха в тъмното. В едната си ръка държеше извит черен лък и подчертаваше нарежданията си с него.

— Богове — изстреля Сторо, все едно го бяха ударили в стомаха. — Ток. Самият Ток.

Той изгледа Фурията.

— Имаш ли стрелци с лък тука?

— Не.

— Ха. Късметът му още работи.

Той слезе и я погледна право в очите.

— Чакай, докато се дръпнат, после го направи.

— Трябва ли?

— Да, проклето да е! Иначе сме загубени.

— Те ще бъдат избити. И войниците, и гражданите.

Сторо свали забралото от халки.

— Тогава е трябвало да си стоят вкъщи. Що се отнася до цивилните, те бяха предупредени. Трябва да вървя. Нека Господарката бъде благосклонна към теб.

— И към теб.

Сторо затропа обратно надолу по стълбите. Фурията остана със сержанта си и с взводовете редовни войници, за да пази този участък от стената. Докато наблюдаваше, отвориха път за роптаещите хора. Талийците направиха редици от стрелци с арбалет срещу вратата, докато другите опитваха да я затворят. Последният промъкнал се човек беше незабравим — тъмната му туника и ризницата висяха на парцали, от врата му се поклащаха останките на счупен шлем, а в ръце държеше сдвоени саби. Наистина ли бе оцелял след сблъсък с човекоядеца? Вероятно никога нямаше да узнае. Второто крило на вратата бе затворено и припряно поставиха железните резета на местата им. Фурията се обърна към сержант Банат:

— Искам те там, долу.

Той отдаде чест и изтича по стълбата. По външната стена талийските войници изкачиха парапета и се заоглеждаха надолу. Ръце засочиха, вдигна се тревога и арбалетите стреляха. Фурията изчака, докато гражданите се отдръпнаха далеч от вратата, а после отиде до вътрешната страна на каменната алея. Наведе се към факлите, осветили купчината хора в изровения покрай стената окоп — с тях беше сержант Банат. Тя огледа стената и от двете си страни от горе надолу.

— Пригответе се! — кресна Фурията на мъжете, вдигна ръка и си помисли: „С тази ръка осъждам на смърт повече мъже и жени, отколкото мога да си представя. Какво стана с мен, та мога да извърша нещо такова?“ Смъртта на Треперко? Нападението на хората на Дебелия Кептен? Какво я засягаше, ако Хенг падне? Нищо, ако трябва да сме честни. Не, гадната истина бе, че тя искаше да живее, а ако градът паднеше, несъмнено щяха да я посекат.

Тя свали ръка, хвърли се по лице и покри глава. Можеше да си представи как надигат чука, за да ударят тръбата, която вървеше под целия Външен кръг до внимателно подредените и свързани срещу лявата страна на портата морантски муниции. Там заостреният й край щеше да удари поставено между четири жила острие. Последващият взрив…

Ударната вълна й изкара въздуха. Заглъхналите й уши не възприеха гръмовния трясък на мунициите. Главата й се изпълни с неописуем рев. Ситни камъчета посипаха гърба й. Тя запримигва, разтърси глава и се изправи. Димът закриваше вратите. Във Външния кръг, засипаните от трошляка мъже и жени се съвземаха. Откъм пушека се олюляваха хора с ужасни рани и стомахът на Фурията се разбунтува. Знаеше, че не всички са били достатъчно далеч, но все пак повечето са били — или така си казваше. Близките постройки горяха и бяха в развалини. А през дима претърча нещо. Не можеше да е сигурна — твърде бързо бе. Просто зърване на белота — ала огромна, гладка и ужасяващо подвижна. После си отиде.

Смъкна се до парапета. Стана. Сега и тя бе отговорна за Проклятието на Кюон. Кръвта, която щеше да се пролее от тази нощ насетне, щеше да достигне и нея. Тя закри лице и я разтърсиха страшни ридания.

Ударът от взрива уплаши коня на Ток, той пристъпи в някакво заграждение, оплете се във въжета и кутии, препъна се и падна. Ток се удари лошо в калдъръмения път и си изкара дъха. Блъсканицата около него се доближи и някакви ръце го повдигнаха. Виковете и писъците продължиха, но вече удвоени от взрива. Всички питаха какво е станало. Ток не им обърна внимание. Запъти се към мястото, където конят му цвилеше със счупен крак сред натрошените дъски на заграждението. Извади меча си — горкото животно бе едно от любимите му, но не можеше да го остави така.

Още щом ударът от взрива го достигна, той разбра какво е станало. Взривили бяха външната порта. Свирепата премерена жестокост на замисъла му внуши страх. Анфилада[14]. Бяха ги привлекли тук и ги бяха заклещили между високите стени. Смъртта ги преследваше. Към зазоряване Външният кръг щеше да бъде една нескончаема кланица, докато Риландарас насищаше близо вековна жажда за кръв. Трябваше да отиде при Чос. Вдигна високо меча си с две ръце и го завъртя.

Взе лъка, стегна се и извика:

— Влизайте зад вратите и се укрийте. Защитавайте се.

Войниците го изгледаха и молбата в очите им захапа съвестта му. Искаше да изрече успокояващи слова, ала нямаше такива. Най-отчаяните от мъжете и жените дори не си направиха труда да го гледат в очакване на нареждания. Той се напрегна, опря единия край на извития си лък на камъните, отпусна цялата си тежест върху него и го натегна с едно бързо движение.

— Строй се в каре за отстъпление с бой. Дълги копия, къси копия, бойни брадви — всичко, което можете да откриете навън. Стрелците с арбалет и лък навътре.

Една жена от гражданите изкрещя към него:

— Ами ние!

— Отведете тези хора от улицата!

Един застанал наблизо войник — с лейтенантска гривна на ръката — отдаде чест.

— Чухте началника! Действайте. Строй се!

— Бавно отстъпление, лейтенант — повтори Ток. — Трябва да открия военачалника.

— Слушам, господине. Нека Опонн бъде с вас, господине.

Ток върна поздрава на човека и затича по улицата.

Горящите сгради близо до стената на Вътрешния кръг осветяваха нощта. Ток се натъкна на войници, които набързо издигаха прегради на главната улица. Замалко да им нареди да оставят това, но реши да не увеличава объркването и хаоса на нощта. И все пак работата беше безнадеждна — звярът лесно щеше да заобиколи всяка подобна позиция. Войниците го насочиха към покрива на някаква оцеляла тухлена складова постройка. Там той намери Чос, заобиколен от щаба си.

— Да благодарим на Беру! — прогърмя едрият мъж, щом го видя. — Какво става, в името на Окования? При мен пристигат всевъзможни невероятни съобщения.

— Риландарас се е завърнал, вън от всяко съмнение. А ние сме приклещени тук с него.

Ужасеният поглед на Чос бе най-лошото, видяно от Ток тази нощ. Вятърът, подсилен от всички огньове, събори огромната грива на пълководеца върху лицето му. Той плюна на покрива.

— Така и разправяха. Е, Ток, това е положението.

Той погледна към видимите от мястото му участъци от стената, вдиша дълбоко, задържа дъха си и го изпусна с въздишка на дълбоко съжаление.

— Превзехме кула, Ток — тъжно обясни Чос. — Толкова близо бяхме. Сега трябва да направя обрат и да реша как да оправя това.

Писъци на истински ужас насочиха погледите им към бъркотията от улици и сокаци. Гърбът на Ток изтръпна от безнадеждността на виковете. Риландарас избиваше войниците им и нямаше да спре. Ток огледа Чос. Погледът му се бе върнал на далечните бойници, където можеше да се види как войници стрелят надолу и хвърлят факли. Ток мълчеше, мислеше си колко тясно е работил този човек с великия военачалник Дужек и как е ръководил войската по време на изненадата при Ю’Гатан, където загина Дасем.

— Ако си спомням правилно — започна Чос и присви очи, — враждата му е с Хенг. Той мрази Хенг. Може да се каже, че ние просто сме на пътя му.

Очите с лешников цвят се прехвърлиха върху Ток и запресмятаха.

— Не е ли така?

— Струва ми се, че може да се каже така.

— Чудесно. Ако този Сторо иска да играе с най-високите залози, то и ние ще влезем със съответната сума.

Той се обърна към един вестоносец.

— Донесете всички муниции! Кажете на сапьорите: всички последни тайни запаси под страх от смъртно наказание! Бегом.

— Тъй вярно.

Ток гледаше как Чос отново се зае да изучава стените. Какво ли възнамеряваше? Ток бе изкарал повечето си време в конницата и не го познаваше тъй добре, колкото му се искаше. Муниции? Щеше ли да подейства? Всички познати капани и примамки са били опитани срещу човекозвяра и нито една не бе успяла. Предпазливостта и хитростта на гадината бяха пословични. Все пак мунициите трябваше да са новост за прокълнатата твар.

Фурията откри Сторо при една кула близо до портата на Вътрешния кръг.

— Оттеглят се към Портата на зората — съобщи му тя. — Прекратяват нападението.

Той стисна в шепа плат от туниката си и обърса лице.

— Изглежда. Не могат да се бият с него и с нас едновременно.

— Какво смяташ, че ще направят?

— Ще се оттеглят. Ще се прегрупират, за да посрещнат Ласийн. Ще се изнесат от равнините с най-голямата възможна бързина.

Викове и огньове на портата на Вътрешния кръг привлякоха вниманието на Фурията. Тя надзърна и видя, че тук пристъпът продължава. Лъкометци зад щитове и сред развалините на близките постройки си разменяха изстрели с техните арбалетчици. По улицата посред мъртвите тела лежаха и строшени като сламки стълби, а някои горяха.

— Какво става там?

— Спазват приличието. Пуснали са сапьори срещу портите — безполезно е.

— Защо? Копаят ли?

— Да. Само че основите достигат твърде дълбоко. Знаеш го.

Гърдите на Фурията се свиха от растящия в нея ужас.

— Това не ми харесва, Сторо. Нека ги очистим.

— Колкото можем по-бързо.

Той се обърна към вестоносеца.

— Кажи им да донесат още камъни.

— Слушам.

Сторо свали шлема си, въздъхна изтощено и очевидно с облекчение.

— Мислех, че те наистина…

Взрив залюля земята под тях и събори и двамата. Фурията си удари главата в каменния под.

— Гуглата да ни е на помощ! — простена Сторо.

И двамата скокнаха на източния свод. Фурията се стискаше за главата и гонеше събиращата се в крайчеца на зрението й тъмнина. Дим и прах закриваха вратата, ала от силата на изригването Фурията разбра, че е разбита. Очите на Сторо срещнаха нейните. Краката й се подкосиха и той бързо се протегна, за да я подкрепи. Хвана главата й с длани, а после дръпна изцапаната си с кръв ръка. Фурията опита да изрече това, което вече бе разбрала, но нямаше нужда — тя го видя в потресения поглед на Сторо.

Сега Риландарас беше тяхното проклятие.

Фурията се събуди от писъци и гърлен рев, от който космите на врата й настръхнаха, а камъните под гърба й се разтресоха. Лежеше в препълнена с множество други ранени стая. От всички страни я връхлетяха стонове и проклятия, примесени с мириса на кръв и жлъчка. Тя се надигна. Виеше й се свят, сякаш в главата й бяха втъкнали копие. Торбичката с муниции все още висеше през рамото й. Проправи си път до вратата, като внимателно прекрачваше ранените — някои от тях й помагаха да се удържа права. На вратата войник с вдигнат арбалет наблюдаваше улицата. Покрай входа търчаха захвърлили оръжието си кохорти от опълчението на Хенг.

Все още бе нощ. Неравната светлина на огньовете осветяваше улиците. Фурията надникна и видя, че се намира в ударено от взривената порта караулно помещение. Нестройна и крещяща редица хора, въоръжени с копия и алебарди, се биеше с нещо. Нещо, което при възправянето си беше високо три пъти колкото тях. Покриваше го светла белезникава козина с по-тъмни, сиви и мръсножълти ивици по гърба. Огромна уста, с черни бърни, изкривена от грамадни кучешки зъби. Наситените с цвят на артериална кръв яркочервени очи се оглеждаха разпалено, а цялата му предница бе залята от кръв. Нанасяше удари с неестествено дълги, жилести ръце, завършващи с черни нокти, с които сграбчваше хората и ги захвърляше настрани като стиски слама.

Подобен на хленч звук отклони погледа на Фурията, стражът срещна очите й. Широко ококорените очи на човека бяха изпълнени с ужас и неразбиращо отчаяние.

— Той е — въздъхна мъжът. — Човекоядецът.

След още един съвършено отчаян поглед войникът хвърли арбалета и побягна.

Фурията се наведе и внимателно взе оръжието. Да, той беше. Създанието, което някои наричаха бог, брат на бог Асцендент. Според други той дори бил последната останка от древните напасти, които в най-старо време тормозели предците на хората вън от очертанията на огньовете. Фурията не знаеше; знаеше само, че се е заклел да изравни Хенг със земята, и че окаже ли се вътре, ще го направи. Талийците пък щяха да се обявят за господари на оцелялото с изгрева на слънцето.

Тя си проправи път през посипаната с натрошени камъни улица и махна стрелата от оръжието. Плъзна се покрай множеството и започна да изкачва натрупаните покрай едната страна на пробива изпопадали камъни. От време на време й се завиваше свят, тя заставаше на четири крака и дишаше тежко. Стигна до по-удобно място върху накамарените камъни и изопна обутите си в ботуши крака за устойчивост. Сега можеше да види, че един войник е начело на защитата — облечен в дълга броня, с шлем със забрало, той носеше сдвоени дълги мечове. Рел. Чудовището замахваше към него, ала той се измъкваше от всеки удар, а остриетата се стрелваха навътре и сечаха тъй бързо, че само отразената светлина на факлите показваше откъде минават. Яростните и болезнени ревове на звяра разтърсваха камъните под краката на Фурията. От торбата си тя извади стрела с наточен връх, постави я и запъна механизма. Долу се понесоха предупредителни викове. Тя изръмжа от усилие, вдигна оръжието си и го закрепи. Прицели се в заринатата с боклуци земя зад звяра и стреля. Откатът подкоси краката й. Миг по-късно взривът изхвърли камъни право към нея. Лежеше сред натрошените димящи камъни, докато не се надигна от подновения рев — неспирно гневно гръмотевично ръмжене. Тя се изправи на лакти и колене и приседна. Срещу гадината все още имаше възправени мъже, ала тя беше убила или помела повечето. Сега козината на гърба й бе оцапана с кръв. Стрелкаше се наляво и надясно, светкавично бърз, но все същият воин се изпречваше пред него с издигнатите два меча. Фурията беше почти в безсъзнание, но дори и тя можеше да усети, че става нещо свръхестествено — никой човек не би трябвало да може да прави това, което се отдаваше на Рел. През взривената врата тя забеляза как застаналите неподвижно талийски войници зяпат с провиснали челюсти. Бяха отпуснали лъковете и арбалетите настрани, все едно беше немислимо да се включат в двубоя. Дивите замахвания на Риландарас, под които Рел се снишаваше или се измъкваше, откъртваха и запращаха във въздуха каменните блокове от стената — камъни, които никой човек не можеше да вдигне. Докато звярът отмяташе назад глава в поредното изригване на сляпа пламенна ярост и откъртваше още камъни от напуканата стена, хвърчеше слюнка, а Фурията крещеше и опитваше да запуши ушите си.

През притворените си и насълзени очи тя забеляза, че вече само Рел стои срещу човекозвяра. Той зае отбранително положение — едното от тънките остриета стоеше ниско, а другото високо над главата му с върха надолу. Челюстите на Риландарас мърдаха, а окървавените му ноктести ръце правеха знаци. Говореше ли му? Гърмът в ушите на Фурията ги бе направил нечувствителни към всички звуци. Внезапен скок напред я накара да трепне — толкова бърз беше, — ала Рел го пресрещна с порой от насрещни удари, с които сечеше по ръцете, тялото и краката. Сега Фурията се смая от човека звяр — как можеше кое да е живо създание да понесе такива удари? Наистина ли беше нещо като бог — подобен на Трейк? Беше ли Рел осъден да се умори, да стане бавен и да падне?

Тя се застави да стане, опита да запъне арбалета и се отказа, понеже реши, че е безсмислено. Захвърли го, извади друга стрела от торбичката си и свали острия връх от нея. Държеше го високо в юмрук и опита да слезе по наклона от натрошени камъни близо до звяра. Сега пък Рел викаше нещо и сочеше острието. Фурията вдигна поглед и срещна блестящите огненочервени очи на чудовището. Те проследиха муницията в ръката й. То придвижи крака си и пристъпи към нея — богове, каква крачка! Протегна се ръка и ноктите се свиха — каква хватка!

Фурията хвърли заряда в краката му и падна по лице.

Неопределено време по-късно тя дойде на себе си, някакви ръце я дърпаха, а камъните стържеха по гърба й. Опита да проплаче, но не можа. Над нея се наведоха войници, все още беше нощ. Трясъкът на битката беше все още близо. Някой взе мешката от рамото й, друг положи главата й на скута си. Тя погледна към разтревоженото лице на Жълтия, взводния лечител.

— Започвам да ставам редовна — изсмя се тя.

— Ти и началникът ти. Тихо сега.

— Сторо? Какво…?

— Тихо. Отпусни се.

Той покри очите й с дланта си и това бе последното, което тя осъзна.

Ток и Чос останаха при Портата на зората с отряд от седемдесет копиеносци, подкрепени от петдесет стрелци с лъкове и арбалети. Чакаха, докато и последните от частите им се изтеглят, а после хората им затвориха портите. От дима, праха и изтощението очите на Ток засмъдяха и той ги притисна с пръсти. Както след всяка битка, устата му бе суха като прах и имаше железен вкус на — можеше да го признае — ужас. Той плюна върху овъглените останки на сграда близо до пътя, опожарена от защитниците, за да не им предоставят дърво за строеж на обсадни машини. Щом се извърна от портата, светлината на зората удари очите му и той вдигна ръка, за да ги засенчи. От изток препускаха конници. Двамата с Чос отидоха да ги посрещнат.

— Поздравления от военачалника Урко! — обяви водачът им, дебел рижав фаларец в бронзова люспеста броня. — Докладвам, че на основата на предоставените от вас сведения Урко е започнал да прави насипи и да издига палисада, за да укрепи позицията си.

Чос кимна.

— Благодаря ви…

— Капитан Тонли.

— Благодаря ви, капитан Тонли. Съобщете му, че поделенията ни ще се престроят, за да се присъединят към него тази нощ.

— Тъй вярно, началник.

Докато разговаряха, окървавеният капитан Мос доведе запасните коне. Ток взе единия и кимна благодарно. Чос също се качи на седлото. Капитан Тонли се наведе на седлото си.

— Кажете ми, господа… какво е това, което се разправя за някакво грамадно добиче?

Ток, Чос и Мос си размениха уморени погледи.

— Това е истината — просто обяви Чос.

Капитан Тонли невярващо поклати глава.

— Вие от Кюон Тали изглежда да се боите от всичко. Най-напред от шайка наемници, а сега от някакво добиче. Никога няма да успея да разбера как така сте ни надвили.

Чос изгледа мъжа, усмивка изпъна устните му, той се изкиска, а после открито се засмя.

— Това е тайна, капитане. Можете да докладвате обратно.

Небрежно отдаване на чест.

— Тъй вярно, началник. Хайде да вървим, момчета. Тука няма да има по питие.

Отрядът препусна. Ток се обърна към Чос.

— Така, значи Ласийн… а Пурпурната гвардия?

— Ще им направим предложение. Искат Империята да бъде унищожена, нали така?

— Ами Хенг?

— Хенг и Риландарас могат да си правят мръсно един на друг. А твоите сети?

Ток огледа празните хълмове.

— Не знам. Ще трябва да говоря с тях. Имотан е прекарал целия си живот в молитви към своя бог покровител, и щом като той се е появил, вероятно изпитва ужас.

Чос изръмжа недоверието си.

— Добре, върви. Все още имаме нужда от тях.

— Дадено.

Препуснаха обратно към стана и известно време мълчаха.

— Този войник — най-накрая проговори Ток, — който застана срещу Риландарас. Виждал ли си някога нещо подобно?

— Дасем също го отблъсна — отвърна Чос. — Той обаче имаше покровителството на Гуглата.

— Виждал съм — намеси се Мос.

Ток и Чос погледнаха капитана. Той притеснено се помести в седлото и докосна незарасналата посиняла драскотина през лицето си.

— Е, не е точно да съм го виждал. Описвал ми го е човек, който е бил в Дженабакъз. Този начин на бой. Този юнак е сегюле.

— Сегюле? — зачудено повтори Чос. — Чувал съм това име. Какво прави той тук?

— Ротата на Сторо е била разквартирувана в Дженабакъз — отговори Мос.

Ток изгледа косо капитана си.

— Доста знаете за този Сторо…

Мос потърка надутия си нос и направи гримаса.

— О, да, господине. Събиране на разузнавателни сведения. Познавай неприятеля и тъй нататък.

— В такъв случай, господин капитан — продължи Ток. — Бихте ли желал да отидете с поръчение при Пурпурната гвардия? Имаме предложение за тях.

Мъжът се усмихна. Одраскването от нокът на лицето му се отвори и бликна свежа кръв.

— Тъй вярно, господине. Това ще бъде привилегия.

Изтощен, с пламнали от болка ръце и крака, същата сутрин Ток яхна отпочинал кон и тръгна сам по следите на сетите. Откри стана им изоставен, но в него намери и необичайни следи. Нещо бе посетило мястото преди него. Приличаха на вълчи следи, ала бяха много по-големи, сякаш с големината на стъпката на най-голямата мечка. А и разкрачът бе невъобразимо огромен. Знаеше, че човекът звяр Риландарас може да покрива разстоянията по-бързо от конете. Въпреки всеобщото мнение, че ловува само нощно време, Ток изведнъж се почувства много несигурно сам в равнините. Някаква част от него се питаше дали това не е просто следа от настроението, влагано от певците в разказваните от тях предания за чудовището. Можеше да чуе проръмжаването на Келанвед — няма значение какво си представяш за случая, а какво знаеш за него. Той не оставяше прочуто име или предание да препречват пътя му. Все пак той хвана създанието, нали така? А как ли го е направил? Изведнъж някакво парченце от пъзела сведения, може би прибрано някъде в някакъв архив, вече не е толкова обикновено. Като знаеше колко буен бе Келанвед тогава, най-вероятно е използвал себе си за примамка.

По обяд, докато пресичаше плитка долина, изникнаха конници на малки отряди и тръгнаха към него. Той спря да ги изчака и скръсти ръце на високия заден лък на седлото. Обкръжиха го отдалеч, докато един не пристъпи напред и не се приближи. Беше снажен, само по панталони от еленова кожа, плътна кожена наметка и широки кожени предпазители за китките. Къдравата му коса бе прошарена със сиво, както и космите по гърдите. Мъжът изгледа Ток от горе до долу и открито го прецени.

— Ти си Ток-старши — рече той на талийски.

— Ти пък си Дивака от Равнините.

Кимване.

— Тръгнал си да говориш с Имотан. Според мен не бива да отиваш.

— Мога ли да попитам защо?

— Сега той си има своя белезникав бог. Каква нужда има от теб?

— Има много неща между нас. Разменили сме си доста обети.

— Ти и сетите — да. Не и той.

Ток изви гръб, за да облекчи болката. Огледа човека пред себе си — нашарен с белези от мечове и ножове, говори свободно талийски. Имперски ветеран, може би сержант.

— Ами ти? — попита той. — Може и да не признаваш властта на Имотан, но ние можем да използваме теб и воините ти, за да съборим Империята.

Мъжът оголи острите си жълти зъби.

— Не ме обиждай. Империята, Лигата. Все едно и също.

— Не е така… Ти и останалите ще бъдете почти независими.

— В най-добрия случай празни обещания. В най-лошия — лъжи. Чували сме го и преди.

— Трябва да обмислиш внимателно предложението ми, ветеране. Ние ще победим Ласийн. Толкова не й достигат добри войски, че е отчаяна. Чух, че е свикала насила дори и старите ветерани от Малаз, за да увеличи числеността си.

Старият сетски ветеран притихна. Изопнатото му неодобрително изражение изчезна.

— Това пък какво беше?

Ток озадачено сви рамене.

— Просто казах, че е събрала във войската всички, които може, дори от Малаз.

Дивака дръпна юздите си.

— Тръгвам си. Ще ти кажа още веднъж, Ток — недей преследва тази договорка.

И той подкара животното си и даде знак на воините да го последват. Те отгърмяха.

Известно време Ток стоя неподвижно и ги наблюдаваше, докато се отдалечаваха. Нещо. Току-що тук се бе случило нещо, ала нямаше представа какво точно би могло да бъде то. Той поклати глава и пришпори коня си.

Язди през по-голямата част от остатъка на деня, преди да долови друг знак освен следите от конски копита. На североизток се вдигаше прах. Той смушка коня си, за да ускори леко ход. Започваше да се притеснява да не го хванат на тъмно. Когато изкачи лек тревист наклон, в ниското видя орда конници, които се въртяха в бавно развълнувано колело и ревяха бойни песни в сгъстени кръгове около шатрите на шаманите. Вдигнатите от тях облаци жълт прах се издигаха във вече притъмняващото небе. Той се доближи и зачака, но младите войници не му обърнаха внимание. Повечето от тях носеха снопчета бяла козина по копията, на ръцете или в косата. Най-накрая, може би по нареждане отвътре, неохотно бе отворено място, за да може конят на Ток да премине.

Вътре, отвъд долепените кръгове от стотици конници, атаманите бяха седнали пред главната палатка — палатката на Имотан — шаманът на Белия чакал. Ток се поклони, а Имотан го покани с ръка и потропа по земята до себе си. Той седна и поздрави атаманите, а Имотан го гледаше преценяващо, с неотлъчен пронизващ поглед. Ток издържа и зачака.

— Съжалявам за вашите мъртви, Ток — най-накрая изрече шаманът.

— Благодаря. Той е, нали? Същият, наречен Риландарас?

Имотан си отряза парче месо от бут с късо ножче.

— Да, той е. Ние се надявахме и се молехме поколения наред и сега той се завърна при нас.

— Надявали сте се? Надявали сте се? Ако е той, към кого според вас ще се обърне, след като ние си тръгнем?

— Това е наша работа, малазанецо. Живели сме с него много преди появата ви.

— Ние ви отървахме от един хищник.

— Намесихте се.

— Ние ви освободихме!

Старецът заби ножа в земята между тях.

— Освободили сте ни! Можеш ли да освободиш някой човек от него самия? Някой народ от него самия?

Той дълго и дълбоко пое дъх, за да се овладее, обърна се към подноса с храна и си взе шепа грозде. Засмя се и поклати глава при някаква мисъл, която го порази.

— Проклятието на Лис! Ние сме изгубен народ, скитаме се без посока. Изгубили сме се от себе си. Сега обаче пътят ни се завърна при нас.

— Не виждам верен път.

— Ти не си от сетите.

Някое време шаманът помълча. Изглеждаше притеснен, докато дърпаше и разглеждаше острието на ножа си.

— Ток-старши — внимателно поде той. — Почитаме те заради извършеното от нас заедно в миналото, но ти не биваше да идваш.

— Старите споразумения все още са в сила, Имотан.

— Тъй ли е? — и шаманът погледна Хипал, шаман на Пора — усмивката му се стори злобна на Ток; после огледа насядалите в кръг около него мъже и жени. Много извръщаха поглед, колчем той ги погледнеше. Ток бе поразен колко много се е променило за една нощ. На предишните съвети Ток говореше с атаманите, с вождовете на военните задруги и вождовете на племенното Събрание, а Имотан и Хипал седяха назад. Сега обаче Имотан заемаше почетното място, а атаманите седяха в краката му и изглеждаха като молители.

Имотан огледа съвета си, въздъхна и върна ножа в калъфа му.

— Какво искаш, Ток?

— Предстоящата битка ще бъде окончателното отсъждане. След нея можете да считате всички споразумения за изпълнени и всички задължения за посрещнати. Това е последното ми искане към вас.

Шаманът на Белия чакал кимаше по време на словото на Ток. Той вдигна нависоко изпъстрените си с жилки ръце и ги разтвори.

— Тъй да бъде. Ние ще сме там. Сега, по очевидни причини, предлагам да прекараш нощта тук, в нашия стан. С нас ще си в безопасност. Утре можеш да се присъединиш към хората си.

Ток се поклони.

— Благодаря ти, Имотан от задругата на Белия чакал.

* * *

Наит хвърли още една шепа изсушена тор в огъня и отвратено седна на мястото си.

— Казвам ви, хора, рече ли още веднъж „сгъстис“, ще заколя дъртия пръдльо.

Ситния пусна собствената си шумна пръдня, а Сладура посочи в мрака.

— Заповядай — той е там някъде.

— Това е оскърбително — обърна се Сръчната към Ситния, който изглеждаше объркан.

Лим Тал, бивш телопазител от Кан, откопча някаква щипка в косата си и остави пълната й черна блестяща дължина да се спусне през рамото до предницата на ризата й. Наит, който изглеждаше готов да каже нещо, явно го забрави и се зазяпа заедно с всички останали, без Хеук, ротния маг, свил се и захъркал около кафява глинена делва. Сръчната също гледаше и въздъхна:

— Щеше ми се и моята да е такава.

Лим разреса косата си, усмихна се и стегна голия си бицепс.

— Щеше ми се да имах ръцете ти.

— Слушайте — намеси се Наит през огъня, — ако вие двете искате да сравнявате още телесни части, тука имам едно хубаво старо одеяло…

— Да го докараме ли утре сутринта гол пред строя? — обърна се Лим към Сръчната. — Да го изкараме отпред?

Сръчната изсумтя — или при образа, или от представата за Наит пред каквото и да е.

— Може и да измрат от смях…

— Утре? — попита Наит и се наведе напред. — Според вас ще бъде утре? Това чухте ли го?

Лим сви рамене.

— Утре или вдругиден.

— Чух, че в равнината имало демон, който щял да ни изяде всичките — обади се Ситния.

Сладура до него зяпна:

— Къде го чу?

Ситния посочи дървените и костени амулетчета в косата си.

— Наистина?

Мрачно кимване.

— Разкарай се! Не! Чух го от един войник.

Очите на Сладура се ококориха.

— Те говорят с останалите?

От тъмнината изникна момче в прекалено голяма кожена ризница с капси, приседна край огъня и започна да си топли ръцете. Беше провесил и от двете си страни големи платнени торби, окачени на кожени ремъци. На гърба му неугледно висеше арбалет, а в колана бе втъкната кама с дървена дръжка.

— Да имате нещо за ядене? — попита ги той.

— Кой си пък ти, в името на Бездната? — отвърна му Наит. Момчето доби объркан вид. — Слушай, хлапе. Тоя огън е само за сержанти, разбра ли? Изчезвай.

Момчето се стегна и презрително посочи Наит:

— Ти не си сержант.

Всички освен Наит се разсмяха. Сладура му даде резен войнишки хляб.

— Кажи му, момче.

Момчето грабна резена и изчезна в нощта.

— Много се големеят — измърмори Наит и извади от огъня някаква пръчка, за да огледа почернялото, свило се нещо на края й. Той го стисна с пръсти и се намръщи.

— Според мен е готово — рече Ситния.

— Според мен всички ние сме готови — продължи Наит, без да вдига поглед. При последвалата дълга тишина той надигна глава.

— Хайде, та нали всички вие имате очи и уши. Чух какво се приказва в Коун.

И той посочи към мрака.

— Те имат десет хиляди Златни моранти! Двадесет хиляди фаларска пехота — и талийците! А и сетите!

Той захвърли пръчката.

— А какво имаме ние? Сбирщина цивилни и може би десет хиляди истински войници?

— Тази сбирщина победи Гвардията — обади се Сръчната с нисък овладян глас. — Научих, че седмина Обетници са били убити. Тия Златни моранти ще застанат срещу нас в движение и ще се окажат толкова погълнати от разправии, че няма да могат да направят нищо.

— Сетите ще пометат тия полски аматьори.

— Толкова са гладни, че ще се зарадват, като видят всички коне на сетите.

— Те ще…

— Стига! — излая Сладура. — Гуглата да отнесе и двама ви! Спрете да се разправяте, сякаш вече сте женени. И без това си имаме два Върховни юмрука.

Сръчната изсумтя и махна с ръка към Наит; той пък се засмя на думите на Сладура.

— Двама — пошегува се той, взе пръчката и почисти от прахта изгорялото набръчкано нещо на края й.

— Ти пък къде намери това? — попита Ситния.

— Намерих го мъртво.

— Някога бил ли си вън от града?

Наит си гризна за опит от нещото и озадачено погледна Ситния.

— Не, защо?

Изведнъж Хеук подскокна право нагоре и стресна всички. Кървясалите му влажни очи се завъртяха и огледаха мрака.

— Нещо става — изграчи той.

Наит хвърли шепа тор по човека.

— Не пак! Престани, старче. Непрестанно стават разни работи.

— Той е тук. Мога да усетя желанието и глада му. Кръвта на всички ни не може да го засити.

Всички гледаха. Наит се приведе и го шляпна.

— Я спри! На всички ни докарваш драйфане.

Хеук надигна глинената кана и гаврътна глътка от тъмното й съдържание. Разля много по брадата и по мръсните си одежди. Сладура размаха ръка пред носа си.

— Пфу, старче, какво има вътре?

— Кръв и смелост.

Внезапно от мрака прозвучаха викове. Всички млъкнаха. Виковете придобиха отсянка на уплах и скоро бяха последвани от началото на рязко прекъснат крясък. Сръчната скочи на крака.

— Какво беше това, в името на Бездната?

Тя огледа обсипаното с огньове поле.

— На север, струва ми се.

После взе меча и пояса си.

— Хайде!

Всички, дори и Хеук, се изправиха.

— Някой да има факла, светилник или нещо такова? — попита Лим.

Свивания на рамене.

— Чудесно. Просто чудесно.

Тя хвана дългия меч и шлема си и изтърча след Сръчната, която бе отпрашила.

Ситния взе малко горяща тор от бедрин.

— Намерих това… — викна той след Лим.

По тъмните склонове, застлани с високата, люляна от вятъра трева, цареше бъркотия. Мъже и жени викаха, тичаха заедно и се разделяха. Стрели от арбалет хвърчаха, просвистяваха над главите и заставяха Наит да прикляка. Още един писък в далечината разтърси нощта. Наит се натъкна на Сладура, който тресеше някакъв арбалетчик за ризата:

— Не стреляй, Гуглата да го отнесе дано!

Той блъсна човека настрани.

— За малко да ме прониже…

— Какво е това? Нападение?

— Не зная. Надявам се да не е, понеже и без това вече сме бити.

Факли осветиха нощта на север. От другата страна на хълма прозвуча гръмотевичен глас:

— Сбор! Сбооор! Строй се! Сгъсти се! Сгъсти се!

Раменете на Наит клюмнаха.

— О, подземни богове. Не мога да го повярвам.

Сладура го тупна по гърба.

— Хайде — добре се е досетил.

И отърча нататък. Наит се взря в мрака и го последва.

Строят беше широк нестроен правоъгълник, който поглъщаше всички, на които се натъкне; по краищата му мечоносци държаха факли, а отзад имаше стрелци с арбалети. Там бяха старши сержантът и командир Славния зъб; Наит чу как го наричат ходеща разярена топка косми, и беше наклонен да се съгласи с описанието. Сръчната, Лим и другите сержанти също поддържаха реда.

След като повървяха известно време в строй и поддържаха равнението с плесници и ритници, от челото прозвучаха заповеди да се спре на място и да се поддържа редът. Наит си проби път до фронта. Тук вонята на разпилени вътрешности, повръщано и кръв почти му секна дъха — всичко това заедно с друга смрад, като от някакво болно животно. Напомняше му за при селския касапин, само че този път вместо карантиите и частите от кози и свине имаше човешки тела, крайници и петна от вътрешности. Старши сержант Заместника и Славния зъб бяха приведени над някакъв труп с високо вдигнати факли. Двамата или спяха в плетени ризници, или бяха имали време или възможност да ги навлекат.

— Прилича на соултейкън, нали? — попита Славния зъб, а гърленият му глас звучеше ниско.

— Може и да е. Не всички са известни.

Старши сержантът надигна глава и се провикна:

— Да има кадрови магове?

Малко по-късно Хеук или си проправи път, или го избутаха напред. Старикът погледна веднъж проснатите тела и разпилените вътрешности, падна на колене и на ръце и изповръща големи съсиреци от тъмни течности.

— Сега се чувствам много по-защитен — обобщи Сладура.

— Това нещо е демон! — изтърси Наит.

И сержантът, и Заместника трепнаха, обзети от ярост.

— Ще спреш ли дрънканиците, войнико — изскърца Славния зъб.

— Това не е демон — високо съобщи сержантът на множеството.

— Откъде знаеш, в името на Бездната? — попита го Наит.

Сержантът отиде до него и го изгледа от долу нагоре — беше много нисък, но и много едър мъж.

— Щото демоните не смърдят така.

И той се върна, за да разглежда следите от клането. Славния зъб стисна с ръка рамото на Наит и се ухили зад бухналата си черна брада.

— Можеш да вярваш на сержанта за това, войнико. Заместника си разбира от демони.

И като стисна болезнено рамото, той почти изръмжа на Наит:

— Дръж си плювалника затворен, войнико, или ще ти съобщя истинското ти име.

— Какво имаш предвид под истинското ми име?

Със стисната от отвращение уста командирът го изгледа:

— Като Шушумига, войнико. Ти определено си Шушумига.

И той избута Наит настрани и вдигна глава към колоната.

— Добре! Повече от достатъчно! Всички ветерани, гвардейци и редовни малазанци в челото и в средата, сега!

Наит последва Сръчната до сержанта, който се бе върнал от следата.

— Какво става? — попита тя.

— Разделяме се. Повечето от вас, гвардейците и редовните войници, ще придружат съгледвачите обратно до стана…

— Какво? — избърбори Наит. — Това е глупаво, да се разделяме.

Известно време сержант Заместника просто гледаше Наит, без да казва нищо. Обърна се към Сръчната:

— Наборниците са твърде зелени, за да гледат това, което е по-нататък. Може да ги пречупи. Трябва да ги върнем.

— Слушам.

Докато Славния зъб подреждаше колоната, от тъмнината допрепуска отряд имперска конница с пращящи факли. Водеше я не някой друг, а Корболо Дом, Върховен юмрук и Меч на Империята, в пълно снаряжение — многослойна облечена в желязо броня, покрити с железни люспи ръкави и панталони. Имперският скиптър красеше черната поличка, а конят му носеше дълга сбруя в черно и сребърно, която замиташе изпотъпканата трева. Сержант Заместника и командир Славния зъб отдадоха чест.

Върховният юмрук свали шлема.

— Губите си времето тук, началник. Трябва да го преследвате!

Славния зъб се намръщи замислено, сякаш преценяваше предложението.

— Решихме, че ако го направим, той може просто да се обърне и да отхапе парче от задника ни.

Синкавите напански черти на Меча станаха още по-тъмни.

— Дълго време не сте бил на фронта, командире. Може би сте загубил истинския боен дух. Много добре, стойте скрит между хората си. Аз отивам да го преследвам!

— На ваше място не бих излизал там — отговори сержант Заместника. — Той просто ще ви следва, а после ще се обърне срещу вас.

Мечът се надвеси през шията на коня, за да погледне човека долу.

— А вие сте?

— Сержант Заместника — и той отдаде чест.

— Затова, сержант — надуто обясни Корболо, — аз съм Меч, а не вие.

И той смушка коня си и се понесе в нощта, следван от своя отряд. Славния зъб и сержантът се спогледаха под вдигнати вежди.

— Ще се срещнем ли с него отново? — попита Славния зъб.

— С неговия и нашия късмет? Да.

След още придумвания и плесници началникът подкара обратно към стана главната колона леки пехотинци, охранявани от редовни войници. Сержант Заместника поведе напред по следата на звяра по-малката колона от стари гвардейци и малазански редовни войници заедно с кадрови маг Хеук. По пътя Наит се оплакваше:

— Шушумига? Аз не съм шушумига. Тоя за какъв се мисли, в името на Бездната? Та това дори не е име. Може да нарече някого Камък или Пръчка.

И той шляпна войника пред себе си, който трябва да беше тежко въоръжен пехотинец, ако се съдеше по ръста му.

— Хей, как се казваш?

Онзи се обърна и бавно примигна.

— Рибока.

— Рибока? Казваш се Рибока? Що за име е това, в името на Бездната?

Свиване на рамене.

— Не знам. Началникът ми го даде.

— Ей, Шушумиго — викна някой. — Затъквай си устата, в името на Бездната.

Вървяха по следите на звяра, докато не ги загубиха в каменистото дъно на пресъхнал ручей, извил се през равнината. Сержант Заместника се поизправи и повика Хеук отпред. Старецът дойде запъхтян и изглеждаше, сякаш всеки миг ще отиде на оня свят. Къдравата му кафява туфа коса провисваше на потни кичури. Той стискаше глинената си кана, все едно тя съдържаше избавлението му — което, каза си Наит, не бе твърде далеч от истината.

— Е? — попита сержантът. — Опитай своя Лабиринт — проследи го!

Старецът надигна каната, отпи дълбока глътка, после обърса уста с мазния си ръкав. Примижа насълзено към следата и дълбоко поклати глава в знак на отрицание.

— Не, Заместник — искам да кажа, сержант. Аз не съм маг от Лабиринтите. Пътят ми са Кръвта и Древните Лабиринти. И не искайте да ги отварям. Не още.

Сержантът като че щеше да гости другия с няколко хубави ругатни, но след това спря. Потърка брадясалите си бузи, докато изучаваше стария маг, и изглеждаше уплашен. Наклони глава и прие обяснението.

— Дааа. Да се надяваме, че няма да се стигне до това.

Той вдигна ръка и даде знак за връщане. Зазори се, преди да видят стана, а когато се оказаха там, всички се приготвяха за следващия дневен преход.

* * *

Хо дойде и събуди с ритник Печалния — тоест, Блуз — задрямал в сянката под платното на носа на Окаяник.

— Ят потапя още един от нас.

Оня отвори едно око.

— Защо ми го казваш? Аз не съм му пазач. Хора, вие можете да се управлявате сами — както много се гордеехте с това.

— Ние сме на твоя кораб! Ако можеш да наречеш тази прогнила развалина кораб. Ти разполагаш с власт.

Блуз простена и се изправи на крака. Хо все още не можеше да навикне да го нарича с истинското му име. Истинско? По-скоро по-ранният му псевдоним. Кой знаеше какво е истинското му име? За него винаги щеше да бъде Печалния. Хо се засмя гласно — харесваше му. Блуз го изгледа озадачено.

— Кърмата.

— Да. Кърмата.

Той се обърна към двама от спътниците си.

— Доведете Пръстите.

И двамата замърмориха и се насочиха надолу.

Окаяник, търговски кораб от Седемте града, имаше две палуби — главна и по-висока кърмова. Разстоянието между тях пропускаше всички, освен най-високите. На самата кърма, където килът се извиваше нависоко, Ят и Сесин надзираваха сборище от най-възторжените му поклонници, заобиколили едно въже. От зрелището на толкова много от затворниците на едно място Хо за малко отново да се разсмее на глас — каква парцалива, мърлява и просто жалка гледка бяха те! Повечето бяха подрязали косата си късо, за да се освободят от полепналия прах; повечето бяха облечени само в завивки или парцали от запасите на кораба. Белите бяха изгорели от слънцето до червена, напукана, кървяща кожа. Хо прокара ръка по бръснатата си глава и потрепна от болка, понеже и той бе много изгорял от слънцето. Още по-зле — бяха останали почти без вода.

— Достатъчно — произнесе Блуз.

Хората изгледаха него, а после Ят. Миг по-късно жрецът от Седемте града си позволи безразлично свиване на рамене. Те задърпаха въжето. Смайващо е — каза си Хо — как разкритието, последвало пристигането на Окаяник с останалите от взвода, или острието, на Печалния, въдвори дух на сътрудничество сред размирното множество затворени магове. Истината, че Блуз — или Печалния, и неговият взвод, не са просто действащи срещу императрицата отцепници, а Пурпурни гвардейци, че и шестимата са Обетници, определено прекрати приказките да ги изхвърлят през борда.

Хората на въжето издърпаха над релинга някакъв старец и го проснаха, гол и в безсъзнание, на палубата. Беше със ситно накъдрена посивяваща коса и кафява кожа; покриваха го белези от усукани татуировки. Хо го позна — Джаин, магьосник от Дал Хон.

— Ят! Малоумнико! — изръмжа Блуз. Той коленичи над Джаин, преслуша гърдите му, после наклони глава и му направи дишане уста в уста. Мъжът се закашля, заплюва и вдиша силно и пресипнало.

— Напразни усиля — презрително изрече един глас зад Хо, той се обърна и видя мършавите, почти изцяло кокалени очертания на мага Пръстите заедно с Почерпката и Мъждивия. Нищо че бе от Обетниците, магът имаше вид на непохватен новобранец.

— Трябва да бъде очистен от мръсотията — обясни Ят. — Всички ние трябва да бъдем очистени.

— Ти мина ли под кораба? — изстреля Блуз.

— Да.

Блуз махна късо към захиления Сесин.

— А той?

— Да.

— Тогава е приключено. Всички са минали.

Ят се приближи. След като беше обръснал брадата си, изглеждаше още по-гладен и слаб. Облегна се напред на тояжката си — бе намерил нова на борда — и се надвеси над Блуз.

— Не всички…

— Я почакай малко. Ние защо…

— Били сте в Пъкъла — и Ят повдигна вежда към Пръстите. — Приятелите ти тук са били изложени на праха. Вие продължавате да сте заразени от него и да го разпространявате. Всички вие трябва да се умиете. Да отрежете косата си. Да остържете кожата си с камъни. Точно като нас. И да се измиете отново. Твоите хора и жените затворнички — всичките: Су, Инезе и корелската морска вещица.

Блуз изгледа Ят, все едно онзи е побъркан.

— Защо, в името на Бездната, трябва да правим това точно сега и незабавно? Искам да кажа, предвиждам да се прочистя — в някакъв момент. Какво те препира толкова?

Тъмното набръчкано лице на жреца от Седемте града се разчупи в самодоволна усмивка. Той посрещна погледа на Хо и Хо разбра, че другият знае, че някак е усетил какво става — или че е бил осведомен от някой от ония, които е заставил да го следват.

— Кажи му, Хо — покани го Ят.

Блуз се обърна към него. Хо потърка темето си и се намръщи отново. Дръпна ръката си.

— В Хенг става нещо. Много от нас могат да го усетят — парченца и късчета — надзъртания, понеже вече сме далеч от островите. Нещо важно. И Ласийн е там.

— Това въстание, за което говорите?

— … Да… и още.

— Още?

— Замесена е вашата наемническа дружина — обясни Ят.

Очите на Блуз се присвиха върху Хо.

— Това вярно ли е?

Хо не можеше да срещне погледа на човека и сведе глава.

— Да. Завърнали са се. Намират се в равнината край Хенг.

Известно време Блуз остана смълчан. Джаин продължаваше да кашля. Вълните миеха бордовете на Окаяник. Над тях въжетата скърцаха и се търкаха.

— Защо не каза нищо?

Хо вдигна поглед и опита да моли за разбиране.

— Не казах нищо, понеже не съм съгласен с предложението на Ят. Нещото, за което говори той, е твърде опасно. Твърде пълно с опасности за всички ни. Най-вероятно всички ще загинем.

Устата на Блуз се сви от потиснат гняв. Той свали ръце от дръжките на сдвоените мечове на пояса си — бе оставил собствените си оръжия, когато отиде в Пъкъла. Без да отмества поглед, той рече:

— Говори, старче.

Жрецът от Седемте града не опитваше да скрие тържеството си. Той оголи остри жълти зъби.

— Обред, наемнико. Сред нас се намират повече от тридесет твърде могъщи магове. Ще извършим обред за придвижване с кораб през Лабиринт. По-разпространено е, отколкото може би си мислиш. Попитай нашата корелска приятелка — с нейната помощ сме уверени в успеха.

— Стига да можем да се почистим от отатарала.

— Да. Стига да можем.

Погледът на Блуз мина покрай Хо и въпросително се спря на Пръстите.

— Любопитно… — произнесе магът.

— Сега определено съм притеснен — промърмори Блуз, но махна с ръка. — Добре, Ят. Ще се изчистим. Междувременно нареди на хората си да остържат палубата.

Магът от Седемте града даже се поклони.

— Отлично, капитане.

Блуз не му обърна внимание и нареди на Почерпката:

— Свали платната и ги измий.

Почерпката само завъртя очи.

Същата нощ Хо седеше до Су в празното товарно помещение.

— Ако не отидеш, ще дойдат тук и ще те отнесат горе.

— Ще прокълна мъжествеността им — ако все още я имат.

— Това е просто вода. Бързо топване и те оставят на мира.

— Твърде съм стара за твърде много неща, включително за топване.

Около тях корабът простенваше. Ноктите на плъховете стържеха върху дървото. Хо усещаше как мракът го притиска, влажен и натежал.

— Ами ти какво — попита го Су и извъртя глава, за да го погледне. — Толкова по-малко са от нас — защо въобще да се боим от тях?

— Не говорим за това, Су. Можем да те спуснем в мрежа.

— В мрежа? Аз риба ли съм? Твоят приятел Блуз знае ли истинската причина, задето не си им казал за Хенг? Защо си толкова уплашен от завръщането?

— Тихо, вещице.

— Нека направим съглашение, магус…

— Никакви споразумения, вещице. Просто се мием.

— Миене за мен, повторно обединение за теб.

— Все едно, минаваш под кораба, вещице. Това е въпрос на принуда.

— Да, най-накрая винаги става дума за принуда, не е ли така?

Хо въздъхна нетърпеливо.

— Су, вече ти казах, че не съм впечатлен от неясните празни заявления, подмятани от теб с надеждата, че хората ще ги вземат за мъдри.

Тя се усмихна.

— Това ли правя?

— Су…

Старицата вдигна изкривен пръст.

— Мъдростта съществува само със задна дата.

Хо отново опря глава и я удари в дъските на кораба.

— Гняв ли виждам, Хо? Може би характер?

— Да, това е.

Той стана и й направи знак.

— Да вървим. На палубата. Веднага. Става нещо, което трябва да видиш. Хайде.

Тя го погледна и се заигра с тояжката си.

— Какво? Точно в този миг?

— Да. Идвай!

— Добре! Дай на една старица малко време, а?

Тя се помъчи да стане и отблъсна ръката, която той й подаде.

— Сякаш има нещо много неотложно! Човек ще си помисли, че пътищата на Гуглата са се отворили и са избълвали всички мъртъвци!

Тя се вкопчи в стръмната стълбичка с разкривената си ръка.

— Само хитрост, уверена съм — промърмори тя, докато се качваше.

На палубата факлите и ярката луна в ясното нощно небе осветяваха тълпата от затворници, събрали се около Обетниците на левия борд на Окаяник. Пръстите седеше и стискаше страните на поставено на планшира дъсчено столче. Ту поглеждаше надолу с неподправен страх, ту към Блуз с неподправена омраза. Почерпката и още един от Обетниците — Тръстиката — привързваха въжета за столчето и за Пръстите; той вече беше здраво пристегнат.

— Няма да подейства! — крещеше магът. — Вие просто се възползвате от мен! Ще се удавя.

— Ще следим внимателно — увери го Мъждивия. — Не се притеснявай.

Пръстите го изгледа бясно.

— Добре — обяви Блуз. — Всичко е готово?

Почерпката шляпна Пръстите по гърба.

— Готово.

— Мръсници!

— Започваме — нареди Блуз.

Почерпката и Тръстиката, подкрепяни от Блуз и Мъждивия, свалиха столчето с въжетата. Пръстите бе спрял да ги проклина и бледото му бяло лице се изопна още повече над острите скули. Тълпата се натискаше напред, за да се нареди на борда.

— Отворете място, проклето да е — заоплаква се Блуз и вирна лакти. — Място!

Хо се обърна към Су:

— Малко нещо ни липсват забавления.

— Хо, това някак си не вдъхва увереност.

— Не се притеснявай.

Той махна към някаква приближила се до него едра жена, с късо подрязана сивееща коса.

— Су, това е Девалет. Тя вече е била спусната, но тя, ти и Инезе — а и Опал — можете да се умиете на кърмата. Ще оставим запасно платно или одеяла. Или това, или ще ви спуснат в мрежа.

Тънката уста на старата вещица се изкриви снизходително.

— Щом трябва.

Откъм събраните затворници се донесоха подвиквания и смях. Почерпката и Мъждивия дърпаха въжетата. Пръстите — мокър и треперещ — се появи на парапета. Разкъсаната ленена риза висеше от дългурестото му тяло. Той пелтечеше нещо — вероятно проклятия, — докато сваляха стола на палубата. Мъждивия протегна одеяло, Пръстите го грабна и го уви около себе си. Хо го гледаше и се чудеше как е възможно човек да бъде толкова мършав.

— Това не прави нищо за погълнатото от нас, набитото в мазолите, или под ноктите ни, или на подобни места — отбеляза Су.

— Използвахме пемза за кожата и ножове за под ноктите — отвърна Девалет. — Лично аз бих си отрязала лявата ръка, за да си върна уменията.

— Да, да, да се надяваме, че няма да се стигне дотам — заключи Су, обърна се и закуцука към кърмата.

* * *

От разрушената стена на някогашните външни входове, гостилници и поклоннически странноприемници на огромната постройка, която бе била Голямото светилище на Бърн, Бляскавата гледаше как пратеникът на Талийската лига възседна коня си и препусна. Съмненията и дребните подозрения, загризали я от завръщането им, напоследък се обединиха в тъмно, задушаващо чувство за погрешност, което сякаш я задавяше. Тя се обърна към другите двама обитатели на стаята — Скинър и Качулката.

— Това мъдро ли беше? — попита тя, въпреки че бе наясно, че от възражението й няма да последва нищо. Отново я порази усещането, че е участник в постановка, че просто изпълнява роля в някаква омръзнала пиеса. Дали не е била тук и преди? Дали не го е правила безброй пъти? Откъде това настроение?

Скинър, с шлем под едната ръка, разкрил белязаното си лице и сплъстена червено-жълтеникава коса, отпъди притесненията й с ръка.

— Тази Лига не е различна от малазанците. Толкова хващам вяра на предложенията им за земя, колкото и на предложения от Ласийн.

Погледът на мечоносеца се отмести встрани към Качулката. Върховният маг, който бе гледал през равнината на юг, се намръщи:

— Малко е вероятно за близкото бъдеще — но, разбира се, е нарастваща опасност. Събират се още повече войски.

— На Ласийн? — попита Бляскавата.

Лека усмивка изопна накъдрените татуировки под устата му.

— Кой може да каже? Изборът е на командира им, бих казал.

— Нещата ще се ускорят, нали така — прогърмя Скинър, — ако Чос смята, че са на Ласийн?

— Определено.

Скинър отпрати Качулката с махване на ръката:

— Оставям това на теб.

Кратък поклон откъм Качулката. Върховният маг отстъпи в сянката и изчезна. Бляскавата изненадана се обърна към Скинър.

— Струваше ми се, че напоследък пътуването през Лабиринтите е изключително опасно.

Потеглил към разбитата каса на вратата, командирът спря и се замисли:

— Такъв е и Качулката.

Самичка, Бляскавата изведнъж усети как дневната горещина се просмуква в нея — като че присъствието на командира изцеждаше от нея нещо жизненоважно. Погледнеше ли го, потръпваше. Какво ли бе станало с човека, повел Първа рота в Диаспората? Беше амбициозен и свиреп, да — но не и нечовешки. Сега от очите му надничаше нещо друго. Нещо по-ужасяващо и плашещо от всичко, което би могло да ги чака на бойното поле.

— Капитане?

Бляскавата примигна и се обърна. Там стояха Сивогрив, Опушения и редовен войник Огилви.

— Да?

— Отхвърли ги, нали?

— Да.

Вкиснато кимане.

— Така смятах. Има смисъл.

Бляскавата се изправи, още веднъж разтревожена.

— Обясни се, маг.

— Аз и Сивия си поговорихме. Имаме си теория.

— Да? — тихо попита Бляскавата, въпреки че дъхът изглеждаше да замира в гърлото й.

— Все пак, най-напред този гвардеец има да каже нещо.

С рязко движение Опушения даде знак на Огилви да излезе напред. Войникът наведе плешивата си кръгла глава и отдаде чест.

— Простете, госпожо. Съжалявам, но си държах устата затворена. Струваше ми се най-подходящо. При обстоятелствата тогава и тъй нататък.

Бляскавата отново примигна и челото й се нагъна.

— Прощавай, гвардеецо…?

— Бях първият на мястото на убийството на Изгърбения в Стратем. Видях следи — следи, които по-късно бяха заличени. Със заклинание.

— И тези следи какво ти съобщиха?

— Според тях момъкът никога не е пристъпвал в онова сечище.

— Аз… разбирам.

Бляскавата преглътна напиращото гадене.

— Някой друг видял ли е тези следи? Кой може да потвърди свидетелството ти?

Гвардеецът погледна към Сивогрив, после надолу.

— Никой, госпожо.

— Не. Добре, гвардеецо, тогава предлагам да продължиш да не споделяш това, докато не се появят още сведения.

Огилви отдаде чест:

— Тъй вярно, госпожо.

— Свободен си.

— Слушам, госпожо.

Огилви си излезе. Бляскавата се обърна към Опушения.

— Твърде много си позволяваш, маг.

Дългото лице на Опушения се втвърди.

— Позволявам си повече. Хората няма да го кажат, ала има много мърморене. Скинър събира Обетниците около себе си, отнася се с всички останали като с прислуга, а не като с братя и сестри. Избират се страни. Всеки очаква ти да сториш нещо. Ти или… — Той се спря, а после го изрече: — Сивогрив.

Бляскавата най-накрая се обърна към едрия бивш Върховен юмрук.

— Щях много да внимавам, ако бях на твое място, малазанецо. Ти не си Обетник.

— Положение, което може би ми дава подходящия поглед.

— Подходящ? Обясни се, войнико.

— Ясно е, че Скинър възнамерява да победи и Ласийн, и тази Талийска лига. След като и двете са надвити, тогава какво?

Бляскавата набръчка вежди и сви рамене.

— Е, в този случай условията на Обета са изпълнени — Империята е унищожена.

Сивогрив и Опушения се спогледаха притеснено.

— И все пак не. Тогава всяка нова сила би могла да навлезе в празното място, като — да речем — съюз между войските от Дал Хон и Кан, или кои да са други, нали?

— Възможно е…

— Освен ако мястото вече не е заето от друго обединение, друга готова да действа сила. Не е ли така?

— Не виждам накъде биеш, малазанецо.

Опушения изръмжа нетърпеливо.

— Обетът те е сграбчил твърде силно, Бляскава. Отвори очи! Скинър възнамерява лично да заеме престола!

Бляскавата можеше само да гледа. После направо се изсмя на безсмислеността на твърдението.

— Опушен, ти и аз знаем, че условията на Обета въобще не позволяват нещо подобно.

— Ти не си маг, Бляскава. Дори и аз мога да набележа няколко възможни начина за заобикалянето на Обета, а Качулката е цели левги пред мен. Единият от начините да се случи, е като Малазанската империя остава недосегаема, докато Обетниците заемат трона. А? Това как ти звучи? Власт и живот завинаги. Струва си да се опита, не би ли се съгласила?

На Бляскавата почти й се виеше свят. Тя се опря на стената.

— Но това би било…

— Чудовищно извращение? Да.

— Не.

Тя поклати глава.

— Не, Опушен. Измисляш си заплахи и заговори. Виждаш врагове навсякъде. Може би Обетът се отразява на теб. Ти никога не си крил неприязънта си към Качулката. Да си се замислял за това?

За известно време магът помълча. Погледът му бе тежък, преценяващ и Бляскавата се изненада от разочарованието, обагрило очите му.

— Сивогрив не е Обетник, Бляскава — каза той и се изнесе покрай нея. Сивогрив остана, но Бляскавата не искаше да го поглежда. Обърна се с гръб. След време той се поклони и си излезе.

Толкова сме близо. В името на пророчествата на Кралицата, та изпълнението на Обета е постижимо! Можем да ги разбием! Защо тогава тези съмнения, тези притеснения? В началото никой не беше огорчен. Тогава всичко бе толкова ясно. Страните толкова отчетливо разграничени, каузата ни така важна. А ето сега едва мога да се заставя да го довърша. За кого се бием? Не за унтанците, не и за коунците. Тогава за кого? Скинър на престола, а покрай него какво още?

Докато се отдалечаваше на коня от развалините на Светилището на Бърн, заместник-военачалникът Улен се чувстваше изключително неприятно, докато не се приближиха частите на придружаващата го талийска конница.

Оглавяваше ги командир Амарон, придружен от новия адютант на Ток, капитан Мос.

— Отхвърлиха предложението? — попита Амарон.

— Да.

Раздразнено кимване.

— Глупци. Ще бъдат заличени.

— Толкова ли сте уверен?

Амарон се усмихна многозначително и даде знак за връщане към укрепения стан — някои го наричаха Крепост Урко.

— Вие не сте ли?

Улен просто вдигна вежда и посочи към развалините.

— Амарон, току-що идвам от разговор със Скинър. Не го бях срещал преди и трябва да кажа, че напълно се припокрива с отвратителната си слава.

— О, не се съмнявам в това.

Командирът размърда солидното си тегло върху високия кон.

— Не казвам, че ще унищожим Обетниците. Казвам, че ако са толкова глупави, та да се появят на бойното поле, редовната им сила ще бъде бита, а оцелелите Обетници ще трябва да се оттеглят сами. Какво могат да направят тогава? Шепа мъже и жени не могат да задържат дадена земя. Отново ще трябва да бягат. Не, тогава цялата работа — наборите и завръщането — ще са били за нищо. В действителност — печално разхищение.

Зад коня на командира Улен и Мос се спогледаха и не казаха нищо. Мос кимна, за да посочи петдесетимата войници, които разхождаха конете си след тях, и Улен кимна. Амарон не говореше на тях двамата. Говореше на хората и изпълняваше едно от задълженията на командира, да повишава бойния дух.

Напанецът се обърна към Мос.

— Е, капитан, служил сте в Дженабакъз, нали?

— Тъй вярно, началник.

— С Дужек?

— Не, господине. Не пряко. Останах на север. Отслужих си времето.

— На север? Е, та тогава вие сте заставал срещу Гвардията! Те нямаха ли договор с един тамошен военен вожд, оня юнак, Замисления?

— Да, господине. Заставал съм срещу тях.

— И те бяха победени там, нали така?

Мос погледна Улен с прикрито задоволство.

— О, да, господине — високо произнесе той. — Бяха победени.

Половината от лика на офицера от кавалерията показа на Улен, че и той може да играе играта на Амарон — и че е казал това, което ще бъде поднесено на хората. Другата половина съобщи на Улен колко далеч от истината са думите на Мос.

* * *

Уикският стан заемаше пространството по източния бряг на река Джурд, точно на север от Унта. Кръглите юрти покриваха хълмовете като внезапно изникнало ново градче от около четири хиляди души. Околните унтански села и колиби осигуряваха храна за конете, дърва за огрев и основни припаси. Нищожния и Пъклената обещаха да платят със стоки в бъдеще. Рилиш и неговата малазанска рота заемаха голямо стопанство и постройки посред лозя, където белите гроздове провисваха тежко от стъблата. След нощния му набег с Пъклената сержант Талия настояваше още повече на усамотяването им за — трябваше да признае — негово голямо облекчение и удоволствие.

И тъй, една сутрин те си лежаха в леглото, когато на вратата на стаята му прозвуча леко почукване. Той нахлузи гащите си, докато Талия също се обличаше и бързо си запасваше колана на меча.

— Какво става? — попита той.

— Простете, господине. Ездачи от юг.

— Да?

— Носят имперското знаме.

— Разбирам. Благодаря, сержант. Скоро ще сляза.

Обърна се към Талия, а тя се засмя на притеснението му, което трябваше да е било очевидно. Той наплиска разгорещеното си лице в някакъв леген. На двора ги чакаха приготвените от Струната коне. Рилиш се качи, помоли Струната да го замества, предаде му началството на укреплението и потегли с отряд от десет души.

Уикските конници вече бяха посрещнали и спрели малката колона — около двадесет унтански кавалеристи. Направиха място на Рилиш, за да отиде в челото. Той наклони глава към мъжа начело на колоната — знаците на шлема сочеха, че е имперски Юмрук, макар Рилиш да не го разпозна. Тъмните очи на мъжа го изгледаха, но той не отбеляза присъствието на Рилиш по никакъв друг начин. Най-накрая от по-далечния си стан се появиха Нищожния и Пъклената. Те застанаха най-отпред и кимнаха на Юмрука, който им отдаде чест и се поклони.

— Позволете ми да се представя. Аз съм Юмрук Тазал Джерн. Идвам като пратеник от столицата и съм упълномощен да обсъждам условията.

Пъклената склони глава в знак, че признава пълномощията му.

— Аз съм Пъклената, а това е брат ми Нищожния. Това пък е лейтенант Рилиш Джал Кет. Поздрави.

Мъжът продължи преднамерено да пренебрегва Рилиш.

— Какви условия, ако бих могъл да попитам? — продължи Нищожния. — Условията на вашето предаване?

— Условия за прекратяването на враждебните действия. Вие несъмнено имате оплаквания и просби, които желаете да обсъдите, нали?

Близнаците се спогледаха с присвити очи.

— Имаме искания и условия, Юмрук — поправи го Нищожния.

— Казвате, че сте упълномощен, Юмрук — намеси се Рилиш. — Упълномощен от кого?

Пратеникът не каза нищо, а продължи да гледа право напред. Челото на Пъклената се намръщи.

— Лейтенантът ви зададе въпрос, Юмрук.

— Уверен съм, че разбирате — никак не се чувствам задължен да разговарям с предател — отговори й мъжът.

Нищожния потръпна като ужилен и дръпна юздите на коня си.

— Тогава, вярвам, разбирате, че ние…

И тъй, дойде денят, в който ме отхвърлят. Рилиш вдигна ръка.

— Всичко е наред. Моля, не се засягайте. Аз ще си тръгна.

— Стой там, където си! — нареди Пъклената и смая Рилиш. — Ще останеш и ще чуеш всичко, което има да каже този пратеник. След това брат ми и аз ще очакваме да ни посъветваш.

Рилиш се постара да скрие учудването от лицето си и се поклони вдървено.

— Както наредите.

Нищожния покани Юмрука:

— Оттук, пратенико.

По-късно същия ден Юмрукът настоя да се оттегли рано в приготвените за свитата му помещения. Щом човекът напусна палатката, сред събраните представители на клановете, старейшините и оцелелите магьосници се разрази бурна свада. Близнаците седяха тихо и позволиха на бурята да се изтощи. Рилиш се притесни от някои от дочутите предложения — да се плячкоса провинцията, да бъде опустошена околността, даже да се предяви искане за Трона. Когато това предложение долетя към Нищожния през шатрата, той просто отбеляза:

— Какво ще правим с него? Твърде е тежък, за да може да бъде носен на кон.

Започна нов спор, този път подправен с все по-силни подигравки, обвинения и обиди. На Рилиш му изглеждаше, че обсъждането все повече се отклонява към минали прегрешения, обиди и вековни вражди. Той се обърна към Нищожния и улови погледа му — момъкът намигна и килна глава, за да го покани навън. Рилиш изопна изтръпналите си крака, поклони се на събранието и се измъкна от палатката.

Навън здрачът се сгъстяваше. Хълмът слизаше като парче тъмнозелена коприна надолу към Джурд — реката блестеше, обрамчена от дървета, широка и черна. Въздухът бе изпълнен с преливащото в презряване ухание на зрялост. Гъмжеше от привлечени от светлината нощни пеперуди и мушици. На Рилиш му мина през ума, че си е у дома, ала това вече не беше неговият дом. Кое място би могъл той да нарече свой дом сега? Уикските равнини? Едва ли можеше да се очаква да бъдат гостоприемни в този миг. Нищожния излезе и дойде при него. Младият мъж се обгърна с ръце под простата си дреха от еленова кожа. Несресаната му черна коса бе оплетена, ала Рилиш не каза нищо — човек не можеше да каже на първия уикски магьосник, че има нужда от подстригване.

— Богата земя — отбеляза младежът и огледа зелените склонове на хълмовете. — Вие добре си живеете тук.

Рилиш погледна младия уикец и примигна.

— Моля?

Изчервяване и накланяне на главата.

— Извинявам се. Всичко това някога е принадлежало на предците ми.

— Не, Нищожен — успя да отвърне Рилиш, а стомахът му се свиваше, — аз съжалявам.

Младежът шумно издиша.

— Толкова е различно от Седемте града.

— И тъй, какво ще правите? — попита Рилиш и посочи шатрата.

— Ще ги оставим да говорят, после ще кажем мнението си, после ще ги оставим да поговорят още малко, после отново ще кажем мнението си и ще ги оставим да говорят. Започнат ли да ни повтарят нашите мнения, сякаш са техни, тогава ще се съгласим с мъдростта им и ще имаме неизменната им подкрепа.

Рилиш изгледа младия мъж, който се взираше надолу по хълма и не си даваше сметка за погледа му.

— Нищожен?

— Да?

— Твърде си млад, за да бъдеш толкова циничен.

Блестяща усмивка.

— Сестра ми и аз въобще не сме млади, лейтенант.

Да, твърде бързо сте станали такива, за което съжалявам.

— И какви са тези мнения? Какво трябва да правите?

— А… ти постави главния въпрос. Все още не сме сигурни какво.

В близкото заграждение зацвилиха коне, размърдаха се неспокойно и очите на Нищожния се преместиха по посока на шума.

— Какво мислиш за нашия пратеник?

— Възможно е да възнамеряваме да съдим за предложението по приносителя му — ясно, почтено и практично.

По Джурд премина лодка с провиснало платно, а дългото й гребло оставяше светла бразда. Очите и на двамата я проследиха.

— Да — изрече Нищожния. — Почтено направено почтено предложение, което да бъде също толкова почтено нарушено при първия удобен случай.

Рилиш се заслуша в тези думи за следи от обида, презрение или потиснат гняв, но не долови нищо такова. Само някакво тъжно примирение, че светът е устроен така.

— В капан сте — обобщи той. — Направихте всичко, което можахте, и все пак все още нямате истинско преимущество.

Бавно дълго кимане в знак на съгласие.

— Намираме се в странно положение, лейтенант. Би трябвало да притежаваме всички предимства, както сме на стан на прага на столицата, ала се оказваме маловажна работа. Унта вече е разграбена. Не можем да заплашваме с това. Съдбата ни всъщност се решава далеч на запад — и ние дори не сме там.

— Все пак трябва да продължите, за да постигнете най-добрите възможни условия.

— Да — въздъхна младежът. — Трябва. И все пак се питам — направили ли сме всичко, което можем?

Нищожния се обърна с лице към Рилиш и погледът му предпазливо се плъзна към палатката.

— Благодаря ти, лейтенант.

— За какво?

— Задето слушаш. За разлика от мнозина мои съотечественици аз смятам, че е полезно за нещата да се разговаря. Оказва се, че това помага при развързването на възли.

Рилиш още веднъж посочи към палатката.

— Съотечествениците ти не изглежда да имат нещо против говоренето.

— Повечето го използват само за затягане на съществуващите възли.

— Аха. Разбирам.

Магьосникът хвана навеса на палатката.

— Не се налага да търпиш още от това тази вечер. Пъклената и аз ще се оправяме с нещата. Разбирам, че те очаква много по-приятна компания — и той се ухили.

Юношески опит за възрастен разговор?

— Да, благодаря ти.

Усмивката повехна:

— Само да можех да намеря някого за сестра си…

Рилиш се поклони бързо:

— Лека нощ.

На тъмния път към стопанството Рилиш срещна двама ездачи, които го чакаха. Сержантите Струната и Талия. Сержант Струната отдаде чест, обърна животното си и се отдалечи. Рилиш приближи своя кон до този на Талия.

— Сержант…

— Лейтенант…

Тя се наведе настрани и двамата се целунаха. Тази вечер в нея имаше нещо: усмивката й тъй грееше в мрака, а очите преливаха от скрито веселие.

— Изглеждаш… тайнствено… тази вечер.

Тя обърна коня си и го изгледа косо.

— Имам си тайна.

Той замръзна и присви очи.

— Охо?

— Да. Аз съм — както се казва в изисканото ви аристократично общество — непразна.

— Какво? — Той я зяпна, напълно изненадан. — Това е невъзможно!

Привдигната вежда.

— Не са ли ти разказали как става тази работа?

— Не! Искам да кажа, исках да кажа, че… как можеш да знаеш толкова скоро?

— Жените от конюшните ми казаха. Място не могат да си намерят от радост. Трябваше да ги чуеш как кудкудякат над мен.

— Да, ти трябва да напуснеш войската, разбира се.

Тя го изгледа право в очите.

— Определено няма. Сега съм сержант. Имам повишена заплата.

— Мога да те отстраня.

— За какво? — изстреля тя. — За непочтително държане към офицер?

Рилиш отвори уста, после бързо я затвори и си рече, че понастоящем друго нападение не би било препоръчително. Явно се налагаше да се разузнава и да се наблюдава. Може би малко обмислено проучване. Талия яздеше, показно мълчалива, с изправен гръб и извърнато лице. Той се прокашля.

— Струва ми се, че не си очаквала такова отношение.

— Да, проклето да е.

— Съжалявам. Просто е… голяма изненада. Първата ми мисъл е да не се излагаш на никакви опасности…

— Мислиш, че го искам? — Тя въздъхна, приближи коня си до неговия и взе ръката му. — Старият Орхан и аз можем да си разменим задълженията.

Орхан, рече си Рилиш. Снабдител и началник на конюшните на ротата. Натоварваща работа, определено опасна, но не и с място на бойното поле. Да, слаб в краката и бавен, ала е хитър ветеран, изкарал на служба целия си живот — сержант от войсковите списъци.

— … после ще намеря бавачка сред уикците. След това дребосъчето може да остане при брат ми в Халас. Той е дърводелец там. Ами твоите хора?

Рилиш се замисли за своите хора. Помисли си за дома за сезона в Унта и за дома за отдих в Халджен. За семейните земи покрай река Грис, където лозя, ниви и овощни градини се простираха на повече от ден езда във всички посоки. Помисли си как бъчвите вино остаряват под големия господарски дом, за безбройните семейства, които живееха по тези земи и ги обработваха.

Всичко това бе изгубено за него. Изгубено за Рилиш Джал Кет, предател на семейството.

А сега имаше наследник. Наследник на двата му меча, на торбата пари под ризата и на името, за което момчето или момичето не можеше да има претенции. Той взе ръката на Талия:

— Къде е този Халас?

* * *

Един от останалите при тях сетски съгледвачи пристигна с грохот и спря в последния миг. Конят му тупаше с копита, запотен и запенен. Гелел разпозна Товен, младият разбойник, който беше дразнил нея и Молк. Сега беше благодарна за склонността на младежа към силните усещания.

— Потеглили са към Хенг — докладва той.

В случая те бе голяма войска на Конфедерация Кан, дошла в походен строй от юг, на численост около четири хиляди улани и двадесет и пет хиляди пехотинци. Те бяха причината маркизът и хората му да стоят приклекнали в някаква горичка югозападно от Хенг.

Маркизът кимна, че е разбрал.

— Благодаря ти, съгледвач. Вземи си отпочинал кон.

— Слушам, началник.

Товен отправи злобна усмивка към Гелел и смушка коня си напред.

— Ще се пребие — обади се превост Разала с някаква неохотна привързаност.

— Надявам се да не го направи — измърмори маркизът. — Останахме без разузнавачи.

— Тъй, тези кански войски — те наши съюзници ли са? — попита Гелел.

Маркизът извади лулата си от презраменната торбичка и я напъха незапалена между зъбите си.

— Не непременно, може и да са с Ласийн. Ако трябваше да се обзалагам по въпроса, бих казал, че са на страната на Конфедерация Итко Кан.

— Какво значи това?

— Това значи, че може би са тук, за да опитат да превземат Ли Хенг.

— Моля? Та това е смешно! При армията на Ласийн и нашата тук!

Замислено смръщване.

— Въобще не е така. Итко Кан винаги са ненавиждали създаването на Свободните градове. Хенг е единствената причина за съществуването на обединението им. Сега имат възможност да се отърват от тях. Да не споменаваме възможността да овладеят Хенг. Не, представям си замисъла им да се пазарят с победителя на север и да използват Хенг като разменна монета. Разумна стратегия.

— Това е…

Гелел се спря, за да не произнесе нещо, което би открило липсата на… е, на хладнокръвие у нея.

— От това ми се прищява звярът да прекоси Идрин — изскърца Разала.

Джардин я стрелна с поглед.

— Повярвайте ми, превост, не го искате.

— Какво правим ние тогава, маркиз? — попита Гелел.

— Изтегляме се на запад. Към водопадите.

— На запад? На запад към водопадите Разорана земя? — невярващо повтори Гелел. — Но това изцяло ще ни отдели от битката! От нас има нужда на север! Чос застава срещу Ласийн. Всеки мъж и жена са необходими!

— Петстотин души нямат особено значение, превост Алил. Във всеки случай пътят ни на север е преграден. Отрязани сме от Моста на поклонниците, от Ли Хенг. Единственото място, където може би ще успеем да преминем, са водопадите.

— По този въпрос не съм на вашето мнение, началник. Пристъпът на сто тежки конници може да реши изхода на дадена битка. Разала? Вашето мнение?

Началникът на тежката конница изгледа Гелел дълго и тежко. Гелел долови буря от потиснати чувства, развихрили се под запотеното, белязано, обикновено лице — обида, гняв, срам и най-накрая съжаление. После жената сведе очи, сякаш изучаваше краищата на ръкавиците си, поставени на лъка на седлото.

— Искам го повече, отколкото мога да кажа, превост. Но… положила съм клетва да следвам маркиза.

— Следователно вървим на запад — завърши Джардин. — Сетите ще ни държат в течение.

И той смушка коня си напред.

* * *

— Кански части — промърмори сержант Банат току до Фурията. — Селски момчета, рибари и избягали чираци. Нямат ядро. Чудя се защо ли си правят тоя труд. Съвсем спокойно могат да си съберат партакешите и да си вървят у дома. Той плю над стената на кулата точно до Южната порта на Външния кръг.

— Освен маговете им. Ония кански магове са пълни с хитрини. Като тия от Дал Хон, само дето не са толкова зли.

— Благодаря за съвета, сержант — обади се Фурията, стиснала глава с ръцете си. Все още болеше. Според Лис била съвсем излекувана, но продължаваше да боли. А и тези преговори с Кан въобще не помагаха. Нека боговете помогнат на началника й — тя бе в настроение да гризе камъни.

— Чудесно. Да вървим.

Фурията излезе, придружена от Копринения, сержант Банат и поделение от двадесет хенгски кавалеристи — значителна част от всичко, което им бе останало. Лис наблюдаваше севера, Слънчевия се занимаваше с поправките и възстановителните работи, а Сторо пазеше леглото и едва се държеше сред живите — поправяше се от хапането на звяра. Също Джалор — Джалор бе паднал, докато вършеше работата си да стои близо до Рел. Рел даде да се разбере, че такива разговори не са за него. Ето как се стигна до Фурията, понастоящем изпълняваща длъжността Юмрук и командир на отбраната на града.

Кански ездачи ги спряха съвсем скоро по пътя на юг. Тук чакаха представителите на Кан. Чакането излезе дълго. Фурията се възползва и освободи колкото можеше разстояние между себе си и конете. Отиде до някаква изоставена селска къща и имот — изпотъпканата градина беше обрана, а стаите бяха оголени от всякакви мебели и сечива. Всички следи от обитавалото дома семейство бяха изчезнали. Застанала посред единствената стая на покритата със слама къща, докато гледаше как прахта се върти на светлината от отворената врата, Фурията изпитваше само чувство на тъга и загуба. Кой ли бе живял тук? Чудеше се дали това е работа на техните снабдителни отряди, на вероятно разположените на юг талийски войски или на наблюдаващите ги ездачи от Кан. Най-накрая с громолене по южния път се появи голяма каруца, теглена от четири вола. Съпровождаха я улани, а пред нея вървеше отряд от петима конници. Фурията излезе да ги посрещне.

Единият слезе и се доближи — мъж в удобни доспехи на ивици и дълга поличка, украсена със седемте свързани цветчета на Конфедерация Итко Кан. Този знак бе използван за последно преди около сто години. Той свали шлема и вълнената си шапка. Показа се човек на средна възраст, с тъмни черти, мустакат и с късо подрязана брада. Поклони се на Фурията.

— Началник Пирим ’Дж Шал на вашите услуги.

Посочи конниците:

— Надзорник Дурмис — и мъжът с късата дреха се поклони.

Останалите ездачи очевидно бяха гвардейци.

— В каруцата се намира Пазител Капалет. За съжаление натоварването от похода се оказа изтощително за нея, та тя е неразположена.

— Фурията, изпълняваща длъжността Юмрук — и тя посочи своя отряд.

— А това е Копринения.

Началникът се поклони, издиша шумно и седна на края на строшения улей за вода.

— Поздравления за задържането на талийците. Трябва да е било много трудно.

— Поздравленията се приемат.

— Но — и той се загледа на запад — това несъмнено ви е оставило с отчайващо намален състав. Трябва да се запитате колко още могат да понесат хората ви, колко още им е останало?

— Достатъчно, за да прекратят вашето представление.

Той се усмихна търпеливо и посочи околностите.

— Ние, от Конфедерацията, не сме дошли с празни ръце, госпожо изпълняваща длъжността Юмрук. Ние познаваме добре тези земи — те са били наши. Известно ни е и за недостига на дървен материал и сме донесли свой. Достатъчно за много обсадни кули.

— Нищо не ми харесва повече от един хубав огън.

Отново търпелива усмивка.

— Преценете, командире, дали можете да застанете срещу нас на юг и да пазите като хората северната си страна? Много се съмнявам в това. Преценете добре и дайте условията си — поне заради хората си.

Фурията надяна ръкавиците си. Приличието бе спазено. Тя не беше склонна да се състезава с човека.

— Нашите условия са следните: оттегляте се на един ден път на юг. В противен случай ви смятаме за цел. Това ясно ли е?

Най-после тя успя да изличи усмивката му. Мъжът стана, направи малък поклон и даде знак към конниците. Фурията тръгна.

Докато приготвяше коня си, тя видя как дебелият плешив надзорник и Копринения са се вплели в нещо като надприказване. Докато се качваше на коня, надзорникът се обърна към Копринения:

— Много от моите братя и сестри на юг казват, че с края на малазанския мир човекоядецът се е завърнал, подбуден от кръвопролитието. Какво ще кажете?

— Да, бих казал, че сегашните военни действия имат много общо с това.

— Отговорните за завръщането му заслужават да умрат между неговите челюсти — викна надзорникът, докато Копринения обръщаше коня си. — Точно според предсказанието на старото проклятие. Не си ли съгласен?

Копринения не се обърна. С вдървен гръб той дръпна юздите и потегли.

— Колко души е погубил досега? — провикна се мъжът.

Фурията тръгна след мага, но не се удържа и погледна назад — надзорникът бе насочил обвиняващо пръст към нея. Тя пришпори коня си, за да достигне Копринения.

— За какво беше всичко това, в името на Д’рек?

Магът погледна напред и отметна развяната си от вятъра коса.

— Нищо, Фурия.

— Нищо? Нима искаш да кажеш, че наистина има проклятие? Джалор е мъртъв. Сторо е почти мъртъв. Треперко го няма…

— Треперко загина преди да сме направили каквото и да е, Фурия.

— Недей да издребняваш. Виждам насока. От колко време си знаел за това проклятие?

Копринения безпомощно махна с ръце.

— Фурия, не е нещо, което да бъде вземано на сериозно. Нищо особено. Вероятно е нещо, измислено от менестрели и любители на подобни мистични глупости. Това е всичко.

— Вероятно… вероятно? Откъде знаеш?

— Понеже нито Келанвед, нито Тайсхрен се занимаваха с проклятия, разбираш ли? Не им беше присърце.

— И се очаква да повярвам на това?

— Да.

Той я погледна и пусна най-професионалната си успокояваща усмивка, с която го беше виждала да лъже стотици пъти.

— Слушай, той просто опитваше да те извади от равновесие. Да подкопае увереността ти. Това е всичко.

— Е, да, успя.

Приближиха до останалите от отряда си и по взаимно съгласие не казаха нищо повече по въпроса. Щом стигнаха града, Фурията отиде с новоназначените си шестима телопазители до северната част на Външния кръг, за да провери ремонтните работи. Оживената дейност я изненада. Стотици работници чистеха, укрепваха стените и събираха строителни материали. Изглеждаше сякаш жителите на Ли Хенг най-накрая са се заели със собствената си защита. Циничната страна на Фурията се чудеше дали появата на Риландарас няма нещо общо с изненадващото им въодушевление. Все пак имаше и друго обяснение. Не можеше да отрече, че след като Рел спря звяра, градът го обожаваше. Често се чуваше как викат към него „Покровител!“, а му хвърляха и цветя. Нещата стигнаха дотам, че вече не излизаше на улицата. Явно градът се бе убедил, че в часа на най-тежка нужда е намерил новия си Покровител. Фурията не бе съвсем сигурна дали пък не са го намерили.

На Портата на северните равнини тя забеляза Слънчевия, заобиколен от тълпа крещящи търговци; той вдигна ръка, че я е видял, докато ги обсипваше с ругатни. Тя изкачи стъпалата към парапета на стената. Вратата, вече невъзстановима, бе запечатана за постоянно. Зад временните прегради от дърво и натрошени камъни издигаха стена от каменни блокове. На бойниците Фурията намери Лис. Сетската шаманка — или маг, или каквато и да бе — гледаше на север в равнината, вече празна, с изключение на изоставеното снаряжение, гробовете и блъсканите от вятъра парцали.

— Как е Сторо? — попита Фурията.

Вирната вежда.

— Както можеше да се очаква. Оправянето на чисто порязване с меч, пронизване от острие или пък наместването на счупена кост е лесно, ако го сравниш с опита да се съедини разкъсана и осакатена от нокти плът. Загубил е ръка и око и можем да го загубим заради вътрешните наранявания. Но защо питаш мен? Трябва да отидеш да го видиш лично.

Фурията поклати глава. Той нямаше да иска тя да го вижда такъв — безпомощен и поразен. Лис сви устни, но не каза нищо. Тя продължи мрачно да наблюдава равнините.

— Той ще се върне ли? — попита Фурията. И двете разбраха, че под него Фурията има предвид някой друг.

Лис кимна немощно.

— Да. Може би. Точно сега навън има лесна плячка.

Шаманката сякаш отпадаше с часове. Косата й висеше на мазни фитили, кожата й изглеждаше болезнено бледа. Невероятно, но вонеше по-лошо от първия път, когато Фурията я видя. Ако я бяха попитали тогава, нямаше да го сметне за възможно.

— А сетите? Те в безопасност ли са?

Уморена усмивка.

— Благодаря ти, Фурия, момичето ми. Да. Засега. В безопасност са. Може ли обаче да се каже за един народ, че е опазен от себе си? Не бива да се допусне това почитане на Белия чакал отново да ни впримчи в мъртвата си хватка. За нас това е връщане назад — някакво детинско подчинение.

— Съжалявам.

И наистина съжаляваше. Все повече изглеждаше, че не е трябвало да правят това, което сториха. Че тя бе направила ужасна грешка, която щеше да я преследва през остатъка от живота й. Може би наистина имаше проклятие.

Шаманката тупна Фурията по гърба.

— Не се тревожи, момиче. Стореното е сторено. Сега е мой ред да направя нещо.

— Ти? — и тя я изгледа подозрително. — Какво искаш да кажеш?

Лис завъртя ръце пред очите си и огледа многослойните си парцаливи поли.

— Просто нещо, което съм отлагала твърде дълго време, това е. Може би времето му е дошло.

За какво? Фурията искаше да попита, ала нещо я спря — неясен безформен ужас, който нашепваше: не искаш да узнаеш. През ума й мина, че може би все пак беше страхлива.

* * *

Плаването на север бе леко, при все че без твърдата ръка на Ереко на кърмата Хвърчило не се носеше така плавно, както преди. Джан, Преследвача и Кайл се разбраха да поддържат платното колкото може по-изопнато. Братята стояха в средата на откритата лодка, приготвяха храната и като цяло се дразнеха взаимно. Пътника стоеше на носа, тъмно скръбно присъствие, което всички отбягваха. Сякаш единствено Ереко, макар и да не бе човек, бе поддържал човешкото в майстора на меча. Кайл знаеше, че според Изгубените братя той обвинява Пътника за смъртта на гиганта. И наистина, известно време той го смяташе за виновен. Сега обаче се питаше какъв ли избор е имал човекът — целият сблъсък приличаше на неизбежно съвпадение, на дълго отлаганото затваряне на окръжност. Неизбежно. А Ереко бе предупредил за меланхоличната сила на оръжието на Пътника. Сега му бе ясно, че за него случилото се е било точно толкова тежко, ако не и повече. Нали е бил приятел с Ереко толкова по-дълго време? Струваше му се неправилно да оставят човека да скърби толкова дълго и схвана, че ако някой ще прави нещо по въпроса, това можеше да е само той. На петия ден той събра решителност и седна до носа.

— Значи Кюон — изрече Кайл след време.

Под пуснатата надолу дълга черна коса тъмносините очи на мъжа се преместиха от безсилно увисналите покрай бедрата му ръце върху Кайл. Нещо в погледа се раздвижи и проблесна — някакво далечно разпознаване — и едната му ръка се повдигна, за да разтърка очите. Той надигна глава.

— Да, Кюон.

— Мога ли да попитам защо?

Уморено свиване на раменете.

— Имаш спор за уреждане с Гвардията. А Гвардията се е запътила натам.

— Ами ти?

— Аз ще тръгна от там.

— Ще помогнеш ли?

Развеселена усмивка.

— Не, Кайл. Присъствието ми само… ще усложни нещата.

— Качулката просто ще ме убие веднага.

— Не. Ще бъдеш в безопасност с братята. А и оръжието, което носиш. Ти нямаш и представа какво притежаваш и аз смятам, че нещата са били предвидени така.

Мечът му?

— Какво искаш да кажеш?

Леко вдигане на раменете.

— Той е мощно оръжие. Други биха го използвали да се доберат до богатство или власт. Нищо такова не ти е минавало през ума, нали?

Кайл се замисли за това — наистина, той нямаше представа как да се оправя с такива неща.

— Е, а ти?

— Аз?

— Да.

Мъжът си пое дълбоко дъх и огледа водата.

— Аз преследвам някого, Кайл. Той се стреми да ме избегне. Но най-накрая ще го пипна. Тогава ще настъпи отдавна отлаганото разчистване на сметки.

— Отмъщение?

Остър поглед, после смекчен.

— Да. Но не само за мен, а за много работи. За много работи.

Самотна вълна опръска Пустошта, който извика от изненада. Кокошката се засмя неудържимо, както си беше с пълна уста. Усмивка докосна чертите на Пътника, макар че на Кайл му изглеждаше като студената, далечна усмивка на възрастен, който наблюдава забавните игри на децата. Или… каква бе думата, която той дочу при разговора на Гвардейците за водача на расата, която наричаха Андий? А Магусът? Асцендент.

— Добре, може би ние ще успеем да помогнем?

Пътника го погледна и продължи да се усмихва.

— Благодаря ти, Кайл. Не. Това е нещо, което съм се заклел да направя. Трябва да го постигна по свой начин.

— Добре, ако така трябва да бъде — и той стана да си върви.

— Кайл? — повика го Пътника.

— Да?

— Благодаря ти. И… много съжалявам. Знам, че много го обичаше.

— Да. Сигурен съм, че и ти го обичаше.

Кайл се обърна и срещна погледа на Джан, който ги гледаше от кърмата — той се извърна, вторачен във водата, както обикновено.

На следващата сутрин Кайл се събуди и видя Преследвача на кърмата. Бе прав, вперил поглед напред. На носа Пътника също се бе изправил.

— Какво е това? — попита той Кокошката. Той наглеждаше малкия огън в метална купа и режеше корените, които варяха на лепкава яхния, и безгрижно сви рамене.

— Някаква буря пред нас.

Погледна към кърмата и срещна погледа на Преследвача, който му направи знак да отиде при него. Тъмни развълнувани облаци затъмняваха небето.

— Можем ли да заобиколим?

Разузнавачът само надигна прошарена руса вежда.

— Това е третата промяна на посоката от изгрев. Всеки път — ето на.

Джан лежеше увит в одеяла край единия борд. Кайл си помисли дали да не попита него, но реши да пропусне. Ако Преследвача или Пътника искаха, можеха те да го направят.

— Какво казва Пътника?

— Каза да спрем с опитите да заобиколим. Просто да вървим на североизток.

Кайл отиде на носа. Погледът на Пътника бе прикован напред. Под кожите носеше бронята, а на пояса си бе окачил меча. Шупващ гняв се изкачи по изпънатите му рамене до погледа.

— Какво има?

— Някой се намесва. Някой, който би трябвало да не е тъй глупав, та да застава на пътя ми.

— Кой?

Човекът се огледа, за да отговори, но се спря и поклати глава.

— Няма значение. Просто си дръж очите отворени.

— Какво да правим?

— Какво да правите? Яжте, проверете си оръжията.

Кокошката приготви обяд от каша, риба и стар плесенясал хляб. Изгубените братя се заеха да опитват остриетата на множеството оръжия, които носеха на поясите, по дрехите и обущата си. Кайл не можа да види никакво оръжие по Джан, тъй че се зарови из кораба и се появи със стар дълъг нож, който не използваше, и го предложи на другия. Джан го изгледа изненадано и благодарно. После погледът му се плъзна настрани, Кайл го проследи и видя как Пътника гледа със стегнато, непроницаемо лице. Джан затъкна оръжието в пояса си.

Краят на неестествения куп облаци се приближи. Морето около челото му се надигаше и спускаше както обикновено — високи гладки вълни, украсени с най-тънка пяна на върховете си. Под облаците, под сгъстяващата се тъма на плътната сянка, морето изглеждаше спокойно, а вятърът отслабнал. Пътника се извърна от носа.

— Седнете. Хванете се някъде. Вържете кормилото.

Преследвача привърза дългата му дръжка. Братята омотаха ръцете си в опънати въжета. Кайл намери прикрепено въже и промуши ръка през него. Джан седна край борда с протегнати напред крака. Зловещо мълчалива, високата стена от тъмнина се надвеси над тях като канара и преряза светлината. Хвърчило бе погълната.

Веднага загубиха скорост. Кайл политна напред. Предметите и припасите се местеха и падаха. Хвърчило стенеше, дъските скърцаха, а платното плющеше. Около тях се надигаха вълни и заливаха палубата. В объркващата разсеяна светлина всичко изглеждаше плоско, отдалечено и безцветно. Пътника викаше нещо от носа, ала думите му звучаха особено и изкривено. Кайл още веднъж падна напред. Припасите изтрещяха над главите на братята и те извикаха яростно. Скърцането на кила и дъските съобщаваше, че Хвърчило стърже по бряг там, където не би трябвало да има бряг. Страшен удар вцепени Кайл.

След време погледът му се проясни — за миг беше загубил чувство за посока. Изправи се, запримигва и се закрепи. Тъмна кална равнина се простираше напред, чак до още по-тъмна гора. Зад гърба им лежеше мрачна плоскост от вода, гладка като черно стъкло с изключение на следата от преминаването им. Отгоре — мрачно небе с цвят на слюда.

— Весело местенце — отбеляза Джан и потърка рамо.

Кокошката изскокна от купчина припаси, ругаеше и притискаше ръка към едното си око. Пустошта се смееше гръмовно. Преследвача разтриваше бедро. Пътника оглеждаше обшивката на носа.

— Повредена ли е? — попита го Преследвача.

— Не мога да кажа. Във всеки случай сме заседнали.

— Пътници! Привет! — провикна се някой на талийски от далечината.

Кайл надникна през борда. В мръсотията стоеше човек. Бъркотия от сплъстена черна коса обграждаше дълго бледо лице. Дрехите му висяха в калта — той или бе твърде нисък, или бе затънал в тинята.

Пътника прескочи планшира и се приземи пред човека само колкото да затъне до пищялите. Въпреки това той успя да хване предницата на одеждите му и да я стисне. Човекът се затресе в ръката на Пътника и дългият отпуснат плат на ръкавите му — достатъчно дълги, за да провисват в калта — пляскаше влажно.

— Заведи ни при лукавия плъх — проръмжа Пътника. — Той най-после си заслужи няколко подбрани думи от мен.

— Да — гракна мъжът. — Тоест, не. Тук няма никакъв луков връх. Лукът е в градините.

Пътника изненадано пусна създанието, което оправи дрехите си и размаза кал навсякъде по тях.

— Дошъл съм, за да ви отведа при моя господар Сенкотрон. Вие сте удостоени с благоволението му.

— Ти пък кой си? — попита Пътника.

— Типакой? — намръщено произнесе създанието. — Ама че странно име. При все това май е доста разпространено, а?

После протегна изкаляна ръка.

— Хете.

Пътника не понечи да я стисне. Малко по-късно създанието свали десницата си и я отърка в измърляната си дреха.

— Да, да. Трябва да потегляме! Идвайте!

И се заклатушка нататък — одеждите му се влачеха след него и от краищата им падаха топчета зеленикавокафява кал. След няколко стъпки той се обърна и махна.

— Идвайте, идвайте!

— Ох, в името на Господарката на крадците — оплака се Кокошката. Той награби няколко вързопа и мехове и прекрачи през борда. Обутите му в сандали крака изцяло потънаха в тресящата се ледено студена повърхност. Той потръпна и изпъшка.

— Проклятие, та това е студено!

Останалите го последваха, скокнаха в мръсотията един по един и се затътриха след Пътника и водача им. Скоро Кайл остана почти без дъх, понеже и двата му крака се оказаха запечатани в тежка лепкава кал. Преследвача и Пустошта бяха извадили ножове, остъргваха слоеве кал от краката си и я захвърляха настрани. Вонята тежеше от противната смрад на разлагащи се морски създания. Кайл трябваше да извърне лице, когато се наведе, за да махне калта.

— Твърде недостолепно, а? — обърна се Пустошта към брат си. Тогава Пътника се обърна рязко, погледът му се присви, но той само изсумтя — сякаш на известна само на него шега — и отново тръгна, като бавно поклащаше глава. Братята си размениха озадачени погледи.

По-нататък калната равнина отстъпи пред надигащ се бряг от черни камъчета. Отляво се простираше тъмна гора от усукани сиви храсталаци и ниски дървета. Водачът им ги водеше надясно, където брегът се издигаше към изронени хълмове, гъсто покрити с оплетени треви. Кайл се питаше дали не изостава. Или това, или водачът им все повече затъваше в калта, или пък ставаше по-нисък. По-голямата част от дрехите му се тътреше дълго след него, а и ръкавите се влачеха. Преследвача и Кайл се спогледаха неуверено.

Под провисналите си одежди човечето — или каквото там беше, вече ясно се издигаше само до кръста на Кайл. С няколко бързи крачки Пътника се стрелна напред, хвана прогизналия влачещ се плат и го дръпна. Разкри се ниско, космато, крилато, маймунообразно създание, което се завъртя, изгърби се и заръмжа.

Всички замръзнаха и се вторачиха.

Изненадано, създанието се стегна, издърпа одеждите си от Пътника с необичайно подражание на уязвено достойнство и потегли нататък. Пътника, напълно изненадан, се обърна с лице към останалите. Той вдигна глава, като че измолваше от небето някаква неизвестна благословия — може би търпение — после се почеса по врата и издиша шумно.

— Извинения. Грешката е моя. Стара разправия между мен и очакващия ни. Винаги е бил на мнението, че… се вземам твърде на сериозно.

Пред тях създанието бе достигнало камъните и вече се напъваше да се облече. Опитът му прерасна в битка на живот и смърт между животно и дреха. Дребосъкът се промушваше между влажните дипли, съскаше и риташе, ревеше от гняв. Появи се продълговатата му глава, стиснал бе със зъби парче плат. Имитираше, че душѝ плата с косматите си ръце, а после отново изчезна сред провисналата мокра бъркотия. Пътника просто продължи. Всички го последваха и отупаха калта от сандалите и ботушите си. Кайл беше последен и видя как създанието си подава главата. Жълтите му очи, дълбоко поставени под изпъкналите кафяви вежди, примигаха объркано. Той хукна презглава напред и повлече парцаливия си враг.

Като изкачи изронения хълм, Кайл видя осеяна със стръмни хълмове — или нещо много подобно на хълмове — равнина. Склоновете им изглеждаха твърде стръмни, за да бъдат естествени. Пътника вървеше напред, право към далечна тъмна канара, при все че Кайл не можеше да прецени на какво разстояние е. Тук — където и да бе това тук — всичко изглеждаше странно изкривено. Той изтича до Преследвача.

— Е, къде сме?

Съгледвачът нагласяше подсилената с капси кожена ризница и махаше кал от покритите си с кожа мокасини. Той се намръщи отвратено.

— Крепостта на Сянката, бих казал.

— Крепостта на Сянката? Какво е това?

— Така го наричаме при нас. Можеш да го наречеш Лабиринт на Сянката или Мийнас, или както ти харесва. Каквото и да е — все е едно.

Кайл забави крачка. Значи, Сянката. Скитникът, Мошеникът, Измамникът. Сила, която трябва да бъде избягвана, или да се отнасяш с нея много внимателно — според шаманите и магьосниците на неговия народ. Сега бяха в нейната хватка. А мечоносецът с тях твърдеше, че познава господаря й лично и че има спор с него. Вярно, засега не правеше на Кайл впечатление да е особено опасна. По-скоро изглеждаше объркана и леко безумна.

Животинката отново бе набрала преднина, наметна парцаливите одежди, изпъчи гърди и закрачи малко встрани от посоката, в която те се движеха. Най-накрая, когато се оказа сам, изграчи и отърча, за да застане още веднъж начело, навири брадичка и решително се запъти в погрешната посока. Цялата работа се разиграваше под носа на Пътника, който не показа да забелязва каквото и да е. На Кайл обаче му се стори, че гърбът му става все по-изправен и стегнат в хода на пътуването.

Хълмовете се оказаха куполи, построени от грамадни камъни — древни, обраснали; някои бяха пропукани или рухнали, а блоковете бяха разпилени по равнината, сякаш разхвърляни от някаква страшна сила.

По едно време над тях се завъртя облак от мрак — като че ли и без това закритото слънце помръкна още повече. Кайл се стресна, щом видя как над сухата прашна почва, дори и над собствените му ръце и крака, прелитат сенки. Все едно някой развяваше парцали между него и слънцето. Точно толкова внезапно „бурята“ от сенки изчезна. Щом видяха, че никой не изглежда да е пострадал, той и Джан си размениха неуверени погледи и продължиха.

Целта им се оказа един от куполите, по-голям от останалите и с по-прави страни. Щом достигнаха отворената тъмна порта, създанието профуча навътре, без да хвърли поглед назад, и остави кална следа върху прага. Всички спряха по общо неизговорено решение. Пътника се обърна към тях, а очите му продължаваха да се обръщат към портата.

— Аз ще вляза. Не е нужно да влиза още някой. Не мога обаче и да забраня на никого да го стори. Зависи от вас.

— По-скоро бих останал тук. Ако нямаш нищо против — произнесе Джан с нещо като отвращение в гласа и седна на един камък наблизо.

— Ние също — рече Преследвача. Кокошката и Пустошта се съгласиха отсечено с него.

Пътника погледна към Кайл.

— Опасно ли е? — попита Кайл.

— Опасно? Е, ако имаш предвид дали ще бъдем нападнати… не, не смятам.

— Чудесно. Идвам. Искам да кажа, вече сме вътре, ако разбирам нещата правилно.

Пътника, впечатлен, вдигна вежди.

— Вярно. Съгласен съм.

И той тръгна към портата. Кайл го последва.

Входният тунел беше тъмен, хладен и влажен. Някъде напред примигваше светлината на факла. Влязоха в главната зала, кръгло помещение, увенчано с купол и пълно с разбити каменни саркофази. Обитателите им бяха попилени из залата — разпръснати изсъхнали крайници, дрехите им — прашни сухи парцали; зъбите се хилеха в жълтеникави усмивки. Пътника огледа помещението и юмруците му се свиха.

— Достатъчно!

Изригването на гласа му разтърси камъните и свали долу фъндъци прах.

— През целия път ли сме вървели подир съсухреното ти маймунско лице?

— Съсухрено!

Една от сенките пред отсрещната стена се понесе напред и взе да расте.

— Искам да знаеш, че съм добре запазен.

— Стига с тези игрички, Амманас.

— Игрички? Стига игрички? Какво да правя тогава? Всичко е игра.

— Амманас… — процеди Пътника.

— О, добре тогава.

Размърдаха се прозрачни сенчести ръце. Помещението се размаза, завихриха се сенки и се образува дълга зала с каменни стени, с покрив от здраво дърво и широко каменно огнище.

— Така повече ли ти харесва?

Свиване на рамене.

— Още една привидност, но ще свърши работа. А Котильон?

— Ето ме.

Зад Кайл заговори тих глас. Той се обърна и видя някакъв човек, застанал пред отворена врата — незабележителен, с изключение на намотаното около едното му рамо въже. Пътника му се поклони леко, а онзи продължи да гледа неподвижен.

— А това кой е? — попита Амманас. Кайл се притесни при приближаването му, сега бе стиснал бастун в мършавата си ръка.

Лицето на Амманас се очерта — тъмнокож старец, устата му бе сноп от бръчки.

— Кайл — представи се младежът със слаб глас. Можеше ли това да бъде самият Измамник? Той порази Кайл — да, опасен, ала също тъй странно крехък, даже уязвим.

— Спътник — поясни Пътника.

— И защо си тук?

Кайл нямаше представа как да отвърне на това. Защо бе тук? Любопитство? Едва ли за това. Не — той дойде просто защото и Пътника го направи. Кайл го посочи:

— За да придружа Пътника.

— А, да.

Фигурата, не повече от прозирен кърпеж от сенки, се обърна към него.

— Толкова ценно качество. Оказа се толкова… полезно.

Пътника просто изсумтя презрително.

— Не приказвай собственически за онова, което никога не си притежавал.

— Това е спорно.

— Не съм дошъл тук да споря.

— За какво си дошъл тогава?

— Ти ме доведе тук!

— Просто те поканих — не е бивало да идваш.

— Не е бивало… — Пътника преглътна думите и опря юмрук до устните си. Издиша тежко и раздвижи врата си.

— Не си се променил и на йота. Все още няма какво да обсъждаме.

Той се обърна.

— Хайде, Кайл. Поднасям извинения. Това бе грешка от началото.

Той се обърна към другия човек, Котильон, който стоеше настрани с подигравателна усмивка на устните.

— Хайде, хайде — обади се Амманас. — Да спрем с разправиите. Знаеш какво предлагам.

Пътника спря, обърна се и загледа Амманас и Котильон.

— Не, не знам. Все още не си направил предложение.

Раменете на сенчестата фигура се смъкнаха ядосано.

— Наистина! Помислих си, че косматият ми вестоносец го е обяснил с красноречивото си мимическо представление… не можеш да постигнеш целта си, приятелю. Съжалявам, но ето я.

Фигурата се разтресе и се закиска.

— Представлението му бе доста вдъхновено. Направо символично.

Кайл беше решил, че наистина не трябва да стои повече тук. Пътника обаче запречваше изхода. Тъй като бе приклещен, Кайл реши да принесе полза и да пази страната на другия. Той опря ръка на дръжката на сабята си и откри, че е изненадващо топла — почти гореща. Уплашено отдръпна ръката си.

— И твоето предложение е? — процеди Пътника.

— Моето предложение? — Амманас направо кресна. — Богове! Налага ли се да го изричам?

— Ти? Да. Точно така.

Богът — да, богът на измамниците, напомни си Кайл — просъска ред проклятия, докато издишваше, и се изправи колкото можеше, ала все пак остана много по-нисък от Кайл, когото смятаха за дребен. Амманас размаха тояжката си напред-назад из въздуха и изобрази дуел с мечове.

— Ти удряш сенки. Ти преследваш призраци. И все пак плячката ти се изплъзва… Е, аз пък знам някои работи за сенките и изплъзването. Аз мога да ти помогна, стари приятелю. Едно рамо тук, подсказка там. Какво ще кажеш?

— А цената?

Тояжката се опря в пода с потракване. Върху дръжката й — сребърна кучешка глава — почиваха прозрачни ръце.

— Само една услуга. Това е всичко. Малка услуга.

Пътника мълча известно време, с плътно прикован върху потрепващото прозрачно очертание поглед. Мечът на Кайл бе станал непоносимо горещ. Той разхлаби колана си и отдалечи оръжието. Вместо тревога обаче изпитваше неудобство — как да посмее да прекъсне такъв разговор, толкова над разбирането му, с оплакване за оръжието си?

— Ще се съглася, Амманас, при положение, че ти се съгласиш с едно условие.

Сянката се изгърби и почти трепна.

— Условие! Какви са тези условия? Аз не ти поставям условия! Ти не си мърдаш пръста за мен и настояваш за условия!

— Чуй ме. Недей да хвърчиш из въздуха.

При тези думи откъм Котильон се дочу рязък смях. Амманас мрачно изгледа Пътника.

— Какво е това?

— Две искания.

— Две! Две!

— Изслушай го — уморено каза Котильон.

— Аз водя преговорите.

— Ти така ли наричаш това?

Фигурата затрептя по-близо до Котильон.

— Недей…

Въпреки че изглеждаше да се носи във въздуха, Амманас изведнъж сякаш стъпи и се препъна.

— Какво?

Той мушна с тояжката си и извади провиснали парчета от кални разкъсани дрехи.

— Каква е тази бъркотия? Погледни! Кал по целия под! Кой ще почисти това? Къде е той! Ще одера тоя плъх.

Той навири пръст във въздуха.

— Стой!

Пръстът се снижи и посочи Кайл.

— Ти какво правиш?

Кайл не можа да се удържи и отстъпи.

— Нищо. Нищо! Само мечът ми. Нещо…

— Котильон! Усещам нещо извънредно!

Със съскане навитото въже на Котильон сякаш само се съживи. То скочи и се уви около меча в ножницата на кръста на Кайл. Плясване, поясът на Кайл изплющя и мечът отлетя. Тогава около врата му се омота въже и се стегна. Пътника се помръдна и въжето се раздели, чисто разрязано на две. Котильон и Пътника се гледаха — единият въртеше скъсаното си въже, другият бе издигнал хванатия с две ръце меч над главата си с острието надолу. Кайл отхвърли вече безжизненото въже от врата си и изпъшка.

— Спрете! — викна Амманас. Изненадващо, но и двамата се подчиниха на Измамника и заеха отбранителна стойка. Той пък посочи с пръст падналата сабя.

— Неканен гост.

Мечът в ножницата си бе паднал, оплетен с колана на Кайл. От оръжието се надигна дим, после огън, когато дървото и кожата избухнаха в пламъци. Невероятно — по камъните потече, засъска и забълбука разтопено желязо. То изпускаше пара като вряща вода. Парата стана лютива и застави Кайл да закрие очите и носа си. Дори и Пътника, застанал до Кайл, махаше с ръка през парата и дима.

Когато димът се разсея, Кайл забеляза висока приклекнала фигура там, където бе паднал мечът. Тя бавно се изправи, извиси се нагоре и още нагоре и протегна дългите си ръце. По гърба му се спусна хванатата на опашка огромна бяла грива. Беше бос, носеше широки панталони и дълга широка риза.

Когато новодошлият се обърна, Кайл с удивление видя Архимагуса от Хребета. Той беше! Царят на Вятъра! Вече по-отблизо, Кайл бе уверен, че той трябва да е и човекът от сънищата му.

Амманас, Котильон и Пътника се събраха, за да застанат срещу нашественика, и Кайл за малко да се разсмее, като ги видя да бягат от съществото. Следващата му мисъл бе — в името на всичко свято! Кое е това същество? Най-накрая Амманас пристъпи напред и заби тояжката си.

— Оссерк! Нарушаваш границите на владенията ми!

Да! Той е! Небесният отец на неговия народ. Жив след всичко! Тези го познават — Асцендент?

Грубите, почти жестоки черти на създанието дори не дадоха знак да са разбрали, че някой е говорил. Златните му очи алчно огледаха стаята. Доволна усмивка изви тежките устни.

— След толкова време… — прогърмя той на талийски.

— Трябва да си вървиш! Не ти е позволено да бъдеш тук!

Стомахът на Кайл се сви от страх, когато видя Котильон и Пътника, застанали от двете страни на Амманас, да си разменят враждебни погледи. Сега вратата не бе заета, ала Кайл не помръдна. Искаше да се доближи, но не смееше да ги прекъсва. Отдалеч, приглушен от стените на развалините или на сградата — каквато и да беше постройката — дойде провлачен и нисък кучешки вой. Амманас се изправи и положи ръце върху дръжката на тояжката си. Мазна доволна усмивка пропълзя на устните му.

Оссерк просто обърна гръб на всички, протегна ръце и ги развъртя по продължение на стените.

— Да, да. Разбирам… — въздъхна той с почти благоговеен тон.

Прозрачните черти на Амманас се свиха от чувство на безсилие. Той тропна с бастунчето си.

— Не бъди тъй глупав да ме предизвикваш!

— А ти не бъди тъй глупав да повтаряш грешката, която допусна не толкова отдавна със съотечественика ми Аномандър — изръмжа Оссерк. — Колко пазачи загуби при разправията с него, а, сенчесто гардженце? Двама? Трима?

Амманас потрепна и се обърна към Котильон. Явно двамата си казаха нещо без думи. Въжето в ръката на Котильон се размърда, сякаш бе част от мислите им. Пътника се плъзна напред с издигнат меч, а светлината блестеше по мазното пурпурно острие. С гръб към стаята Оссерк промърмори:

— Познавам това оръжие по-добре от теб, а и помежду ни няма нищо, пале.

Пътника внимателно отстъпи с присвити очи.

Гръмовно ръмжене разклати камъните под краката на Кайл. Той обърна глава и съзря полегнала на вратата хрътка, чудовищна твар, наглед висока колкото самия него, крастава, петниста и изпъстрена с белези. Муцуната й, по-дълга от ръката на Кайл, почиваше на протегнатите предни лапи. Амманас отиде до нея, постави ръка на главата й и зашепна успокояващо.

В тази жива картина се появи и дребният маймунообразен вестоносец. Дойде някъде отвътре и буташе парцал пред себе си. Очите на всички, без Оссерк, се отместиха и проследиха съществото, тъй като ставаше все по-явно, че пътят му ще го отведе право към гиганта. Парцалът се удари в босия крак на Оссерк. Той не се помръдна, въпреки че сключи ръце зад гърба с нещо, което се стори на Кайл раздразнение. Създанието все буташе влажната предница на парцала в крака на Оссерк. Лицето му се изкриви от раздразнение. Гигантът сведе глава. Маймуноподобното нещо подскокна, размаха ръце и тропна с крак. Оссерк въздъхна дълбоко и гръмовно и отстъпи, за да даде път на другия. Той пък прокара парцала по плочите, говорейки със себе си.

Амманас се изправи с облекчение на призрачното си лице.

— Домът не е заинтересуван. Не бива да се занимаваме с това грубо нахлуване. Можем да го пренебрегнем, както не се обръща внимание на някоя досадна муха.

Оссерк хвърли към Амманас яростен поглед, ала бързо го смени с безразличие и се обърна. Погледът му срещна Кайл и очите на момъка направо се разтопиха. Устните на Асцендента се дръпнаха назад в нещо, което с известно великодушие можеше да се нарече усмивка. На долната челюст се показаха мощни бивни.

— Добра работа, сине на степите. Задължен съм ти.

— Отче на Ветровете — започна Кайл и запелтечи, — аз нямах представа…

— И не е имало нужда. А и аз не съм баща на ветровете или на твоя народ. Предците ти просто са приели за наследствени тотемите на слънцето, небето и ветровете — които греят, въртят се и се носят без моята намеса. Така се създават митове. От вас зависи да ги пазите или не. Ето — той протегна ръка и в нея се появи оръжие. — Дължа ти един меч. Вземи моя с моите благодарности и сметките ни са уредени. Сбогом.

Исполинът рязко се обърна, излезе и изчезна в мрака. Кайл го гледаше, все едно е призрак.

— Прав ти път! — високо викна Амманас. — Хайде сега и останалите вън! Вън! Това да не е някаква мръсна кръчма? Аз да не съм гостилничар?

Хрътката си бе тръгнала, тъй че Кайл се запъти към вратата. Тя се отвори към коридор. Той мина покрай ниша, където бяха поставени сложно украсени бронзови доспехи, после към друга врата, която се отвори с приближаването на Кайл. Той почти се спъна, когато погледна назад и видя същата прилична на пчелен кошер гробница след себе си.

Навън Джан и Изгубените братя седяха готови с извадени оръжия.

— Да благодарим на Черния ловец — провикна се Преследвача. — След вас навътре изтича хрътка, голяма колкото кон.

— Да. Не ни нападна.

— А Пътника?

Кайл изненадано погледна назад.

— Би трябвало да е с мен…

Миг по-късно той се появи. Огледа ги притеснено и се отпусна.

— Добре. Притеснявах се, че хрътката…

— Не ни обърна внимание — обясни Преследвача. — И? Какво стана? — и той погледна и двамата.

— Споразумяхме се и вие можете да си вървите — каза Пътника.

— Ами ти? — в един глас попитаха Преследвача и Кайл.

— Да. Аз няма да дойда с вас.

— Не съм се съгласявал на това — започна Кайл с втвърдяващ се глас.

— Не се притеснявай. Няма опасност — нито за теб, нито за мен.

— Няма опасност ли? Този човек или бог — каквото и да е — е побъркан.

— И аз имам същото впечатление от известно време, Кайл.

— И какво, просто така? Ще останеш?

Съгледвачът беше изключително недоверчив.

— Да.

— Връщаме ли се в лодката? — попита Джан.

— Не.

— Не? Защо не?

— Повече няма да ви трябва.

Мечоносецът огледа хоризонта и наклони глава, за да покаже посоката.

— Трябва да вървите натам.

— Ти какво… — започна Преследвача, но нещо излетя от отворената порта и се приземи в прахта с влажен звук. Прокъсана кална дреха.

Всичките се спогледаха.

— Предполагам — изрече Кокошката, — това да значи, че трябва да си хващаме пътя.

— Да. Трябва.

— Пътнико — помоли Кайл. — Не…

— Така е най-добре. Аз ви излагам на опасност. Привличам ненужно внимание.

Той прекрачи и застана пред Джан. И двамата се погледнаха за миг, без да се извръщат настрани. Най-накрая Пътника пое дълбоко дъх и дълго време разглеждаше Джан, като местеше поглед нагоре-надолу. Старецът не помръдна, стиснал здраво уста, като че не смееше да говори. Миг по-късно Пътника въздъхна, кимна при някакво мълчаливо заключение и се обърна към Кайл. Постави ръце на раменете му.

— Сбогом, Кайл. Повдигни въпроса си пред Гвардията. Надявам се да се покажат достойни за теб.

И го пусна.

— Моля те, ела с нас!

Мечоносецът внимателно се протегна и докосна окачения на врата на Кайл кехлибар.

— Прав беше да го вземеш. Но аз зная, че дори и без това той винаги ще бъде с теб. Зная, че винаги ще бъде и с мен. Прощавай.

И се обърна настрани и запремигва.

Кайл усети топлите сълзи по бузите си.

— Пътнико…

Раменете на другия се изправиха.

— Така трябва да бъде, Кайл. Аз… съжалявам.

Той се обърна към братята.

— Преследвач, Кокошка, Пустош. За мен бе чест.

Те се поклониха за сбогуване.

Пътника влезе в гробницата и изчезна в тъмнината.

— На добър час, Типакой! — донесе се глас отстрани. — Прав ти път!

Кайл се завъртя. Беше се завърнал водачът им, юнакът с мърлявите дрехи. Докато всички го гледаха, той си издуха носа в ръкава на скъсаната си одежда. Кайл отново погледна към входа — беше изчезнал, разбира се.

— Хайде, хайде — махна им човечето, а широките влажни ръкави висяха празни. — Хайде.

Неохотно, с Кайл накрая, те потеглиха от приличната на пчелен кошер гробница и тръгнаха в посока, която май не се отличаваше от останалите в плоската прашна равнина, осеяна с древни гробници. Над тях, в сивото небе, летяха неща, прилични на нагънати сенки.

Шеста глава

Това бе стъпка, предприета от един изцяло вътрешен и идващ от миналото мотив. Как можем да я съдим ние, външни хора? Освен друго, тя е била предизвикана и от искреното (но, ако можем да кажем, погрешно насочено) желание за подобряване на положението и възможностите на уикския народ… От тази гледна точка тя трябва да бъде окачествена като напълно открита и никак не лицемерна. Особено при съпоставянето й с хода, който е направила възможен.

Първите граждански войни, том втори

Истории в чест на Талобант

Заобиколен от щаба и телохранителите, Улен стоеше до Урко и военачалника на Златните моранти. Бяха върху малко възвишение от едната страна на колоните талийска и фаларска пехота. Ток долетя начело на отряд от четиридесетина души и дръпна юздите.

— Хубав ден за битка — обади се Урко и Ток се съгласи:

— Не е твърде горещо.

Улен погледна към небето — да, заоблачено е, дори може да завали. Не очакваше нищо такова. Бяха излезли от укреплението преди да просветне и вървяха с изгрева. Нощта беше относително спокойна — звярът Риландарас, ако това въобще е бил той, нападна на два пъти, но бе отблъснат от сгъстените редици на Златните, подкрепени от солидно количество от техните муниции. Ята чайки, врани и кани изпълваха небето над пътя им. Улен се запита колко ли поколения война са им трябвали, за да научат какво може да предвещава събирането на толкова много мъже и жени в броня?

— Началник В’тел — обърна се Ток към моранта в бронята му, оцветена в наситено златно като последния отблясък на залеза. В’тел сведе изцяло покритата си с шлем глава.

— Виждам, още не си седнал на коня — рече Ток на Урко с нещо като носталгична усмивка.

Урко вдигна рамене под тежката си броня от железни пластини.

— Вдъхва увереност на войниците. Не им харесва военачалникът им да е на кон, когато те не са. Така подозират, че ще се измъкнеш, щом нещата станат напечени.

Щабът на Ток, всичките на коне, се спогледаха развеселено.

Капитан Мос посрещна погледа на Улен и намигна.

— Ами колата? — попита Ток и посочи към лекия наклон, където в ниското стоеше огромна, оцветена в блестящо червено и зелено кола; конярите се бореха с шестте й непокорни коня.

Урко завъртя очи.

— Бала. Тя ще бъде с мен в тила на центъра. Аз ще държа запасните части — фаларска кавалерия и отряди талийска и фаларска пехота. Чос вече е на южния фланг. Ти ще държиш севера — а къде са проклетите сети?

Ток огледа северния хоризонт.

— Отрядите пристигат. Скоро ще са тук.

— Да гледат да дойдат.

— А тези части на юг? Канците? — попита Ток.

— Все още са разположени около южния край на Моста на поклонниците. Не горят особено от желание да се захващат с Гвардията. Не мога да ги упреквам. Амарон има някои сведения, че ще дойдат на страната на Въс… — Урко спря и се поправи — на императрицата. Но не е уверен. Във всеки миг обаче могат да решат, че си струва.

— Ще ги държим под око.

— Тъй вярно.

— А Граничните патрули?

Урко спря, погледна настрани, а устата му се изкриви още повече.

— Оттеглиха се на запад. Далеч от опасности и подобни. Лошо. Можехме да ги използваме. Може би все пак е за добро, като имаме всичко предвид.

— Може би.

В’тел се поклони на пълководеца.

— Моля за разрешение да се присъединя към хората си.

— Дадено. В’тел… — Златният морант се обърна. Урко вдигна юмрук. — Вие сте чукът. Разбийте ги.

В’тел отново се поклони.

— Ще го направим.

— Трябва да намеря някой атаман — обади се Ток. Урко кимна в знак на съгласие. Началникът на конницата отхвърча с отряда си.

— Ами аз? — попита Улен.

— Искам те тук. Ако работата се развали, ще се наложи да се намеся лично и ще искам ти да поемеш командването.

Улен се разтревожи, но се постара да скрие притеснението си. Да се намеся? Ти вече не си млад, началник.

— Тъй вярно.

Пълководецът махна към колата.

— Сега иди там и виж какво има да ни съобщи Бала.

Улен почти не успя да прикрие усмивката си.

— Слушам.

Ток и хората му оглеждаха хълмовете на северозапад от мястото за сбор. От височината от изток ясно се виждаше прахът от частите на Ласийн. По пладне, съобщи му шестото му чувство. Ще свършат с движенията по пладне. Къде бяха Трошикрак и Ортал? Немислимо беше да го изоставят. След годините, прекарани сред сетите, след като заедно с Келанвед се бе сражавал заради тяхната полза. Той дори отгледа децата си сред тях — Инген, Лйиз и Ток-младши.

Един вестоносец посочи на север, където широк облак, приличен на приближаваща прашна буря, затъмняваше небето. Скоро можеше да се види челната конна част, препуснала надолу по широкия склон. На най-видно място се вееха ивици и знаменца от бяла козина. Имотан, не атаманите. Той да не би да ги е изместил напълно?

Той чакаше, докато колоната се приближи. Начело вървеше знаменосец — над него стърчеше висок прът с напречна дъска, накичена с бели кожи и явно прясно одрани животински черепи. От гледката на това страховито знаме на Ток му стана много зле. Веднага след това дойде Имотан заедно с отряда си, нараснал до седемдесетина мъже и жени, всичките заклели се в божеството, в Белия чакал. Жрецът доведе коня си до този на Ток, усмихна се и наклони глава в почти подигравателен поздрав:

— Добра среща, Ток-старши.

— Имотан. Къде са атаманите? Трябва да обсъдим предстоящото сражение.

— Ще го обсъждаш с мен. Имам пълна власт над всички воини.

Разбирам. Какви ли са били вътрешните разправии в стана ви през последните дни, шамане? Твърде дълго време ме е нямало.

— Отлично. Нека намерим удобно място.

Имотан кимна на знаменосеца, който наклони знамето напред. Кръвта — с отвращение забеляза Ток — свободно капеше от черепите и кожите на зловещото знаме и бе намокрила раменете и косата на знаменосеца. Телохранителите нададоха въодушевени викове. Миг по-късно виковете бяха повторени в далечината и мощен тропот на копита се обади и разтърси земята. По целия северен хоризонт с хълмовете и могилите му се показаха конници. Ток гледаше и сърцето му спря — такова множество той не би могъл да си представи. Откъде Имотан бе събрал тази орда? Като че появата на стария им неприятел и тотемно животно Риландарас беше дало на шамана неограничена власт. Отрядът му се впусна напред и Ток и хората му смушкаха конете си и се съединиха с тях.

Предните разузнавачи на сетите — малките части, които Ток бе видял да яздят наоколо — насочиха колоната на Имотан към хълм, който откриваше гледка към сбиращите се войски. Ток спря новия си кон, слабо сиво жребче, до едрия дорест кон на шамана. Натежалото небе се мръщеше към широко плитко поле. На югоизток едвам се различаваше като жълто-кафяво петно високото възвишение под Голямото светилище на Бърн. След търчане и следене през цялата нощ, части и от двете войски бяха застанали на това място по взаимно негласно споразумение. Даже можеха да се различат знаменцата при местата за сбор на отделните поделения. Предните отряди и на двете страни вече се строяваха.

На отсрещната страна откъм юг в полето се вливаха като порой леките пехотинци, за които Ток бе слушал толкова много. Толкова са много. Откъде ги е събрала Ласийн? Трябва да е опразнила улиците на Унта и на всички останали градове. Освен това изглеждат достатъчно въодушевени. Сред разлатото им множество можеха да се видят правите колони на пехотата. Малазанска тежка пехота. Същите сили, на които в миналото бе разчитал да крепят леката му конница и разузнавачи, сега бяха строени срещу него. Гледката всява страх. Това какво е? Знаме отпред — скиптърът, опрян на меч! Мечът на Империята! Значи е вярно. Този Юмрук — как му беше името — от похода в Седемте града е взел титлата. Чакай само Урко да види това! Ще усуче меча на човека около врата му.

Сетските отряди, предните конници на Имотан, слязоха в полето и започнаха да стрелят с лъкове и с арбалети срещу леките пехотинци, които им отвръщаха със същото. Леката пехота и разузнавачите на Чос, изключително малко на брой, се мъчеха да ги догонят. Тогава от запад се появиха три отделни колони Златни моранти, следвани от талийска конница. Те заеха центъра, където бе забито знамето на Меча на Империята.

— Тази орда съгледвачи трябва да бъде спряна и отведена настрани — обърна се Ток към Имотан, който кимна и поглади прошарената си брада. — Разузнаването ни съобщи, че Ласийн няма конна войска, с която да ви се опре.

— Така казваш ти. Ала ако е вярно, защо тя е тук?

При въпроса веждите на Ток се надигнаха.

— Е, предполагам, би трябвало да кажа, че тя няма избор. Трябва да застане срещу нас — направи ли друго, значи да се признае за победена. Това не е в характера й.

— Тя разчита ли на някое скрито преимущество, което да й помогне? Канците?

Ток поклати глава.

— Не вярвам, че ще преминат реката. Могат да изгубят много, а да спечелят твърде малко.

— Биха могли да спечелят много, ако дойдат навреме да я спасят…

— Имотан — изрече Ток и посочи бойното поле. — Щом стане ясно, че тя губи, те ще се присъединят към нас. Победи ли тя, властта й ще бъде неограничена. За поколение напред никой няма да застане срещу нея.

Шаманът на Белия чакал трепна и почервеня при тези думи.

— На материка има и други места, не само Тали и Унта.

Той се обърна към хората си.

— Съобщете на отрядите.

Охраната му се поклони и препусна.

— Ами наемническата войска? Те защо не са с нас? Урко не им ли предложи достатъчно?

Ток за малко да се разсмее, но навреме се овладя.

— Пурпурната гвардия иска да разруши Империята. Това е целта им. Предполагам, че си мислят — защо да се цапат с кръв, когато ние ще се погубваме един друг, а?

— Тогава защо не се отървем от тях?

— По преценката на Чос, въпреки Обетниците, те не са сериозна заплаха. Той смята, че нямат достатъчно сили.

— Преценка? — повтори Имотан. — Рискувате, когато е заложено толкова много?

Ток леко вдигна рамене.

— Всяка битка е риск. Избираш най-доброто и се надяваш да не си направил големи грешки.

Шаманът изхъмка и неохотно прие аргумента.

— Ами Ласийн? Тя къде е?

Ток огледа изтока.

— Още не е дошла. Вероятно е в тила.

Имотан се разсмя грубо.

— Защо тогава да не изпратя воините си в тила и да не ни отърва от нея?

— Защото вероятно ще бъде пазена от всички Нокти и от всички кадрови магове от континента, ето защо.

— А, да — презрително изрече шаманът. — Прехвалените ви магове. Къде са те сега? Къде са Тайсхрен, Хеърлок или Найтчил сега? Защо дори и тук събираме войници, докато в старо време маговете ви щяха да превърнат тази долина в пъкъл?

Ток се поотпусна в седлото и погледна косо Имотан. В каква необичайна посока се движи мисълта му. Може би безпокойство преди битката.

— И тогава образувахме строй, Имотан. Дори и с Тайсхрен. Понеже маговете не могат да удържат земя. Най-накрая все се стига до хората на мястото — обикновения копиеносец или редовия войник. Те печелят войните.

— Не съм съгласен.

Имотан прехвърли крак на предния лък на седлото си.

— Бих казал, че вие, малазанците, глупаво разпиляхте своите таланти. Изтощихте ги и ги побъркахте, когато надхвърлихте възможностите си.

Той прямо изгледа Ток.

— А сега нямате останал никой, достоен за това име.

Ток отвърна на напрегнатия поглед на шамана изпод сключени вежди. Не беше сигурен как да отговори на това твърдение — или предизвикателство. Можеше ли да го отрече? Накъде биеше той?

Имотан посочи към бойното поле.

— О, нещо става.

Ток погледна надолу. Там се разиграваше абсолютен убийствен хаос. Леките пехотинци на Ласийн не чакаха собствената им тежка пехота да подсили строя. Напредваха на вълни, коленичеха, стреляха, после се оттегляха, а следващият ред заемаше мястото им. Непрестанен дъжд от стрели удряше Златните моранти, които показаха смайваща дисциплина при поддържането на редиците. Талийските и фаларските части по крилата се строяваха достатъчно ясно. Ток се обърна към един от офицерите си.

— Съобщете на Урко да даде знак за настъпление!

На Имотан каза:

— Изненадан съм, че Ласийн е пуснала леките части толкова рано; възможно е обаче тя да не е имала думата за това. Явно си мислят, че могат да спечелят това сражение сами. Вашите отряди трябва да заемат отново свободното пространство. Ако искате, Имотан.

Шаманът кимна в знак на съгласие и махна на един конник, който препусна.

Долу между частите на Лигата трескаво се вееха знаменца. Като един човек Златните моранти извадиха тежките си извити мечове и настъпиха. Явно Урко бе изпратил заповедите — или В’тел просто бе изгубил търпение. Частите по крилата също се придвижиха напред и ги покриха. Леката пехота видимо отстъпи. На далечния край на полето имперските знамена показаха, че Въслата — Ласийн, поправи се Ток — пристига заедно с колона унтанска конница. Много от конниците носеха знамената на знатни домове, а по крилата ги прикриваше малазанска тежка пехота.

Един талийски вестоносец дотърча до Ток и яростно дръпна юздите.

— Военачалник Урко желае да се осведоми за намеренията на сетите — мъжът се задъхваше, а лицето му бе червено.

Не се и съмнявам, че желае — въпреки че не с такива думи.

— Помитаме веднага нередовните части.

Ездачът отдаде чест.

— Тъй вярно, господине.

После се обърна, заби железните шипове на шпорите си в хълбоците на коня и отлетя в облак изритана пръст.

Имотан пресрещна погледа на Ток и го насочи към редицата на гребена.

— Сетите са тук — точно както е обещано, Ток-старши.

Ездачите изкачиха хребетите и билата на север — извита, вълнуваща се редица от хиляди леко въоръжени улани. Долу, на широката открита равнина, измежду унтанските нередовни части, се понесе силен стон. Арбалетните стрели — понякога толкова нагъсто, та беше трудно да се гледа през облаците им — намаляха и оредяха съвсем. Беззащитните мъже и жени се скупчиха като мравки около три карета пехота в средата и потърсиха убежище в тях. Ток добре си представяше жестоката необходимост тази пехота да отблъсква собствените си съюзници — да допуснат когото и да е вътре означаваше да нарушат целостта на собствения си строй. И все пак, толкова много! Ако се стегнат и се построят по какъвто и да е начин…

— А сега, Ток — произнесе Имотан с вдигната ръка и извисяващ се глас, — понеже ние, сетите, оставаме свободен народ — свободни да избираме! Ние избираме да вървим!

И той даде знак на знаменосеца, който завъртя високото си знаме с прясно одраните бели кожи и животински черепи. Капчици кръв паднаха върху плешивата глава на Ток, той трепна и се сниши. Да вървят? Иска да каже, че ще нападат?

По всички била на ниските хълмове ездачите се обърнаха, тръгнаха си и се изгубиха от поглед. Ток зяпна и се обърна наляво и надясно. Какво? Какво беше това? Облеченият в бели кожи отряд на Имотан разположи конете си между него и шамана, когато той обърна своя кон.

Какво?

— Чакай! Чакай, проклет да си! Не можеш да направиш това!

Той посегна за меча си. Най-близките воини, около двадесет души, посегнаха за оръжията си, а хората от щаба на Ток поставиха ръце на дръжките на своите. Той предпазливо вдигна ръка.

— Имотан! — ревна той на пришпорилия коня си шаман. — Това е грешно! Все още можете да опазите честта си! Имотан! Чуй ме! Чуй…

— Трябва да съобщим на Урко — със слаб глас се обади един от офицерите от щаба.

— Сигурен съм, че може да види достатъчно ясно — предположи Мос.

Ток продължаваше да гледа отдалечаващия се гръб на шамана, а раменете му стояха неподвижни като стъклени. Той каза:

— Всички да отиват при Урко. На него ще му е нужен всеки конник.

Никой не се помръдна. Всички стояха и гледаха началника си. Той се обърна, огледа лицата им едно по едно и всички се извърнаха от изписаното в очите му пълно опустошение.

— Вървете! Всички!… И му кажете… кажете му, че съжалявам, задето най-накрая го подведох.

Ток смушка животното си и поде след шамана на Белия чакал.

След като се споглеждаха неуверено известно време, щабните офицери и вестоносците обърнаха конете си към равнината. Всички освен един, който остана назад.

В продължение на няколко левги сетите не обръщаха внимание на Ток — самотен ездач, който опитваше да намери път покрай преградата на въоръжения ескорт. Глухият шум на битката бе отслабнал отдавна. Конниците завъртаха копия, отблъскваха го, смееха се — сякаш той не беше нищо повече от някое нежелано псе.

Най-накрая — или от отвращение, или от усещане за безопасност, след като битката бе останала достатъчно назад, отрядът забави ход и спря. След като го претърсиха и взеха всичките му оръжия, включително и прочутия му черен лък, позволиха на Ток да премине между скупчените воини. Все още възседнал коня го отведоха при Имотан, който чакаше и нетърпеливо хвърляше кръвнишки погледи.

— Искаш да умреш ли, малазанецо? — изръмжа той.

— Стореното от теб не е правилно, Имотан — спокойно изрече Ток. — Ти опетни сетите с прозвището „предатели“. Но ти…

— Неправилно! — изкрещя шаманът. — Ти не удържа на своето обещание, малазанецо! Ти ни обеща Хенг! Ти се отметна от това обещание и сега ние се отмятаме от теб.

Ток знаеше, че е безполезно, но протегна отворените си ръце.

— Имотан, след тази битка можем обърнем цялата си сила срещу Хенг…

— Твърде късно, малазанецо!

От устните на шамана полетя слюнка. Ръцете му се оплетоха в юздите на коня.

— Още едно лъжливо обещание! Още от празните ти думи. Твърде късно. Някогашният ни покровител вече се завърна при нас! Заедно с него ще изравним Хенг със земята. Защо да умираме за теб, а?

Влажните, набръчкани очи се присвиха, докато Имотан мина към доволна усмивка.

— А сега съюзи като този повече не са необходими, малазанецо. Имаш ли да кажеш нещо накрая?

Ток се застави да се отпусне. Безполезно, колко безполезно е било всичко.

— Риландарас не може да разруши Хенг, Имотан. Никога не е можел и никога няма да може.

— Ще видим — и шаманът даде знак на хората си.

Две копия пронизаха Ток откъм страните, надигнаха го от седлото и после бяха издърпани. Той въздъхна от непреодолимата болка. Светът му се сви до коридор от светлина и ужасна мъка. Едвам усещаше как войската се изтегля и го оставя свит в седлото му.

След време конят неспокойно се помръдна, той се наклони и падна, без дори да усети удара. Лежеше и гледаше небето през снопче сухи златни стръкове трева, докато някаква тъмна сянка не затъмни погледа му и не седна до него.

Остър удар по лицето му. Той примигна и примижа към някакъв човек, който клекна пред него и навлажни устните му.

— А, капитан Мос. Благодаря ти… но не мисля, че има много надежда…

Капитанът го разглеждаше. Белегът през лицето му синееше и зарастваше в червено. Мос въздъхна, седна, отскубна една тревичка и я задъвка. Бавното осъзнаване доведе печална усмивка на устните на Ток.

— Но… ти няма и да опиташ.

— Тъй вярно.

Ток се засмя, загърчи се и се закашля. Влага намокри устните му. Той я докосна и разгледа окървавените си пръсти.

— Така. Тя те е изпратила, нали? Мислех си, че Нокътят се е злепоставил.

— Аз работя за своя сметка. Понякога оправям недовършени работи за нея.

Мос погледна настрани и обходи с поглед хоризонта. Миг по-късно продължи:

— Започнах да се възхищавам от вас, наистина. Искам да знаете това. Съжалявам.

Той смени положението си и провери местността зад себе си.

— Тя иска да знаете, че и тя съжалява. Докато стояхте настрани, беше готова да не се захваща. Но това…

Той поклати глава, извади тревичката, разгледа я и я захвърли.

— Предлагам да опиташ с Урко — влажно издиша въздух Ток. — Първо застани наистина близо до него…

— Кажи ми за Граничните патрули. Какво или кого охраняват те?

С отслабваща глава, Ток опита да я поклати в отрицание — може би успя, но не беше сигурен. Остърга почвата с пръстите си и приближи до лицето си шепа черна пръст, примесена с кръв.

— Радвам се да умра тук — завалено каза той. — Радвам се. Слънчевата светлина. Вятърът. Красиво е…

Мъжът стана и отупа прахта от кожите си. Миг по-късно тропот на копита разтресе земята. После нищо. Вятърът почукваше тежките треви. Бръмчаха насекоми. Слънцето стопли едната страна от лицето на Ток. После отново движение. Нямаше представа колко време е минало; всеки дъх му се струваше вечност от болезнено вдишване, последвано от овлажнено издишване. Сега пред него стоеше някой друг — облечен в мокасини и кожи сет. Мъжът огледа раните му и надигна лицето му, но Ток видя само тъмно петно. Мъжът му каза нещо — въпрос — но Ток забеляза само как слънчевата светлина има златен отблясък. Мъжът си тръгна, придружен от много коне. Тишината на степта — в действителност тя не бе тишина — се завърна. Ток усети как се слива с нея.

* * *

Най-напред Наит не можа да повярва, когато сетите се оттеглиха. Стори му се, че е нещо за отвличане на вниманието или жестока хитрост. Беше уверен, че са загинали. Сега обаче се включи в мощните радостни викове, последвали изчезването им. Високото знаме, отбелязващо къде хората на Меча са вкопчени в битка със Златните моранти, се вееше насърчително. Неспирното смазващо напредване на Златните през малазанския строй се разколеба. Пред Наит нередовните войници вдигнаха оръжия във въздуха и подкрепиха пехотата, която допреди секунди ги бе отблъсквала с плоското на мечовете си.

Тогава, като по общо решение, леките пехотинци изчезнаха и Наит видя фаларската пехотна фаланга да се приближава бегом. Очевидно, бяха видели единствената си възможност да разбият имперските части. Железните халчести полички, украсени с бронз, проблясваха, докато фаларците стъпваха в крак. Държаха здраво опрени един в друг широките си, украсени, покрити с кожа щитове. Измежду щитовете право напред стърчаха къси мечове. Квадратните фаларски шлемове обграждаха очите — някои преценяващо присвити в търсене на целите си, други широко и кръвожадно отворени.

— Стой! — ревеше старшината от дясната страна на Наит. — Стой!

Можеше ли да избяга, Наит щеше да избяга. Той не се беше записвал войник за това! Да бъде посечен в някоя глупава безсмислена битка! Но бе притиснат на втория ред и не можеше дори да размърда лакти. Можеше само да види как редиците на врага се приближават, как краката удрят земята. Подушваше вонята на пикня и страх, която го удряше от мъжете и жените около него, а може би и от него самия. Устата му изсъхна и се напука от ужас, ръката му беше изтръпнала върху дръжката на лекия дълъг дуелистки меч, който бе взел по време на нападението на Гвардията над Унта.

Предните редици се сблъскаха и се притиснаха една в друга, когато щитовете се удариха о щитове. Наит се оказа приклещен и без дъх в блъсканицата. Не можеше даже да вдигне меча — толкова безмилостно се бореха за преднина двете поделения войници. Вдигнатата от краката прах го заслепяваше и полепваше по гърлото му, понеже вдишваше на големи глътки. Около него крещяха войници — от гняв, болка, страх; шумът се смесваше с трясъка на мечовете и тропането на щитовете, докато всичко не стана безсмислен неразличим грохот, който просто звучеше като жаден за кръвта му звяр. Умът му можеше да повтаря като някаква лична молитва единствено не аз, не аз, не аз. Не аз!

Мъжът пред него падна от удар във врата и натискът го избута напред, въпреки че нямаше желание да заеме празното място. Със свирепото желание да спаси кожата си той удари своя щит в този на фалареца отсреща, замахна с дългия меч към очите му, после надолу около неговия щит, закачи вътрешната страна на бедрото, посече и измъкна оръжието си. Мъжът падна на едно коляно и Наит удари лицето му с изпъкналото на щита си. Фаларецът отзад веднага се наведе напред, за да удари лицето на Наит със собствения му щит. Изненадан, той едва отби ударите на врага. Това обаче го научи и той се установи в положение на упорита, сдържана отбрана — използваше по-дългия си обхват, за да отблъсква противниците си назад.

Оказа се, че ставащото само през двама души от него няма никакво значение за него самия. Светът му се сви само до неприятеля отсреща и мъжа и жената от двете му страни. За кратките мигове, в които редицата застъпващи се щитове се движеше плавно като един човек, той имаше усещането, че е част от нещо много по-голямо от него самия. Нещо много по-силно, почти всемогъщо. Това бе най-опияняващото чувство за целия му живот. Нещо, за което дори не бе подозирал, че може да съществува в света. Почти незабавно той се пристрасти към силата му.

Нямаше представа колко време е минало. Само усещаше изтощение, каквото не си беше и представял. Всичко бе изцедено от него в уплашеното усилие на раздумкалото се да живее сърце. И все пак той вземаше отнякъде сила да вдигне щита още веднъж, да замахне и да отбие удара. Да направи нещо различно би означавало смъртта му. Най-накрая, в някакъв розовеникав здрач, той усети как натискът срещу него отслабва. Фаларските войници се разделяха, обръщаха се и бягаха. Арбалетните стрели ги удариха в помитаща вихрушка, като носещи се отгоре тъмни криле. Наит потръпна и се олюля, когато няколко стрели удариха щита му. Отвори уста, за да се оплаче, но не последва звук.

Пред него мъжете и жените от Гражданското доброволческо опълчение на Унта се боричкаха по откритото, застлано със загинали поле.

— Надясно! Надясно! — донесе се изревана заповед. Строят се обърна, а броните задрънчаха.

— Напред!

През образите на мърдащите, стрелкащи се нередовни войници, Наит можеше да види само високите щитове и шлемове на Златните моранти, приближаващи се с бавната си отмерена стъпка. После в тръс откъм челото се появи имперската пехота. Поделение имперска конница се завърна с гръм, а посред тях се люлееше високото знаме на Меча.

Главната имперска фаланга беше разкъсана.

И ето че поделението на Славния зъб, със самия него по средата, се движеше, за да запълни пробива. Наит усети как плътта му се свива от предстоящия сблъсък.

— Стой!

Строят замръзна; краката удариха като един.

— Наляво!

Те се обърнаха.

— Смяна!

Редиците се отместиха и минаха една покрай друга. Наит се намери три редици след челната. Огромна тежест слезе от раменете му и изведнъж той можеше да диша. Чувството обаче бе кратко — знаеше, че ако нещата потръгнат зле, скоро отново ще дойде неговият ред.

— Ефрейтор! Ефрейтор Наит!

Жената до Наит го побутна.

— Някой те търси, Шушумиго.

Движение през редиците назад и една ръка стисна рамото на Наит. Той се обърна с вдигнат юмрук. Капитан Тенекеджията хвана ръката му.

— Все още си с нас, виждам — каза Тенекеджията, впечатлен.

Наит опита да говори и трябваше да положи усилие да навлажни устата си.

— О, да, господине.

Веждите на капитана се надигнаха.

— Сега съм господине? Добре, събирай си сапьорите. Там има паднали моранти и глупавите нередовни събират муниции. Изземайте всичко. Само сапьори! Бързо!

— Слушам!

Наит тръгна по редицата и заподбира мъже и жени. Стигна края, излезе от строя и метна тежкия и широк щит на гръб. Внезапно се усети напълно беззащитен и гол. Хвана най-близкия до него момък.

— Да вървим! Събирай муниции, претърсвай проклетите леки пехотинци за тях!

Мъжете и жените му отдадоха чест и той изненадано подскокна. О, да — нима и това не е хубаво!

Бойното поле бе гъмжило от търчащи в търсене на място леко въоръжени пехотинци. Отряди талийска и фаларска конница внезапно се появяваха без предупреждение, пробиваха си път със сеч, гонеха нередовните войници, размахваха мечове и обръщаха назад, преди да може да се започне стройна стрелба. И все пак кавалерията на Лигата бе твърде малко. Щом конниците отминаха, леките пехотинци се изправиха и още веднъж подеха стрелба, за да ударят стените от щитове на Златните и на Талийската лига.

Наит търчеше и ръководеше взвода си от десет души по следата на напредването на морантите. По средата на прехода от северното крило на Лигата се изтръгна силен вик. Мечовете удариха по щитовете като гръмотевица. Наит спря и се изправи. През напредващото множество на нередовните войници той видя как имперската пехота бяга от север — фалангата на Юмрук Д’Еббин бе разкъсана. Сега само хората на Славния зъб стояха срещу останалите части от Лигата. Част от него жадуваше да се върне в новооткритата безопасност на това поделение — част от него се радваше, че не се е върнал. Той отсечено даде знак на взвода си да настъпва.

Появиха се фаларски конници, погнали побягналите леки пехотинци. Сабите блестяха в червено и сребърно. Водеше ги дебел брадат мъж на огромен пъстро сив кон. Той демонстрираше като украса забитите в бронята му стрели от арбалет. Взводът на Наит се сниши, докато те преминат, после продължи напред. Достигнаха падналите Златни моранти и Наит приклекна до набучено с арбалетни стрели тяло. Всичко, несраснало с тялото, бе отмъкнато. Нередовните войници бяха ограбили мъртвите напълно. Някой дори бе опитал да изкърти хитиновата броня на моранта от ръцете му, но плочките изглеждаха като съшити. Една от взвода му, Мей, му махна с ръка и Наит изтича до жената. Тя седеше на колене и държеше кожена чанта с дървена кутия с много отделения в нея. Кутията бе празна. Наит я захвърли — Гуглата да прокълне тия глупци! Ще се вдигнат във въздуха!

— Да изчезваме, преди да сме станали на парчета.

— Тъй вярно.

Наит ги поведе обратно към фланга на поделението на Славния зъб. Един от взвода, Брил — това ли беше името му? — му викна и уплашено посочи на запад. Там, зад редицата нередовни войници, Наит видя движеща се напред редица воини в синьо и зелено с издигнати щитове. Тя се простираше широко на север и юг. Проклятие! Запасните части на Лигата настъпваха в разпръснат строй! Щяха да опитат да отблъснат имперската лека пехота.

— Какво ще правим? — попита Брил и обърса сополивия си нос.

— Как в името на Бездната… — Наит се спря и прокълна тихо. — Да намерим някой командир в тази бъркотия тук. Напред!

Затичаха се приведени и подминаха естествена падина в полето, където се бяха събрали нередовни войници с провесени отстрани арбалети, скупчени около нещо. Наит отиде до тях.

— Смазахте ли ги? — попита някой от тълпата.

— Не. Аз мислех, че вие сте ги одраскали.

— Опитай ти.

— Не, ти опитай.

Червата на Наит се стегнаха от внезапен студен страх. Той се втурна напред.

— Кой заповядва тук!

Помръкнали дръзки лица се обърнаха към него.

— Кой иска да знае?

— Аз!

— Ти кой си?

— Ефрейтор Шушумигата, ето кой! — ревна Брил и посочи предупредително с пръст.

Тишина, после бурен смях отвсякъде.

— Ефрейтор Шушумига! Бива си го!

Наит сведе глава. В името на боговете, Брил…

— Добре, добре. Слушайте, ще се вдигнете във въздуха — и по-зле, мен ще вдигнете във въздуха. Аз знам как да си служа с тия неща, тъй че ми ги предайте…

— Разкарай се!

Тълпата се разтапяше. Мъже и жени изчезваха във всички посоки.

— Чакайте, проклети да сте!

Никой не се спря. За броени мигове останаха само четирима души — най-младите от всички. Носеха прости кожени кепета и меки кожени ризници, подсилени с халки и кабари. Лицата на трима от тях бяха обезобразени от пъпчици и белези от шарка. Гледаха го подозрително.

— Ти истински сапьор ли си?

— Да, хлапе.

— Ще ни покажеш ли как да си служим с тях?

— Да.

Те се спогледаха с присвити очи.

— Добре, чудесно — но ще ги хвърляме!

Наит положи върховно усилие да не ги хване за глезените и да не ги разтърси, докато не хвърлят мунициите.

— Разбира се, хлапе. Ще ги хвърляте.

Той направи знак на всички към края на падината. Там коленичиха, за да надникнат. Момчетата запънаха арбалетите си. Най-малкият легна по гръб, постави и двата си крака на лоста и се напъна, докато не го закачи. Наит бе смаян и ужасен. Направи го бързо като войник. Щури смели хлапета. Точно това ми трябва.

Сега имперските леки пехотинци стояха срещу непостоянна, променяща се битка на два фронта. На запад разпръснатият строй на Лигата напредваше неотклонно срещу нередовните, които отстъпваха. Редицата бе дълга и рехава — трима души в дълбочина, разположени шахматно. Щитоносците напредваха и прикриваха своите стрелци с лък или арбалет. По-добрата им дисциплина в сравнение с имперските части беше явна — те просто отстъпваха и не опитваха да се съберат в единна редица. Останалата конница на Лигата се носеше напред-назад по полето пред разпръснатия строй, косеше с мечове и разпиляваше всички острови на съпротива.

На изток чакаше нарасналият клин на частите от Лигата и Златните моранти. За Наит бе очевидно, че леката пехота се събираше опасно близо. Частта на Славния зъб трябваше да е понесла жестоки удари, за да ги удържа, но все още удържаше. Зад тях идваше, за да ги подкрепи, запасната фаланга на Върховния юмрук Ананд. С него вървеше и знамето на Меча. О, чудесно! Сега ще провали още една фаланга. Наит се отмести настрани.

Снишиха се и се запромъкваха през скупчените опълченци. Над тях арбалетните стрели пееха като разсърдени насекоми — толкова близо, че Наит почти се спря да преследва един или двама нарушители, ала те се разпръснаха при обръщането му и той заряза всичко като безполезно. Отведе взвода си възможно най-близо до стената от щитове на морантите. Навсякъде наблизо леките пехотинци коленичеха, зареждаха и стреляха. Воят и песента на стрелите във въздуха не спираше. Подминаха трупове на опълченци със стрели в гърба — опасността от приятелски огън. От време на време нередовните се осмеляваха да напреднат, и тогава назад ги отпъждаше вълна от хвърлени от морантския строй къси копия. Виковете и дрънченето на оръжие от свирепата схватка на тежките пехотинци бяха оглушителни. Приклекнал ниско, Наит махна на взвода си да идва.

— Добре — кресна той. — Искам да видите някой от Златните, дето носи нещо — може да е на гърба или отстрани. Ще бъде горе-долу толкова голямо — вързоп или кутия…

* * *

На Улен му прилоша на мястото му на разположеното над бойното поле хълмче. Тълпата леки пехотинци посичаше силите им. Скоро можеше и да нямат никакви поделения. Ако морантите и талийската тежка пехота успееха да си пробият път и да заставят императрицата да отстъпи, тогава биха имали възможност да се пазарят за условията. Иначе ги очакваше бавно подравяне към нищото. Желаеше на Урко да продължава да му върви с неговия разпръснат строй. Богове! Строй! Правят строй, докато имперската кавалерия все още е в запас! Само това обаче имаха. Той се обърна към един от вестоносците, застанал заедно с щаба му до тежкото возило на Бала, понастоящем разпрегнато от всичките си коне за нейно голямо неудоволствие.

— Новини от Ток?

— Никакви. Явно е тръгнал след сетите — не е виждан оттогава.

Горкият. Вероятно са го убили от срам. Той огледа полето. Трудно беше да се каже — вдигнатият от всички тия крака прах закриваше всякакви подробности — но изглеждаше, че леката пехота се е разположила удобно. Тъкмо щеше да каже на Бала да съобщи на В’тел, когато размаханите и завъртени по полето имперски знамена и бойни знаци привлякоха вниманието му. Имперската кавалерия — много хора от нея бяха извадили на показ собствените си семейни флагове — беше в движение. Две крила препуснаха в лек галоп от тила, където високото сиво хоризонтално знаме носеше имперския скиптър. Подходиха към бойното поле от север и от юг. Малцина. Много малко. По-малко от хиляда общо, пресметна той. Погледът му се премести към тънката редица на Урко. Опасността, която предизвикваха, бе дошла. Изведнъж му се стори, че са чакали твърде дълго.

— Бала! Бала!

— Недей рева! Тук съм! — донесе се презрителният й глас откъм колата.

— Казвай на В’тел, че времето настъпи! Да напредва!

— Да, да!

Той потръпна от някакъв блясък откъм бойното поле. Последваха го разхвърчали се пръст и тела, които се понесоха високо над строя на морантите, разлетяха се във всички посоки — облечените в брони трупове се въртяха като карфици, а после падаха долу. Гръмовното отекване на взрива го достигна като далечен тътен.

Гуглата да ни опази дано! Точно попадение с арбалет? Кой знае? Той за малко да се засмее. При положение, че първите муниции са били извадени, заповедта му можеше вече да няма смисъл. Вероятно сега В’тел просто щеше да тръгне напред. Той погледна настрани към очакваната огнена буря и почти потръпна от болка. Погледът му се спря на върха на далечното възвишение на юг, златно под слънцето на късния следобед. И Гвардията. Какво щяха да направят? При вероятна победа на Ласийн нямаше ли да се включат срещу нея сега, когато е отслабена? И все пак какво можеха да се надяват да постигнат? Просто някой друг щеше да заяви претенции за престола. Ами ако Урко и Чос надделеят в хаоса долу? Щеше ли Гвардията просто да си тръгне, щом условията на Обета им са удовлетворени?

— Какво научаваш за Гвардията? — обърна се той към Бала.

— Аха! Може би изобщо не си глупав, мъничкият ми Улен. Не са се показали — още не. Но наблюдават. И чакат. И се готвят.

Тази тяхна магьосница се оказваше полезен съюзник!

Миг по-късно откъм тила на Улен долетя конник и рязко дръпна юздите.

— Откъм тила се приближават сети, господине — задъхано рече той. — Дълга колона.

Щабът и отрядът на Улен смениха положението си и извадиха мечове. Скоро след това допрепускаха петима сетски конници. Улен вдигна ръка и изкара коня си отпред. Водачът на сетите бе едър човек в многослойна плетена ризница, понесъл на гръб множество дълги копия, къси копия и две двуръчни бойни брадви. На бедрата му в калъфи си седяха дълги ножове. Под грубия му бронзов шлем белязаното и потъмняло от слънцето и вятъра лице беше лицето на смайващо стар човек.

Едно предчувствие нашепна нещо на Улен и той наклони глава:

— Ти си този Дивак от Равнините?

— Аз съм. Дошъл съм, малазанецо, да предложа частична отплата за предателството на сънародниците си.

— Тоест?

— Ще потеглим срещу имперската конница — само срещу тях! Какво ще кажеш?

От това неочаквано предложение, отговор на отчаянието му, погледът на Улен се размъти. Гърлото му се сви тъй, че не можеше да говори. Да благодарим на изменчивите присмехулни богове!

— Е? Говори, проклет да си!

Улен се мъчеше да диша.

— Да, да, разбира се. Пристигането ви е навременно.

— Точно така — ние гледахме.

Мъжът се надигна в седлото си, даде знак с вдигната ръка и препусна напред. Зад гърба на Улен се понесоха възторжени викове, после дойде и тропотът на стотици втурнали се коне. Преминаха в галоп, подвикваха и пееха с вдигнати копия. Повечето нямаха никакви животински амулети, въпреки че някои бяха окачили кожи от вълк, лъв и пор на копията си или се бяха наметнали с такива.

Благодаря ви, които и да сте. Благодарен съм и за старата вражда, каквато и да е тя, която ви кара да ни помогнете.

* * *

След като неговите хора хвърлиха всичките си запалителни стрели по понеслия кутия с муниции морант, взривът надмина стократно очакванията на Наит. Той отхвърли него и взвода му назад, въпреки че бяха залегнали. Като пороен дъжд се посипаха пръст, камъни, строшено въоръжение и други влажни неща, за които не искаше да мисли. След края на ехото от взрива той седна и удари ухото си с ръка в опит да си възстанови част от слуха. Наоколо битката бе спряла и сякаш през всички войници премина тръпка, щом осъзнаха ужасния обрат, който сражението току-що бе приело. Взводът му се окопити и заподскача — за Наит това бе мълчалива детинска радост. Той забеляза, че около кръга от паднали моранти шлемовете се обръщат към тях. Отчаяно взе да дава знаци за връщане и да подкарва взвода си обратно. Рояк от метнати копия ги подкани да забързат.

Проправяха си път обратно, докато скупчените нередовни войници ги заговаряха и ги разпитваха как са го направили и дали и те могат да имат от същото. Брил с голямата си изпъкнала брадичка им каза, че ефрейтор Шушумига бил отнесъл във въздуха половината от Златните моранти и че щяло да има още такива работи. Наит само го плесна по рамото.

— Няма ли да млъкнеш!

Обърна се към младежите.

— Колко още имате от това?

Усмивките им изчезнаха. Очите им се стрелкаха насам-натам.

— Не знам — ти колко имаш? — питаха се те един друг.

— Колко имате? — натърти Наит.

Богове, та те вече са сапьори.

— Добре! Добре. Хайде да оставите всичко, което имате, на щита ми тука, а?

Младежите се гледаха мрачно един друг и коленичиха. Наит свали щита си. Те неохотно заровиха ръце в джобове и торбички и полека-лека показаха колко голяма е била кражбата им. Наит едновременно се въодушеви и ужаси. Момъкът дано се обърне! Осем остриета, две топилки и димки! И… Милостта на Господарката! Той прокара ръка по тъмното златно яйцеобразно нещо. Чукче. Те носят чукчета в битка! Ето какво е станало.

Дотърча отряд от пехотинци, приведени и с високо вдигнати арбалети. Хората на Наит се хвърлиха върху съкровището си.

— Хей! — викна един. — Това вие ли бяхте? И ние имаме малко. Покажете ни как го направихте!

Наит им махна да дойдат.

— Това беше само веднъж. Няма да се повтори.

— Ти ли си Шушумигата?

Наит вдигна юмруци, сякаш щеше да хване другия за ризата. После ги отпусна и раменете му се смъкнаха.

— Да, аз съм.

— Чудесно! Искаме малко от тия неща.

— Добре…

Наит видя как иззад момчето, откъм стената щитове на Златните моранти, над гъстите редици на леката пехота, нависоко полита вълна от тъмни предмети. Сърцето му се сви.

— Залегни!

И той се хвърли върху младите войници и натрупаните муниции.

По цялото бойно поле избухнаха неравномерни изригвания. Опълченците пищяха, докато натъпканите в морантските стрели назъбени парченца се врязваха в пренаселените им редове.

— Отстъпвай! — ревна Наит с пълна сила. — Отстъпвай!

Той и момчетата грабнаха щита и хукнаха, но не можаха да стигнат далеч. Бързо се натъкнаха на нередовни войници, които стреляха по настъпващия разпръснат строй на Лигата. Зад тях продължаваха ударите на морантските муниции. Шахматно разположени взривове късаха въздуха. Над полето се носеше дим на черни и бели облаци. От мястото на Наит изглеждаше, че леката пехота пада жертва между двата строя, и че ако някой не направи нещо, скоро и той ще се присъедини към тях.

Той даде знак на момчетата да вземат мунициите си, после вдигна щита и се обърна към взвода си.

— Ще пробием разпръснатия строй тук или ще умрем!

Той посочи младежите.

— Вие. Ще хвърляте, когато се провикна! После продължавайте да хвърляте по всички проклети талийци, които дойдат подкрепление. Разбрано?

Потните пребледнели лица кимнаха, изпънати от ужас.

— Добре! Чудесно.

Той извади дългия си меч.

— След мен!

Наит се затича към разпръснатия строй. Щом прецени, че разстоянието е добро, той кресна:

— Хвърляй!

После:

— Залегни!

И коленичи зад щита си.

Миг по-късно го удариха шрапнели от избухващи стрели. Остриенцата се врязаха в щита му с пронизително трептене. Той се изправи посред гъстия дим, изрева: Настъпвай! и се впусна напред. Молеше се на Трейк в обсега на гласа му да е имало достатъчно глупави, щурави и храбри мъже и жени, за да го последват.

Докато минаваше през дима, внезапно се натъкна на талийски пехотинец със счупена ръка. Наит я удари с щита, предизвика болезнен крясък и промуши меча си през мъжа, докато той лежеше и се гърчеше. Друг талийски тежък пехотинец наблизо все още държеше нацепения си щит, Наит опита да го събори назад. Въпреки зашеметяването от взрива, едрият войник не отстъпи и на косъм. Той замахна към Наит и двамата си размениха удари. Още трима талийски тежки пехотинци се изправиха от мястото на прикритието си и Наит разбра, че много е загазил. Над раменете и покрай лактите му свистяха арбалетни стрели и закачаха туниката му. Една одраска ръката, а друга крака му. Тежките пехотинци изсумтяха и издигнаха щитове. Брил и останалите се врязаха в тях бегом и ги избутаха назад с проблясващи дълги ножове. Наит подмина множеството от счепкали се хора и удари щит с още един тежко въоръжен талиец, устремил се да запълни пробива. Насочен към него къс меч одраска страната му, удари се в ризницата и му изкара въздуха. Той се преви на две, отстъпи и от шлема му отскочи острие. Още един залп арбалетни стрели профуча покрай него и запя покрай ушите му. Нещо се заби в бронираната му ръка и изби меча от нея. Талиецът го удари с щита и го запокити назад. Тогава сюрия леки пехотинци стъпка и двамата. Противникът му падна под порой от остриета и потопът не спря. Наит спря и задиша с пълни гърди от задавящия, задимен въздух. Направиха го. Облегна се на щита си, понеже краката му изведнъж отслабнаха. Седна тежко в стъпканата, димяща трева. Не беше се записал във войската за това. Не, въобще не за това.

Улен ужасено гледаше как вълната на имперската лека пехота поглъща участък след участък от разпръснатия строй на Лигата. Дори сетската колона, нападнала тежката имперска кавалерия, не можеше да направи много за спиране на кръвопускането. Отпред, морантите и талийската фаланга бяха напреднали с удара от хвърлянето на мунициите, но оставаше прилична част от имперския строй, включително и знамето на Меча. Това беше. Двете страни можеха да направят толкова. И двете страни бяха вкарали всичките си резерви. Скоро нередовните части щяха да могат отново да съсредоточат стрелбата си. Докато гледаше, още едно хвърляне на муниции удари застаналата срещу Златните моранти имперска фаланга и опълчението около нея. Имперските войници не се помръднаха. Улен трябваше да признае вдъхновената им твърдост.

След няколко нападения сетите прогониха имперската кавалерия от бойното поле. Много яркоцветни и бляскави унтански фамилни знамена бяха паднали в ръцете на водача на пристъпите. Същият човек, Дивака, се отдели от колоната заедно с малък отряд и се върна при позицията на Улен. Той спря коня си и копитата му изтропаха. Предницата на животното бе покрита с кръв и пяна. Дългите и късите копия на ездача ги нямаше. Липсваше и една бойна брадва, вероятно счупена. Доспехите му бяха разкъсани на бедрата и блестяха там, където ударите бяха одраскали желязото. Шлемът бе изчезнал и кръв покриваше врата му. Ръкавиците бяха потъмнели от кръв и мръсотия. Дивака явно не обръщаше внимание на рани, които биха повалили всеки друг.

— Благодарности — обърна се Улен към него. — Въпреки че според мен не е достатъчно.

Мъжът прокара смачкано парче плат през лицето си и посочи към полето.

— Не е. Нека наречем това оправяне на стари задължения.

Той изгледа Улен спокойно, докато очите му ставаха по-строги.

— Какво ще правите? Ще спрете ли? Там безсмислено гинат мъже и жени.

Улен вече кимаше. Да, само това беше останало, въпреки че не можеше да се застави да го произнесе. Той направи знак на вестоносеца и преглътна със стегнато гърло.

— Вдигнете бялото знаме.

Човекът огледа събрания щаб — нито един от хората не се обади. Лицето му стана болезнено сиво, но той кимна и смушка коня си.

Дивака преклони глава пред Улен, неохотно признавайки цената на това решение, и обърна коня си, за да слезе отново на бойното поле.

— Бала! — викна Улен с яростен глас.

— Да, да — точно толкова ядосано му отвърна тя. — Още съм тук. Да не мислиш, че вече съм избягала?

— Не, разбира се! Съобщавай на Урко, Чос и В’тел. Предаваме се.

— Да съобщя ли и на имперския Върховен маг?

Свитият стомах на Улен подскочи:

— На кого?

— Тя наблюдаваше. Ако се бях намесила в битката, щеше да удари. При все че не я смятам достойна за титлата, ударът й несъмнено щеше да премахне теб и хората ти.

— Толкова много ти благодаря, Бала — изскърца Улен. Зачака за отговора й, но такъв не дойде.

— Бала?

Мълчание.

Улен слезе от коня и тръгна към колата с отслабнали и изтръпнали от седенето цял ден крака. Отвори вратата и надзърна вътре. Празно. Съвсем празно. Нямаше дори изпусната дреха или боклуче.

* * *

Опосум прекара цялата битка в гледане на големия павилион, издигнат, за да подслони Ласийн. Несъмнено определен брой служители на Нокътя са били разположени от подчинените му началници на подразделения. Опосум обаче вече не знаеше кому да вярва. Честно казано, винаги се беше придържал към това поведение и то му бе свършило добра работа през цялото време на службата, спасявайки живота му повече пъти, отколкото можеше да изброи. Сега обаче имаше повече от обичайните си постоянни подозрения и съмнения. Имаше обективни доказателства за успоредна йерархия, създадена от една от подчинените му, Койл — тя преследваше свои собствени цели. Това той не можеше да търпи — главно понеже тези цели несъмнено не включваха него.

И тъй, той вършеше онова, което вършеше най-добре — наблюдаваше и чакаше. Засега Ласийн бе наложила възбрана за премахване на хора и на него не му се налагаше да бъде на работа. Можеше да чака. Не смяташе Койл за толкова непохватна, та да пренебрегне указа. Стоеше и чакаше, прикрит от магьосничеството, в сянката на малка шатра, откриваща гледка към задната страна на имперската палатка. Следеше едновременно материалния земен свят и през своя Лабиринт на Мокра.

Шумът и бъркотията на битката на запад се усилваха и отслабваха, а Опосум откровено не даваше и пет пари. Не му беше работа. Прииждаха и си отиваха офицери от щаба, по-високопоставени военни, благородници. Също и цивилни хора — слуги, готвачи, ибрикчии; всички, необходими за поддържането на един височайши дом. Те бяха най-любопитни за Опосум. Безличните прислужници, които идват и си отиват незабелязани. Колко ли често се бе възползвал от избирателната слепота на по-високопоставените от него?

Денят преваляше; късното следобедно слънце се показа на небето далеч на запад и освети мястото му срещу палатката. Опосум примижа. По ръцете му потече пот. Нищо. Цял ден нищо. Той бе обиден… Не, повече от това — бе отвратен! На какво заприличваше работата му? Определено не беше единствен в своето — как да го изрече… в своето свързано с нея любопитство? Реши да разиграе наново пристиганията и заминаванията за деня в търсене на насока. Някоя издайническа грешка или подробност. След като си припомни многото отделни движения, погледи и мимики на преминалите, той реши, че го е открил. Жена.

Цивилна. Жена на офицер — съпруга или любовница. Седем пъти нейните задачи и привидно произволни размотавания я бяха довели в близост до стените на палатката. А походката и стойката й! Тя не беше от ония, които следват стана. Всеки път се правеше, че е дошла да съзерцава битката, но прекарваше повече време в проучване на шатрата и стражата й, отколкото в гледане на запад. Наистина жалко — повече обучение и опит и щеше да бъде почти незабележима.

Опосум леко се повдигна на пръсти, за да запази краката си подвижни, и прекара пръсти по дръжките на пъхнатите в ръкавите ножове. Върни се, малка госпожице. Коя си ти? И още по-важно — за кого работиш?

Той чакаше. Шумът на сражението заглъхна. Рояци вестоносци идваха и отпътуваха. Беше ли спечелил някой проклетата досадна битка? Предположи, че те са я спечелили. Събра се тълпа от хората от стана, от ранени и прислужници, удържани на разстояние от имперската гвардия. Да, от въодушевените усмивки на всички той си рече, че трябва да са победили. А ето я и нея. Той тръгна подире й, обвит в отблъскващи вниманието завеси от Мокра.

Той не можа да усети на около й да проблясва някой издигнат Лабиринт. Известно време тя зяпаше на запад, хвърляше погледи към имперската палатка, после си тръгна към стана. Слабичка. Удоволствие бе да я гледаш. Дълга черна коса. От време на време Опосум не бе единственият, който я заглежда. Пътят й я отведе обратно до офицерските палатки. Не видя някое нейно движение да издава, че е усетила присъствието му. Тя влезе в шатрата на доста нископоставен офицер, може би лейтенант, вдигна навеса и го спусна след себе си. Опосум се спря до съседната палатка. Виж ти. Това я издаваше. Нямаше начин такъв талант да се примири с някой лейтенант. Само походката й заслужаваше капитан. Възможно най-незабележимо той огледа около палатката и надзърна вътре. Нямаше действаща магия от Лабиринт, която да може да усети. Тя си седеше вътре. Много добре. Той спусна любимите си остриета в ръце. Време е да си заслужи заплащането.

Отмести навеса. Неговият Лабиринт танцуваше по върховете на пръстите му, двата ножа бяха вдигнати, а той бе обърнат към мястото, където тя бе седнала… Тогава около врата му като кучешко захапване се сключи ръка и го събори на пръстта. Със забито в земята лице той удряше и риташе. Още веднъж издигна Лабиринта си, но ръката се стегна още, невъзможно повече и одращи вратните му прешлени. Каква сила! Нечовешка! Женски глас издиша в ухото му:

— Недей!

Той позна гласа. Беше го чул преди деня на нападението на Гвардията. Това момиче-жена го надви за втори път. Той остави Лабиринта си да се оттегли.

— Добре.

Тя измъкна ножовете от ръцете му, сякаш той бе дете, и опря единия във врата му.

— Сега — прошепна тя толкова отблизо, че усети дъха й влажен. — Какво да направя с теб? Нямам предвид да те пусна… о, не. Имам предвид — как да те убия? Ще те оставя да избереш. Искаш ли да забия това острие под брадичката ти или в окото ти? Да го втъкна ли между ребрата в сърцето?

Тя се наведе още повече и устните й докоснаха ухото му.

— Кажи ми какво искаш — прегракнало издиша тя.

Въпреки ясното съзнание, че му предстои да умре, обзе го желание към това момиче-жена-убийца. Желаеше я по-силно, отколкото би могъл да го изрази. Отвори уста да й каже какво желае, когато навесът се отвори и някаква жена викна в самозабрава:

— Предадоха се!

После изпищя.

Убийцата изръмжа нещо на непознат на Опосум език. Той се извъртя и я отхвърли. Скокна, извади нови оръжия, но нея я нямаше. Той бутна пищящата жена настрани и я затърси навън. Разбира се, нищо. Успокои жената с вълна от Мокра.

— Благодаря ти. Виж, тяхното предаване ми спаси живота.

Той се поклони, за да си тръгне, после спря и се обърна. Огледа я — не беше зле. Още малко по-близо до неговите предпочитания и можеше да… да, задълженията и тъй нататък… Той се запъти към палатката на императрицата.

Далеч нататък по западния хоризонт залязващото слънце бе минало под ниските облаци. Наит седна и остави косата светлина да сгрее старите му кокали. Стари! Ха! Тази сутрин се мислеше за млад. Сега обаче се усещаше стар — особено в обществото на тия младоци. Стар и изцеден. Струваше му твърде много усилия дори да отвори очи. Помисли си за всички глупости, които е направил, и се закле никога да не прави нещо подобно отново. Не че беше някакъв търсач на слава или дивотии от този вид. Не, беше сторил всичко само да спаси безценната си кожа.

Някой потупа протегнатия му, обут в ботуш крак. Той примижа, засенчи очи срещу златистооранжевия блясък, вдигна поглед и съзря имперски офицер.

— А? А, господине?

И отдаде чест.

— Вие ли сте ефрейтор Шушумигата?

— Ах, и да, и не, господине.

— Вашият капитан ви търси. За някаква похвала.

— Наистина, господине? Благодаря ви, господине.

Офицерът си продължи по пътя. Наит опита да се развълнува и не успя. Отново се отпусна на щита си, точно там, където стоеше, когато разпръснатият строй се разпадна. Усещаше се тъй, сякаш братята на всички момичета, от които е откраднал целувки, милвания и повече, го бяха спипали и го бяха налагали с дървени сопи. Невероятно, но по-лошите му рани бяха нанесени от собствената им лека пехота. След като въодушевлението от битката премина, той с изненада откри, че арбалетна стрела е минала цялата през едното му бедро. Друга бе одраскала врата му, който не спираше да кърви, а трета замалко да го лиши от уши, като бе разклатила шлема и в двете посоки. Знаеше, че има невероятен късмет.

По притъмняващото поле се движеха още хора — зашеметени ранени бродеха безцелно; хората от стана търсеха близките си и тайничко крадяха; отрядите на лечителите събираха ранени. Наит не можеше да се помръдне да стане. Наоколо му се беше проснал неговият взвод, също толкова притихнал, и си разделяше мехове и къшеи суха плоска питка. Той отпи вода, изплакна уста и изплю песъчинките и кръвта. Огледа се за избити зъби — беше понесъл страшен удар в челюстта.

Някой друг се доближи. Наит вдигна глава, разпозна го, стана и потръпна, докато нагласяше крака си. Тенекеджията. Капитанът го огледа хубаво.

— Изглеждаш като говното на Гуглата.

— Благодаря, господине.

— Но си жив.

— Тъй вярно.

Очите му се приковаха върху капитана.

— Простете, господине?

Капитанът погледна на запад и приглади мустак.

— Ти и Ситния. И Хеук.

Той и Ситния. И Хеук. И това е всичко? Значи Сръчната и Сладура са отишли на оня свят. Едрата, чувствена Сръчна е мъртва и изстинала. Проклет да е Гуглата — каква загуба! Помисли си за ужасните неща, които й бе казал и причинил, и лицето му пламна, а дъхът му се сви. Беше отнесла всичко това със себе при Гуглата. За него вече нямаше възможност да ги върне, да се извини или да й каже, че вероятно е била съвсем права.

— Съжалявам, господине.

— Да. Аз също. Но… — и той хвана ръката на Наит — поздравления. Вече официално си сержант.

Тенекеджията протегна сива лента за ръка.

— Според каквото чух, заслужил си я.

Наит я надяна свободно на пръстите си. Той сержант! Какво ли ще кажат у дома! Беше го искал непрекъснато, но щом го получи, разбра, че е било просто някаква залъгалка. Ако носеше лентата, това щеше да е обида за Сръчната и Сладура. Той изведнъж си спомни, че капитанът все още стои прав до него.

— О, да. Благодаря, господине.

— Моля, сержант.

Тенекеджията наклони глава на една страна.

— Тия са твоите момчета?

— Да. Взвод от десетина души, господине.

— Отлично. Първата ви задача е да помогнете с укрепленията около стана. Строят ги целия ден. Върховен юмрук Ананд иска ров и палисада или стена от колове. Каквото можете да направите ти и останалите сапьори.

Без да сваля очи от плата, той каза:

— Тъй вярно.

После, озадачен, вдигна глава.

— Защо, господине?

— Защо?

Бледосините очи на Тенекеджията го гледаха с нещо като състрадание или нежност.

— Тук е било пролято море от кръв, Наит. Иде нощта. Той ще дойде. Трябва да се приготвим за него.

Той. Той! О, дано Бърн да ги опази! Той! Наит изгледа взвода си.

— Ставайте, лентяи! Имаме наряд с лопатите! Хайде! В стана. Чувам, че там имало храна! Хайде, идвайте.

Обърна се към капитан Тенекеджията и го повика:

— Господине! Какво стана с оня старец, как му беше името, старшината?

Капитанът замълча за миг.

— Не си чул?

— Не, господине.

— Стоеше срещу Златните през цялото време, Наит. Спря ги. Заради него не се поддадохме и заради Славния зъб. Най-накрая го удариха. Взривиха го с мунициите си.

— Много лошо.

— Да, много лошо. Ще се видим в стана.

Проклятие. Още един. Той махна на хората си да вървят. Явно дъртакът все пак си е разбирал от работата.

Отиването на изток беше страшно. Миризмата на разпилени вътрешности и разхлабени черва накара Наит да закрие лице. На места беше трудно да намериш чисто пространство за ходене. От проснатите тела се виждаше, че леката пехота е пострадала, докато едновременно с това е покосявала талийската и фаларска редовни войски. Ранените викаха, просто стенеха, безпомощно им махаха, докато преминаваха. Неговите момчета и момичета обещаваха да изпратят помощ всекиму — какво повече можеха да сторят? Във въздуха се носеха чайки, врани и лешояди, подскачаха между лъсналите от течности тела и се караха. Наит хвърляше камъни по тях.

— Сержант — обади се един мъж на талийски със силен акцент. Наит се обърна. Беше фаларският кавалерийски командир. Лежеше прикован на едната си страна под своя мъртъв кон. И от двамата стърчаха арбалетни стрели като пера. Наит приклекна до него и свали шлема му.

— Благодаря — каза онзи и се усмихна под голямата си рижава брада.

— Какво мога да направя за вас?

— Нищо. Не мога да се оплача. Имам добър кон при себе си.

— Може би малко вода?

Човекът направи погнусено изражение.

— Вода? В името на боговете, човече, за какво? Не — в чантата на кръста ми има шише хубава фаларска ракия… — и той помръдна брадичката си.

Наит взе да рови из чантата и докато го вършеше, забеляза, че една от ръцете на мъжа е притисната под него, а другата е прикована за страната му от три арбалетни стрели. Намери очукано и вдлъбнато сребърно шише, отвъртя капачката му и капна в устата на мъжа. Неподправено блаженство заля лицето на командира, докато преглъщаше:

— Благодарности.

Наит даде знак на взвода си.

— Трябва да вървим.

— Да, зная. Но искам да те помоля за една услуга, войнико.

О, богове, не. Не това.

— Не… съжалявам.

— Да, разбирам. Птиците, разбираш ли. Зли гадини, които долитат все по-близо. А аз… да… — и той погледна безполезните си ръце.

В името на милостта на Солиел! Как можеше да остави човека на… онова? Но не беше убиец. Какво би могъл да…

— Брил!

— Господине?

Наит му показа шишето.

— Остани до този ранен офицер и повикай някой лекар.

Брил отдаде чест — дългите му крайници се тресяха и той издаде челюст напред.

— Тъй вярно.

— Чудесно. Да вървим.

Докато се обръщаха, Наит чу как началникът от конницата пита Брил:

— Е, бил ли си някога във Фалар?

Когато достигнаха източния край на бойното поле, гащите и платнените им гамаши бяха оцветени в червено до коленете от ходенето през подгизналата трева. Мухите ги тормозеха, а залязващото в оранжево и червено слънце хвърляше светлината си почти успоредно на равнината и оцветяваше клането в богати медни краски. Наит забеляза как в далечината между хълмовете се промъкват сиво-кафяви очертания и потръпна. Чакали или вълци. Вече бяха тук — и той идваше. Той махна на момчетата си — тоест, на своите мъже и жени, всичките замлъкнали при изтощителния си преход — да ускорят крачка.

* * *

Надвисналият през целия ден дъжд падна с идването на прохладната нощ. След бъхтенето в пороя заедно с хората си, докато довършваха укрепленията на имперската част, изкопаваха по-надълбоко външната траншея и укрепваха коловете на палисадата, Улен бе отделен заедно с още неколцина офицери. Изпратиха ги към главната порта. Той влезе и се стегна, за да изгледа напрегнатите мрачни лица на талийските войници, които го гледаха как влиза, докато те оставаха навън. Много отдаваха чест като за последно. Отпратиха го до заграждение от заострени колове. Там той намери Урко, В’тел и други оцелели офицери от Лигата, сред тях и Чос, отпуснат в скута на капитан Роген, изпаднал почти в безсъзнание от загубата на кръв. Урко се бе прегърбил наблизо, наметнат само с разкъсан подплатен ленен елек, въпреки свидетелствата на всички, че три пъти е бил прегазен от конници. И В’тел седеше наблизо. Неговата очукана и напукана броня отразяваше в тъмен червено-златист цвят факлите. Улен знаеше, че Урко може да си излезе, стига да поиска, но той — а несъмнено и Ласийн — също знаеше, че няма да го направи, тъй като хората му щяха да платят.

Приклекна пред началника си. Хладният дъжд го удряше по гърба.

— Господин генерал, хората са оставени вън от стана.

Урко бавно вдигна глава.

— Какво?

— Всички редовни талийски войници. Държат ги навън.

— Какво?

Урко подскокна и погледна в косо падащия мъглообразен дъждец. Отиде до стената от колове, хвана се за нея и викна на един гвардеец:

— Доведи ми началника си! Веднага!

— Не е нужно — донесе се някакъв глас откъм дъжда. Приближи се тъмна, придружавана от гвардейци фигура. Улен примижа и разпозна мощната бронирана снага на Корболо Дом.

— Урко и Картарон Черупката — викна той и се спря на стената от колове. — Амарон, Ухиления, Нок, Въслата… Имаш ли някаква представа какво значи да пораснеш в Нап в сянката на такива имена?

— Финир да го отнесе дано! Хората ми са извън стана с това чудовище на свобода — по чия заповед?

— Моя.

— Ти! — един кол се строши в юмрука на Урко.

— Убий ме и хората ти със сигурност ще умрат!

Урко се спря, а раменете му мърдаха под подплатената дреха.

— Неизвестност — продължи Корболо. — Ти обрече всички на неизвестност. Можеш ли да се сетиш за името на някой напанец от последните поколения?

— Моят праплеменник Толип.

— Е, ето че едно ново име затъмни твоето. Всички на острова и в Империята най-после ще произнасят това ново име — Корболо Дом, Меч на Империята. Справедливо и подобаващо е най-накрая да те победи един съотечественик — напанец.

— Бих казал, че това просто бе решението на Опонн. Обратите на войната. Слушай, пусни хората вътре… аз ще обезпеча тяхното сътрудничество.

— Победеният ще се позове на съдбата, нали?

— А победителят няма, нали така?

Урко сви рамене и преглътна още думи. Най-накрая попита:

— Какво искаш от мен?

Корболо се изправи и нагласи многото си одежди под дъжда.

— Получих, каквото винаги съм желал. Видях те да клечиш в калта като добиче. Ти си победен, мръсен. Няма нужда дори да присъствам на смъртната ти присъда в Унта — за мен ти си вече мъртъв.

Урко оголи зъби.

— Не ти трябва да знаеш какво виждам аз.

Корболо се извърна и си тръгна в нощта, придружаван от гвардейците си.

— Слушай, Гуглата да те отнесе дано! — провикна се Урко. — Забрави за мен. Прави с мен, каквото искаш — но пусни хората ми вътре!

Той измъкна друг кол от стената, счупи го в юмруците си и почти се втурна след Меча на Империята, но се овладя и отново се отпусна в калта.

Улен също седна. От едната му страна Чос кашляше влажно и мърмореше. Роген държеше кърпа върху слабото му лице. Улен се протегна и опита да стопли леденостудените му ръце в своите. Хладната влага подриваше дори силата на Чос. Той се съмняваше, че старият му наставник ще види утрото.

Приближиха се светлини, държани от гвардейците мигащи и цвъртящи факли, а посред тях ниска тънка фигура — дъждът капеше и течеше от тъмната й коса, а влажният копринен плат на туниката очертаваше мускулестите ръце и малките гърди. Улен не я беше виждал десетилетия, но тя изглеждаше точно като последния път, в който я бе поглеждал. Въслата — Ласийн. Тъй дребна и непривлекателна! И въпреки това никой наоколо не можеше да пренебрегне присъствието й; дори пленените талийски офицери установиха, че се чувстват длъжни да се изправят в знак на уважение. Тя отговори на постъпката им с леко кимане. Урко обаче отказваше да вдигне поглед. Тя просто чакаше със сключени на гърба ръце. След известно време Урко най-после погледна нагоре, после настрани, и задържа лицето си извърнато.

— Очаквах от теб нещо по-добро от това, Въсло — изскърца той.

— Дошла съм с една молба, Урко — отвърна тя.

Той вдървено се изправи на крака.

— Молба? Идваш да ме молиш? Е, аз пък имам молба към теб.

— Да. Странно. Искам да говоря с теб и с В’тел.

При споменаването на името му началникът на Златните се поклони. Дясната му ръка и страна бяха мокра, надупчена и накълцана кайма.

— Бих желала сътрудничеството ви, Урко, В’тел.

— Ще го получиш — закле се Урко. В’тел отново се поклони.

— Ще ми се наложи да пазя офицерите и вас като заложници…

— Разбираме — обади се В’тел.

— Отлично — и тя даде знак на един гвардеец.

— Ами Корболо? — попита Урко.

— Той не е ваша грижа.

Това твърдение, изказано с такава увереност и властност, порази Улен като истински белег на имперско господство. Трябва да бе направило сходно впечатление и на Урко, понеже той се изправи и леко кимна, с нещо като учудване на неравното си, опръскано от дъжда лице.

* * *

Последван от Трантър и Мартин, двама от тежките пехотинци от взвода, и от Кал, един от редовните сапьори пехотинци, Наит обиколи защитния насип.

— Да сте виждали войник по име Брил? — питаше той всеки срещнат наряд.

— Един такъв глупавичък, дългурест, непохватен момък? Някой да го е виждал? На полето?

Никой обаче не бе го виждал, а момъкът не бе се явил обратно. Докъде можеше да стигне глупостта му? Да не беше се проснал да спи някъде, без да се представи? Ако бе тъй, щеше да му откъсне главата!

Някакъв войскар ги догони и го потупа по ръката.

— Търсиш един човек на бойното поле?

— Да. Брил.

— Брил. Брил? Може би. Аз вървях с едно отделение лечители. Той ни повика, но не щя да си тръгне от полето. Рече, че му наредили да остане при човека си. Не зная защо — оня беше мъртъв.

Наит го погледна, а после потръпна от студ. Обърса дъжда от лицето си и забеляза, че войникът го гледа с любопитство.

— Чудесно! О, благодаря ти, войниче.

Мъжът отдаде чест. Наит го загледа отново, докато не се усети, че трябва да отвърне на поздрава — отдаде чест и войникът отърча в дъжда. Той изгледа Трантър, Мартин и Кал. Очите им се преместиха към мрака отвъд кръстосаните колове. Гнойните пъпки на Полиел! Целувката на Гуглата! Смотан тъпанар със задник вместо мозък! Наит захвърли шлема си в калта.

— Нищо не съм чувал за никаква проверка — изрече стражът на портата и се намръщи объркано. Наит сви рамене под наметалото си.

— Не е служебно или нещо такова — просто се притесняваме стената на палисадата да не рухне. Това е всичко.

Стражите се спогледаха притеснено.

— Да рухне?

— Да. В дъжда.

Той посочи към стената от потънали колове.

— Гледай — вече се накланят.

— Добре, добре. Искаш да излезеш навън, твоя работа.

Стражите отместиха преградата. Наит повика с махване на ръката петимата души със себе си, ала от дъжда излязоха още четирима — новите млади наборници се мъкнеха под влачещи се из калта прекалено големи наметки. Наит ги изгледа яростно, отпъди ги, но те отдадоха чест.

— Докладваме за проверката — изрече най-големият, Кибб, и намигна.

Обърнат с гръб към стражата, Наит издигна юмрук към тях. Младежът потупа по нещо обемисто под наметката си. Веждите на Наит се изкатериха на челото му; младежът му кимна с ухилено самодоволство.

— Отиваш ли, или какво? — попита го стражата.

— Вървим, кап’тане — Наит нетърпеливо махна на взвода да върви.

Вън от обсега на слуха, в мрака, под сипещия се дъжд, той се обърна към младите.

— Какво си въобразявате, че правите! Това не е разходка за удоволствие!

— Знаем! — с досада отвърна Кибб. — Дойдохме въоръжени за лов на мечка.

И те дръпнаха нагоре наметките си.

— Златните говна на боговете!

Възклицанието се изтръгна от Наит, сякаш го бяха повалили с бойна брадва. Под наметката си всеки от тях носеше една кутия с морантски муниции. Останалите от взвода на Наит се дръпнаха крачка назад.

— Да ги махнете оттука!

Наит смъкна надолу наметалата им и яростно огледа тъмнината, сякаш очакваше да го арестуват.

— Как ги докопахте?

Кибб почука носа си с пръст.

— Набелязахме си палатката, където държат всичките иззети муниции. В дъжда, тъмницата и тъй нататък беше лесно.

И той вдигна рамене.

— Е, вие не идвате с нас. Твърде е опасно. Ще останете тук и ще чакате, докато се върнем, а тогава връщате тези неща, все едно нищо не е станало! Става ли?

— Глупости!

— Глупости? Не ме ебавай, войнико!

— Е, ти ги дрънкаш тия.

Наит опря юмруци на хълбоците си. Виж ги ти ситните! Все едно е обратно у дома и се разправя със сюрията на по-малките си братя.

— Добре, бива. Искате да дойдете, тогава трябва следвате заповедите ми и… В името на Бездната, та аз дори не знам имената ви — какви са ви имената, в името на Фандърей?

— Кибб.

Да. Кибб. Ама че тъпо име. Какво ли трябва да значи?

— Пръцко — рече един.

Пръцко? Ах, горкото кльощаво сипаничаво хлапе! Какво ли са си мислили родителите ти? Може би ще започна да ти викам Пъпката — това ще си е подобрение.

— Бърборка.

Бърборка? Що за момичешко име пък е това?

Най-дребният се изчерви страхотно и просто поклати глава.

— Нямаш си име?

Момчето изскимтя.

— Кочана.

Кочана? Кочана! Горкото хлапе. Родителите ти наистина са те изпързаляли. Богове, та той не би могъл да ги подбере по-зле, отколкото родителите им са го направили непреднамерено.

— Чудесно. Да вървим.

Доколкото ставаше дума за Наит, той бе единственият познат на самия себе си човек, изцяло свободен от всякакви самоизмами. Знаеше, че не е храбрец или пък особено добър воин. Знаеше съвсем добре, че не е точно вдъхновяваща личност. Също така знаеше, че не е повел взвода си посред нощ към ужасното, споходено от най-лошото проклятие на Кюон бойно поле, понеже е някакъв опиянен от славата безумец. Не, просто щеше да си вземе човека, а после в името на Бездната да се изнесе от полето толкова тихо и бързо, колкото можеха да го носят пъргавите му крачета.

Дъждът спря, при все че бе тъмно като в рог, и той беше благодарен за това. На няколко пъти кривна, стъпи върху хлъзгави неща, а от време на време ръката му хлътваше в нещо влажно и меко. То засмукваше, колчем той измъкнеше ръката си. Наит не гледаше — не искаше да знае какво е това нещо. Взводът му наистина пазеше тишина и той бе благодарен за това. Да няма приказливци. Някои мъже или жени стават страшно приказливи, когато са притеснени, а това той не можеше да търпи.

Вонята все още не бе толкова зле — не толкова зле, та да пропуснеш ядене. Мухите обаче бяха непоносими. Нападаха носа, очите и ушите му, сякаш предпочитаха живо месо пред поднесения им безкраен пир. Имаше точна представа къде са намерили фаларския командир, и поведе взвода си възможно най-бързо към мястото, без отклонения или без да си дават труда да се прикриват с пълзене.

Ръмженето ги предупреждаваше за запромъквалите се мършоядни животни и той се досети, че няма да ги нападнат — не и когато стомасите им са пълни и има още много за всички.

Намериха едрия кон на мъжа и мъжа все още отдолу — незасегнат от острите клюнове на каквито и да било птици. Нямаше и следа от Брил обаче. През ума на Наит премина картината как Брил спи в стана и той замалко да припадне от задушаващ непоносим гняв. После Мартин изсъска и посочи в краката му. Той си беше легнал там, блажено заспал посред кървавата страхотия. Какво бе направило такова нещо възможно? Чиста съвест? Пълна липса на всякакво въображение? За Наит това беше една от загадките на самата Кралица. Събудиха Брил с ритници, той приседна, прозина се и разтърка лице.

Зяпна ги с пълна липса на изненада.

— Да?

Наит направи знак на всички останали.

— Ти какво правиш? — изсъска той.

— Чакам ви.

— Чакаш…

Наит се застави да не протегне ръце, за да удуши тая маймуна. Все пак трябваше да стори нещо — затова сне шлема си и го халоса с него.

— Проклет глупак! Никога повече да не вършиш такива неща!

— Но ти ми нареди да…

— Все ми е едно какво съм ти казал — служи си с проклетата си празна тиква! Хайде сега. Да вървим.

И той тръгна, но Кочана им махна да приклекнат.

— Какво е това? — прошепна Наит.

Момчето яростно заръкомаха за тишина.

А, добре. Той се заслуша. Не чу нищичко. Нищо освен крилата на нощните птици, ръмженето и джавкането на биещи се чакали и степни вълци, стоновете на един или двама ранени, все още останали живи някъде там в тъмното.

— Не чувам…!

Една ръка го хвана, а друга запуши устата му и задуши изненадания възглас. Завъртяха го и съзря запотения, тъмен, белязан лик на старшина Заместника. Той се отпусна и го освободиха.

— Ти си!

— Да. Ама че лош късмет.

— Казаха, че си бил гръмнат.

— Това е разказът. Благодарско, ако се придържаш към него.

— Ъ, да. Защо?

— Да кажем, че съм напуснал имперската служба при тежки обстоятелства.

Взводът на Наит приседна.

— Какво става? — попита Кибб.

Мъжът изглеждаше страшно — пробождан и изпонасечен, а предната страна на многослойната му желязна броня и на люспестите ръкавици бе покрита с кръв и съсиреци. Щитът му бе изчезнал, но от краткия си престой във фалангата Наит знаеше, че е нещо обикновено да смениш два, три или четири щита в една битка.

— Какво правиш тук, навън?

— Каквото и ти, предполагам.

И той дръпна увития около ръката на Наит плат.

— Това какво е?

На Наит му се стори, че може би се изчервява, и беше благодарен за тъмнината.

— Произведоха ме сержант.

— Напоследък раздават звания на кого ли не.

— Слушай — ние се връщаме. Идваш ли или не?

— Не, ти идваш с мен.

— Идвам с теб? За какво, в името на задницата на Фандърей?

— Сетите се навъртат наоколо и искам да разбера кой и защо.

— Какво? Кой го е еня? Риландарас е навън. Трябва да се връщаме!

Старшината издърпа Наит нагоре.

— Риландарас няма да си губи времето с дребни риби като нас, тъй че зарежи измислицата си.

Той посочи взвода.

— Строй се в колона по двама.

— Измислица? Какво искаш да кажеш с тая измислица?

— Знам защо си излязъл тука с взвода си сапьори — и той раздруса Наит за ръката. — Да вземеш мъничко муниции, не ли? Ще замъкнеш голямата торба, така, да?

— Какво? Не!

— Дядката има известно право — изрече Кибб настрани.

Ветеранът замахна с облечената си в ръкавица ръка.

— Няма нищо. Ще си получиш възможността за вечна слава. Просто искам набързо да се поразговоря с тия сети тука, после се замъкваме обратно в стана и ще ти помогна да скроиш капан на Белодрешко.

— За последен път, аз не…

— Шшшт.

Старшината ги поведе на запад, покрай полето на смъртта, към утъпканата от конете степ. Още по на запад Наит можа да различи отряд спешени и скупчили се сетски конници. Изглеждаше, сякаш чакат и гледат на изток, към имперския стан.

Старшината прошепна в ухото на Наит:

— Попитай за Глигана.

— Какво? — изсъска Наит. — Не, ти попитай!

Ветеранът го побутна доста силничко:

— Хайде.

Вторачен в старшината, който му намигна насърчително, Наит се прокашля. Сетите веднага се скриха от поглед, все едно повалени.

— А, Глигана тука ли е? — напрегнато прошепна той.

След време се донесе отговор на талийски:

— Кой пита?

— Кажи му — прошепна старшината, — че е неговият брат по меч.

Наит се прокашля още веднъж:

— Ааа, братът му по меч.

Изправи се нисък и много набит човек, с дълги, опрени на хълбоците ръце.

— Брат по меч? Изправи се тогава, мътната да те отнесе!

Старшината се изправи.

— Този глас ми е познат!

— А на мен пък са ми познати тези очертания.

И двамата се насочиха право един към друг през тревата — бавно, предпазливо, докато близо един до друг не се хвърлиха в прегръдките си и не започнаха да се тупат по гърбовете.

— Привижда ли ми се — изрече Кибб, — или тия двамата се прегръщат?

Сетският вожд или военен предводител — Наит не бе уверен какъв е — даде нареждания на хората си. Яхнаха конете и тръгнаха на североизток без него.

— Ще причакат Белодрешко при връщането му, ако могат — обясни старшината.

После мъжът дойде на изток с тях. Излезе, че бил някакъв малазански ветеран, който служил със старшината. Двамата ги водеха по обратния път и си говореха ниско и дрезгаво.

— Мислех си, че всички сети са с Чакала — прошепна Бърборка на Наит.

— Май тоя юнак, Глигана, е против него.

Той огледа лицата на взвода си, докато си пробиваха път през студената влажна трева. Ето че искаше от тях да минават през бойното поле за втори път. Ако всичките им самозаблуждения за войната все още не бяха ги напуснали, щяха да го сторят преди края на тази нощ. Трантър и Мартин бяха натоварили широките си щитове на гръб, а очите им оглеждаха мрака и не се спираха на едно място. Сапьорите му от пехотата — Кал, Ловеца, Брил и жената — Мей, ходеха на известно разстояние един от друг, ала унтанските хлапета се държаха заедно. Гордееше се с тях и с начина, по който се оправяха с ужаса от видяното. Разбира се — та нали са били тук, когато то се е извършвало. Страхът ги бе оставил — ужасът може да бъде поддържан само известно време, бяха ги оставили и пребледнелите погнусени физиономии, и пристъпите на повдигане. На Наит му се стори, че прекосяването на полето на мъртвите ги довежда до най-лошото за войника настроение — пълната скръб. Той отиде при тях.

— Хей, като се върнем, може би ще се заема да ви обмундирам като хората. Как ви се струва?

Пръцко вдигна поглед и засия.

— Наистина? Искаш да кажеш, истинска броня и такива работи?

— Да, може и да стане.

Кибб и Бърборка се заприказваха какви доспехи и оръжия биха желали. Пръцко само се усмихваше замечтано при мисълта за това. Дребният Кочан обаче не се поддаде — нищо не можеше да отклони погледа му от полето.

По-напред старшината и сетският вожд се бяха спрели, за да им дадат възможност да ги настигнат. Заместника направи знак на всички да приклекнат.

— Какво? — попита Наит.

И двамата ветерани ядосано му направиха знак за тишина. Всички коленичиха заслушани. Най-напред Наит не можеше да долови нищо необичайно сред постоянните шумове — ръмженето на заситените чакали, стоновете на страдащите ранени, вече измъчвани от жаждата. Тогава се донесе далечен рев, сякаш викаха безчет гърла — или далечен бунт, или битка. После, по-силно отекващи рев и ръмжене. Очите на всички светнаха в мрака. Старшината и сетският вожд скокнаха.

— Хайде! Напред!

* * *

Това бе най-лошото сражение в живота на Улен, въпреки че той самият не бе в опасност. Мъже и жени — неговите войници — се набираха с ръце по изпълнения с кал ров, който току-що бяха изкопали. Хвърляха се по трима, по четирима, по петима към кръстосаните колове и набързо направената от стволове и греди палисада, молеха се за оръжие, за милост, пожелаваха жалка смърт на всички вътре. Войниците на барикадата ги избутваха обратно с копия, бойни брадви и пики. А той и Урко не можеха да направят нищо. Под охрана ги заведоха до каруци, откъдето имперските гвардейци хвърляха през барикадата мечове и щитове на крещящата тълпа навън. Само мечове и щитове, не доспехи, лъкове или арбалети. Наблизо стоеше Ласийн, обкръжена от стражата си, за да покаже чия власт стои зад тази, макар и закъсняла, помощ.

Навън в мрака, зад светлината на факлите от стана, човекоядецът Риландарас ръмжеше и убиваше. Разтърсващият му рев раздруса дъските на каруците и разклати калта, върху която бяха стъпили. Улен бегло зърна нещо огромно, сиво и смайващо бързо. Талийците и морантите обаче се биеха. През множеството си подаваха или подхвърляха оръжия към предната линия, където нови ръце ги поемаха срещу звяра или ги вземаха от мъртвите.

С опрени в главата юмруци Урко се врътна към Ласийн и се примоли:

— В името на любовта на Бърн, позволете излаз!

— Какво би спряло твоите хора да ги нападнат, да им отнемат оръжието и да избягат? Или да ударят?

— Моята дума! Моето задължение!

Погледът на императрицата се спря върху Урко.

— Даваш ли обет?

— Да!

Тя се доближи още и произнесе тъй тихо, че Улен едва чу гласа й:

— Ти и преди даде обет.

— Аз… — и покрусеният поглед на мъжа неотклонно се насочи към глъчта навън, към писъците и виковете на ранените. — Моля те, заради хората! Да, давам обет!

— Животът ти? Твоето подчинение?

— Да! Кълна се.

Лицето на Ласийн не издаде никакво чувство, при все че чертите около тънката й уста бяха сурови. Това бе единственото проявление на страст, което Улен можа да забележи.

— Много добре, Урко. Приемам.

Тя се обърна към капитана на гвардейското си поделение.

— Пратете Юмрук Д’Еббин със сто души тежка пехота.

Дрънчене и отдаване на чест.

— Слушам.

— Аз щях да водя! — викна Урко.

— Не съм се съгласявала на такова нещо — отсече Ласийн. — Нали?

Челюстите на Урко дъвчеха всичко, което би изрекъл. Най-накрая той неохотно призна:

— Не.

— Отиди и говори с тях, Урко.

Бавно отдаване на чест.

— Тъй вярно.

Ласийн кимна на гвардейците и те му позволиха да мине.

Допрепуска конен отряд начело с Корболо Дом. Той погледна каруците, раздаването на оръжие и поклати глава.

— Няма да помогне.

— Все пак — възрази Ласийн.

— Безполезна стъпка. Сега отивам да му взема главата! — и той нахлупи шлема, смушка коня, а хората му го последваха.

— Нека Опонн да е с вас — произнесе императрицата след него.

Улен се обърна към В’тел, който през цялото време не се бе отдръпнал от барикадата.

— Те все още се бият — замислено произнесе военачалникът на морантите. — Въпреки всичко. Знаят, че това е единствената им надежда.

— Биха могли да бягат.

— Не. Злочестите ви цивилни могат, но войниците ви знаят, че силата им е в поделението. В цялото. В това отношение вашите войници са като нас, морантите. Това е една от причините да станем съюзници.

Улен се смая от невероятните неща, които човек можеше да научи в неочакван миг.

— Не знаех това.

Главата на В’тел се наклони настрани.

— Малцина го знаят, струва ми се.

На барикадата Урко крещеше:

— Помолих императрицата за излаз и тя се съгласи! Идва помощ! Имперска пехота! Идват да ви защитят и да се бият редом с вас! Зачитайте това! Чувате ли ме! Зачитайте го!

Колона тежка пехота отиде бегом под строй до най-близката порта. Явно императрицата ги бе събрала предварително. Улен само можеше да поклати глава. Какви възможности са имали срещу такава подготовка? И все пак — не беше ли битката с неясен изход? Ами ако сетите не се бяха обърнали срещу тях? Ами ако… — той прекрати тези мисли. „Ами ако“ бяха безкрайно множество и нямаха смисъл. Важно бе случилото се. Застани на негова страна, човече, и може би ще имаш някаква възможност да останеш с разсъдъка си.

Оттатък барикадите се донесе гръмовен радостен вик. Улен можеше да си представи как бронираната и добре въоръжена тежка пехота се разполага и опитва да отблъсне звяра. Несъмнено много от тях щяха да паднат, ала много по-трудно и на много по-висока цена. Тонът на битката се смени. Намаляха неподправените, сурови крясъци на разкъсваните от нокти и зъби мъже и жени. Засили се дрънченето на щитове и доспехи. Ядосано ръмжене изпълни въздуха. Към бъркотията се добави и трополенето на копита, съчетано с пронизителния писък на ранени коне. И битката продължи. По едно време през въздуха, досущ като хвърчило, прелетя щит. Преди щитът да падне сред тълпата, на Улен му се стори, че видя как продължава да го стиска някаква ръка. Най-накрая числеността все пак си каза думата — или така се успокояваше Улен, докато слушаше шума на нападението. Може би звярът временно бе утолил жаждата си за кръв — или пък другаде можеше да намери по-лесна плячка. Във всеки случай Риландарас се оттегли. Хората навън и тези вътре нададоха мощен, неустоим, груб радостен възглас. Улен крещеше, Урко размахваше юмруци към тъмнината. Мъжете и жените раздрусваха барикадата. Тръгнал си беше. Ужасът бе отблъснат.

Урко се върна и отдаде чест на някого зад Улен, който изненадано се обърна — Ласийн беше останала през цялото време.

— Все още ми се иска аз да бях повел излаза — изръмжа той.

— Все още ми трябваш.

Веждите му се сключиха, а очите му се присвиха и почти се затвориха.

— Гвардията.

Ласийн кимна в знак на съгласие.

Влажните ръце на Улен настръхнаха от студ. Богове, Гвардията! Тя предвижда нападение. Но защо? За кого? Нямат никой да ги подкрепя със средства. Талийската лига е разбита. Разгромът на тази армия и дори гибелта на Ласийн няма да унищожат Империята. Нещата не могат да бъдат върнати назад, към времето преди укрепването й. С каква цел би могло да бъде всичко това? Тогава обаче, по силата на горното, каква бе целта и на днешната битка? Той притисна ръка до потното си чело и пое дълбоко и бавно дъх. Стига! Толкова съм уморен. Мислите ми стават все по-мрачни и по-мрачни.

Улен подскокна, когато характерните трясъци от избухването на морантски муниции отекнаха отнякъде в степта. Първото му решение бе да се обърне към В’тел, който кимаше с глава.

— Отлично — каза морантът. — Знанието, че ще дойде, е дало възможност за засада.

И той се поклони с уважение на Ласийн.

Сега и Урко се обърна към императрицата. Изненадата на стария пълководец беше очевидна.

— В името на Портата на Гуглата, Въс… Ласийн. Май само сме те подценявали.

— Това са правили и мнозина други… — разсеяно отвърна тя. Тъмните й очи проблясваха, докато гледаше нощта. — Щеше ми се да можех да го припиша на себе си, но не мога.

Тя се обърна към един щабен служител.

— Открийте кой е това.

Жената отдаде чест и отърча към някакъв кон.

— А сега — продължи императрицата, — предлагам да опитаме да поспим преди изгрева. Урко, В’тел, можете да говорите с войниците си, но само през барикадата. До утре.

В’тел се поклони. Урко отсечено кимна с глава. И двамата отидоха до коловете на барикадата. Улен обърса лицето си с ръце и отиде с тях.

* * *

Гелел бе събудена от почукване по предния стълб на шатрата. Тя стана, намери прибраната в ножница кама, която държеше до кревата си, после наметна дебело вълнено наметало и скри оръжието под него.

— Да?

— Простете, превост — донесе се гласът на маркиза, — но дойдоха новини.

— Влезте.

Дебелата тъкан прошумоля и разроши тревата. Тя чу как мъжът се разхожда в предната част на жилището й. Появи се светлината на лампа. Тя бутна настрани вътрешната завеса.

— Да, маркиз?

Той си сипваше чаша вино. Носеше обикновена дълга риза и панталони. Масивните му телеса явно се състояха от равни количества мускули и мазнина. Той се обърна към нея.

— Загубихме.

— Загубили сме?

— Сражението.

Той се намръщи в чашата си.

— Талийската лига е унищожена. Ток е обявен за мъртъв. Урко, Чос и командирът на Златните моранти са заловени.

Коленете й се подкосиха. Тя потърси стол, после се стегна и отказа да прояви слабост.

— Толкова бързо…

— Съжалявам.

— Да…

— Ще пиете ли?

— Да. Благодаря ви.

Той наля още една чаша и се приближи, за да й я подаде.

— Ако бяхте там, сега щяхте да сте пленник — вероятно мъртва.

Гелел взе чашата и се усмихна тъжно.

— Ако бяхме там, маркизе, можеше и да победим.

— Да, така е.

— Сега какво?

— Трябва да тръгваме. Несъмнено канците ще ни погнат, за да се подмажат на императрицата.

— Къде ще отидем?

— Обратно в моята провинция, Северна Тали. Там ще бъдем в безопасност. Разбира се, че ще има някакви наказания. Прореждане на аристокрацията. Налагане на парични глоби. Ще измъкнат пари, за да отслабят Тали. Предполагам обаче, че това ще е най-лошото.

— А аз, маркиз? Аз какво ще правя?

Лицето на мъжа почервеня и той се обърна настрани.

— Това би трябвало да е очевидно… Гелел. Вие ще бъдете маркиза. Моя съпруга.

Гелел усети, че й трябва стол. Какво? Как смее! Първо ще умра! Тя захвърли чашата настрани.

— И сега какво? Ще ме съборите на леглото? Ще ме насилите?

Тя плъзна ръка в наметалото, за да е близо до ножа.

— Нищо тъй мелодраматично, уверявам ви. Не, с времето ще се убедите. Ще видите съюза на нашите семейства като политическата необходимост, която той представлява. Не се съмнявам, че разбирате това.

Той се обърна към масата и остави чашата си.

— В това поколение се провалихме, но може би нашите синове или дъщери, или пък техните…

Той отново я погледна, а грубите му черти се смекчиха.

— Знам… аз… аз не съм това, за което сте мечтали. Помислете си внимателно обаче. Това е за добро.

Той махна към входа.

— И не опитвайте никакви глупости. Разбира се, че сте под охрана заради собствената ви безопасност. Лека нощ.

Жадуваше да хвърли по него чашата с вино, след като той излезе. Щом платненият навес падна, тя се стовари в най-близкия стол. Къде можеше да отиде? Какво щеше да прави? Тя бе негов затворник! Размърда се и отиде до масата за вино. Може би щеше да може да събере храна и да се измъкне отзад. Някакво движение зад нея я накара да се извърне, а ръката й се озова при камата. Молк. Той се измъкваше изпод плата на шатрата, където тя бе хвърлила чашата.

— Виждам, още сте строга към посудата — изрече той, докато разглеждаше строшената чаша.

— Къде беше? — изсъска тя.

Човекът завъртя изпъкналите си очи, а устата му се отвори.

— Наоколо. Слушах. Гледах.

— Ама че телохранител си и ти! Та аз съм пленница!

— Говори тихо — предупреди той. — Досега беше в безопасност, нали така?

— Досега!

— Точно така. Сега обаче се притеснявам, че ще опиташ нещо глупаво.

— Аз?

— Да. Като това да избягаш веднага, без да обмислиш нещата.

Тя снижи още повече гласа си и зашепна предпазливо:

— Няма какво да се обмисля.

— А, има.

Молк отиде до масата, избра си резен пушено месо и си сипа чаша вино.

— Защо ти да си човекът, който си тръгва? — невинно запита той.

— Моля…?

Той се обърна към нея и сви рамене.

— Бих могъл да го направя да прилича на работа на Нокътя…

Гелел зяпна, а ръката й падна от камата. Да го направя да прилича на… Десембрий, не! Ама че ужасно предложение! Повдигна й се и обърса длани в дрехата си.

— Какво ужасно нещо предлагаш.

Той се намръщи замислено.

— Да, смятам, че ще бъде най-добре да чакаш, докато се омъжиш. Тогава го убий.

— Нямах това предвид! — викна тя и се плесна с ръка по устата. Молк я слушаше, вирнал глава. Миг по-късно той отпъди всякакви притеснения.

— Не? Наистина? Да, разбира се, мъчнотията е, че човекът вече е женен.

— Какво?

— О, да…

— Тогава какво…

Скръбно свиване на рамене.

— Е, нейната кръв изобщо не е синя колкото твоята…

— Не би…

Молк отпи от виното си.

— Честолюбив мъж е нашият маркиз.

— Твърде много се наслаждаваш на това, Молк — през стиснати зъби изсъска Гелел.

Той се приближи и още повече сниши глас.

— Това правя, Гелел. В него ме бива. То е моя работа… Сега си изправена пред важен избор. Голямо разклонение в житейския ни път, така да се каже. Искаш ли да останеш в играта, или ще излезеш от нея? Кое да бъде?

Гелел почти каза веднага, че иска да излезе, ала едно гласче прошепна: А какви са всъщност нарежданията му от Амарон по отношение на мен? Да ме охранява, а при невъзможност… да ме убие? Това ли има предвид под „вън“? Тя се отдалечи и отговори:

— Трябва да помисля.

После се обърна с извадена и готова кама.

— Какво, ако кажа, че искам да изляза, Молк. Какво ще направиш?

Широката му уста се разтегна в щедра усмивка. Той печално поклати глава.

— Бих казал: много лошо. Ти преценяваш нещата добре. Но не, нищо такова. Стига да кажа, че ако съм искал да те убия, вече щеше да си мъртва.

Гелел не свали острието.

— Така казваш сега. Как обаче мога да ти вярвам?

Усмивката се стопи. Той вдигна ръка, сви шепата си и вътре разцъфна мрак. Игрив нощен пламък.

— Вярвай ми.

О.

Тя се изправи и прибра ножа.

— Разбирам. Сега какво?

— Обличай се за път. Потегляме тази нощ.

Тя кимна в съгласие и дръпна вътрешната завеса.

Щом бяха готови и Гелел вече бе събрала цялата вода и храна, която можеха да вземат, Молк отиде до задната страна на палатката и известно време стоя заслушан. Повика я с ръка и повдигна прикования с колче край на плата. Тя го изгледа ядно, а той сви рамене.

— Най-простото винаги е най-доброто — безмълвно изрече той и я подкани да върви.

Тя не знаеше дали използва уменията си, за да прикрива минаването им, ала излязоха от стана, без да ги видят и без да прозвучи знак за тревога. Изкачиха някакъв хълм на север от защитената, скрита гориста падина, избрана от Патрулите за убежище, и тя вече можеше да чуе гърма на далечните водопади Разорана земя, където те се спускаха надолу по Скалата на Бърн по пътя си към морето Нап.

— Сега какво? — попита го тя.

— Ще прекосим водопадите. Там има много салове и подобни. След това ще те придружа.

Той я погледна.

— Предполагам, смяташ да се върнеш в Кюон?

— Да. А ти… ще ме пуснеш да си вървя?

Съгласие с махване на ръка.

— О, да. Ясно ми е, че нямаш, хм, желание за такъв живот. Твърде много угризения на съвестта. Не, по-добре се измъкни, преди да те убият или да станеш нещо, което презираш…

Той погледна настрани и се прокашля.

— И ти желая късмет.

Нощта почти бе превалила, когато стигнаха лагуните източно от водопадите. Полегатата разсеяна светлина на лъжливото зазоряване осветяваше мочурливия бряг с призрачната му бъркотия от дънери, изкоренени дървета и строшени греди — всичките изхвърлени от реката. Хладна мъглица целуна лицето на Гелел. Грохотът на водопадите бе дълбоко басово ръмжене, от което сякаш цялото й тяло се тресеше.

Приклекнаха за малко под прикритието на най-близките дървета. Молк огледа привидно пустия езерен бряг. Изправи се и й махна да върви напред. Стигнаха заринатия с боклуци плаж.

— Сега трябва само да намерим някой сал или малка лодка. Наоколо има много. Местните…

Нещо го събори и той легна с лицето нагоре, а от гърдите му стърчеше пернатият край на арбалетна стрела.

— О, проклятие! — прошепна той.

Гелел извика стресната и изненадана, обърна се и извади меча и тежката бойна кама. От онази страна дребен мъж в дрехи с цвета на въглен хвърли настрани странен малък арбалет, размърда ръце и в тях се появиха дълги метателни ножове. Той се приближи към нея, замахна и поде танца на боец с ножове. Тя се отмести, за да застане срещу него странично и зае позиция за битка.

Тогава той се изправи, изруга и бързо изчезна във вихрушка от мърдащи сенки. О, не! — вбесено проплака Гелел на себе си. Като че не беше достатъчно зле! Тя се завъртя, разсече въздуха наоколо си и видя, че и Молк го няма. Лабиринтите! Те се дуелират! Дръж го, Молк! Тя не знаеше какво друго да прави и замахна отново. Тогава се сети — водата! Тя се завтече натам.

На мястото й нещо избухна, все едно е пламнал голям клон, ала тя не се обърна и не забави ход. Нагази в тинята, докато водата не достигна прасците й, после се обърна към брега. Ела за мен, мръснико!

Тя огледа мешавицата от паднали клони, туфите от обветрени блатни треви, и сърцето й почти я задуши. Напрегна се и се заслуша за някакъв издайнически звук — удрящите се в речното течение дървета я заставиха да се обърне. За малко да се разпищи от плясъка на някакво животно в езерото нагоре по течението. Хайде! Приключвай с това по един или друг начин!

Посред плетеницата от коренища на едно паднало дърво изведнъж се загърчиха сиви сенки. От тях пропълзя тъмна фигура. Тя се завъртя, крайниците й се заусукваха, от нея започнаха да падат черни люспи, и до Гелел се донесе висок писък на непоносима болка. Богове! Не и Молк, помоли се тя. Нещото се разпадна, докато тя го наблюдаваше. Все едно я прониза лед, когато острие разсече плътта на ръката й и после се донесе плясък. Тя изпъшка и се хвърли напред. Във водата под нея две тела се вкопчиха в борба. Разцъфна кръв. Потръпваща и присвита, тя гледаше с издигнат в едната ръка меч. Водата се разпени, изпусна пара и забълбука, все едно вреше, после се успокои и засъска с надуващи се и пукащи мехури. Някакво тяло изплува на повърхността и по щръкналата от гърба му усукана арбалетна стрела тя разпозна Молк. Впусна се напред да го хване. Водата изгори краката и ръката й. Тя изръмжа от болка, повлече го назад, обърна го по гръб и го издърпа на брега с една ръка. Другата висеше безполезна отстрани.

Тя падна до него и огледа свареното му, почервеняло като цвекло лице.

— Молк!

Той се закашля и изплю голяма глътка вода. Лицето му се изкриви в агония.

— Проклятие! Това… — и той тежко си пое дъх — … не стана добре.

Той отвори око.

— Гелел?

— Да.

— Прости ми. Трябваше да се усетя. Самозабравяне, нали така? Имах се за голяма работа.

— Отпусни се и недей да говориш.

— Не, трябва да говоря. Няма да ме бъде. Сега ще трябва да се скриеш надълбоко. Тия двамата бяха магове. Това ще бъде забелязано. Ще пратят по следата някой още по-добър. Бягай. Пресечи реката и тръгвай на запад. Пожелавам ти от все сърце… да останеш вън от цялата тази гнусотия. Надявам се да успееш.

— Сега мога и да се върна при Патрулите. Те просто ще ме проследят.

Молк се усмихна самодоволно, после се изкашля и изплю кръв.

— Не — прошепна той. — Помогнах на канците да разберат къде са.

— Не! Не си им казал! Интригант, мошеник…

— Знаех, че ще се появиш. Сега върви. Ще ми се да мисля, че от всичко това може да излезе нещо добро…

Тя положи ръка на челото му.

— Да. Ще вървя. Ще се измъкна благодарение на теб.

Тя целуна напуканите му окървавени устни.

— Благодаря ти. Ти въобще не си… не си каквото те смятах.

Гелел грабна захвърлената торба и хукна да намери лодка.

Зад нея, самичък, Молк лежеше по гръб. Дишането му се забави, стана по-плитко и тежко. Най-накрая той се изсмя слабо и печално към изсветляващото небе.

— И двамата излязохме такива.

След като заряза пропускащата лодка в буренаците, тя се запъти на запад и се придържаше към най-влажните и най-блатисти парчета земя, които можа да намери. При изгрев стигна големия склон на Скалата на Бърн. На юг от нея вървеше главният утъпкан път, който се извиваше покрай един от най-плитките участъци. Тя реши да не го следва. Вместо това пое по тясна криволичеща пътека, проправена от местните. Пътечка за мулета. Последва я до върха, а после намери горичка, където да се скрие. За малко приседна на колене и се замисли за възможностите си. С идването на деня и събирането на насекомите, тя свали шлема и започна да съблича доспехите си с една ръка. С камата изкопа дупка и в нея отидоха доспехите, туниката, гамашите, ръкавиците, шлемът, дори ботушите. Тя реши, че Гелел Рик Тайлийн и превост Алил трябва да умрат.

Мечът все пак. Старото, познато й острие. Без него щеше да е беззащитна. Как би могла да се откаже от оръжието си, знаейки какво върви подире й? Не, трябваше да го остави. Всичко трябваше да си замине. Каква полза от меч, ако така и така ще ме намери някой Нокът? Тя удължи дупката и бутна острието долу. Изпразни и торбата и натъпка и нея. Засипа изкопа и утъпка пръстта. Тръгна напред, облечена само по ленена риза, със скрита под нея кама, с разпусната и оплетена коса, с превързана ръка; храната и останалия мех с вода носеше в чанта през рамо.

Слънцето по гърба я стопляше и сякаш я подкарваше по пътя й. Ето ме посред най-ужасните досега затруднения в живота ми, сама, незащитена, ала се чувствам невероятно свободна и лека. Даже преродена. Мога да отида навсякъде и да направя каквото и да е. И тъй, какво ще правя? И трябва да съм внимателна. Тези хора никога няма да се откажат.

Независимо от това бъдещето, някога не по-добро от затвор, сега й се струваше напълно освободено. За първи път от онзи ужасен ден в имението Селат тя чувстваше, че се разпорежда със съдбата си. Каквото и да станеше, поне тя щеше да решава.

На брега на Идрин стигна до западнало селце, толкова малко, че сигурно нямаше и име. Подмина няколкото измазани с глина постройки и се запъти право към брега, където приготвяха плоскодънна, едномачтова товарна лодка за плаване нагоре по реката. Младите товарачи спряха работа, за да я гледат, и тя се усмихна.

— Кой е собственикът? Бих искала да го помоля да ме превози нагоре по реката. Дойдох след войската, но мъжът ми е мъртъв, тъй че се прибирам у дома. Имам няколко монети.

— Баща ми — изрече единият и очите му станаха огромни.

— Можеш ли да го доведеш?

Момчето захвърли кошницата си и се втурна покрай брега:

— Тате! Тате!

Гелел потрепна от това, но го последва. Тя притежаваше монети — вероятно повече, отколкото този юнак бе виждал за целия си живот. Надяваше се да стигнат за мълчанието му. Достатъчно, надяваше се, за покриване на всеки разход, който боговете намираха необходим за откупването на човешки живот.

Трета книга

Съдби и случайности

Светлината удря,

мракът обгръща,

сянката броди наоколо.

Древна поговорка, чийто първоначален смисъл е загубен

Първа глава

На кръговрата вечен всички са подвластни —

Обетниците не.

Всички в мрака на нощта потъват —

Обетниците не.

Всички времето ще отнесе —

Обетниците не.

На Гуглата ръката никого не подминава —

Обетниците не.

Ала на зова на завръщането вечно поддадоха се те…

Балада на К’азз

Фишер кел Тат

Скинър подбра Бляскавата и един от своите магове обетници — Мара, да дойдат с него за обсъждането на условията с императрицата. Веднага след изгрев той заби високия прът с дългото пурпурно знаме на някакво леко възвишение южно от стана й и те зачакаха. Бяха слезли от конете и Бляскавата се поотдалечи. Мислите й бяха много далеч от предстоящата среща. Братята, разбира се, тържествуваха. Скоро Обетът щеше да бъде изпълнен. Всичко, на което те бяха посветили живота и смъртта си. Сред тях тя не можеше да долови дори и дума на предпазливост или безпокойство. Твърдението на Опушения и Сивогрив, толкова убедително тогава, сега изглеждаше напълно неправдоподобно, дори срамно. Братята нашепваха, че Опушения завижда на Качулката, понеже сега той е веднага след военачалника. Сивогрив е чужденец! — подсмиваха се те. Невежа. Какво знае той за нас? И все пак, чудеше се тя, какво за Изгърбения? Изменник! Трябва да се е измъкнал и да се е отрекъл от Обета!

— Бляскава — заговори я Скинър. — Напоследък си тиха и вглъбена. Забелязах това. Сега не е времето да се притесняваме — близо сме до това да осъществим стремежа си.

Тя нагласи своя украсен със сребро шлем и спуснатия му натилник.

— Щеше ми се да имаме повече хора, за да го постигнем.

— Ние, Обетниците, ще ръководим всяка битка.

— Да, всяка битка. Но посрещането ни в Унта…

Пренебрежително махване с ръка от страна на Скинър.

— Не ни трябва одобрението им.

Бляскавата се обърна и го изгледа по-отблизо.

Одобрение? Но за какво…?

— Идва някой — обади се Мара и прибра гъстите си, разлюлени от вятъра къдрици. — Четирима. Нямат магове.

— Тя има ли някой, който изобщо да заслужава това име? — попита Скинър предимно себе си.

— Много малко. Хенг обаче е наблизо. А там има необикновени присъствия.

— Благодаря ти, Мара.

Жената от Дал Хон се поклони и нагласи дрехите си.

— Те са.

Приближиха се четирима ездачи.

Всичките мъже, забеляза Бляскавата. Значи без Ласийн. Не че бе очаквала тя да дойде, но все пак. Беше обидно. Несъмнено тя и съветниците й разбираха, че гвардейците не могат да бъдат пренебрегнати. Първият конник бе напанец, нещо обичайно за високите чинове в Империята — предвидима шуробаджанащина — и яздеше под знамето на Меча на Империята. Ето го значи наследникът на длъжността на Дасем, дошъл да преговаря с едни от малцината противници, ако не и единствените, оцелели при сблъсък с предшественика му. Тя се запита дали този мъж е в състояние да оцени подобна тънка ирония. Вероятно не.

До него вървеше една изненада — Златен морант, може би същият военачалник, сражавал се с Ласийн вчера. Да, проявяваше се прочутото делово или може би ловко отношение на морантите към съюзите. Другите двама, върлинест по-стар командир и по-млад човек, изглеждаха обикновени.

Пратениците спряха конете. Мечът свали шлем и сведе глава. Изглеждаше разгорещен и потен.

— Корболо Дом, Меч на Империята. Военачалникът на Златните, В’тел, Върховен юмрук Ананд и командир Улен.

— Скинър. Аз съм начело на Пурпурната гвардия. Това са Мара и Бляскавата.

И четиримата мъже се поклониха за поздрав.

— Значи императрицата не благоволява да разговаря с нас. Изтъкна ли тя някаква причина?

— Императрицата не преговаря с наемници.

Скинър разтвори ръце и бронята му проскърца. Ръкавиците се свиха на хълбоците му.

— Питам се имате ли въобще някаква представа с кого разговаряте.

— В интерес на истината аз зная доста за вас — без задръжки отвърна Корболо. — Вие не знаете нищо за мен.

И той ги изгледа яростно и предизвикателно, ръцете му усукаха юздите, а дъхът се учести.

Предводителят на Пурпурната гвардия разгледа внимателно човека, бавно кимна с глава и отново скръсти ръце.

— Смятам, че знам всичко, което ми е нужно.

Той извиси глас и се обърна към четиримата:

— Условията ни са следните: императрица Ласийн официално сдава властта и се оттегля като повелител на всички земи и притежания или ние ще заставим войските й да се предадат безусловно.

Мечът на Империята открито показа презрението си.

— А това са нашите условия, наемнико. Вие сте незаконна въоръжена сила, нищо повече от разбойници в нашите земи. Ще свалите оръжие и ще бъдете изпратени до най-близкото пристанище, за да бъдете извозени, или ще бъдете разпънати на кръст до последния човек. Изборът е ваш.

Бляскавата почти се изсмя гласно. Богове, можеше ли да се намери по-голяма пропаст от тази страна на Бездната? Императрицата изпраща този човек да преговаря? Нима тя нарочно искаше да ги вбеси?

Скинър и останалите от имперското пратеничество бяха притихнали. Морантът, разбира се, си оставаше непроницаем за нея; по-възрастният мъж, Върховният юмрук, потръпна сдържано при това острото изказване, но не го оспори. По-младият командир, Улен, не опитваше да скрие неприязънта си към Меча, ала на лицето му нямаше сдържаност, а само известно… съжаление. Той, както и всички останали, вероятно бе примирен с битката и вероятната си смърт, ако и по глупава и незащитима причина. Жалко. Не могат да победят.

Вождът на Пурпурната гвардия кимна замислено, все едно приемаше неохотно това, и вдигна облечената си в ръкавица ръка, за да ги отпрати.

— Много добре. Явно боговете са решили в този ден да бъде пролята кръв. Не бива да ги разочароваме.

И той се поклони.

Мечът обърна коня си. В’тел, предводителят на морантите, също се поклони и каза:

— Привилегия е да се срещнем с вас на бойното поле.

По-старият, Върховният юмрук, просто преклони глава, устата му бе кисела и стисната. Само отношението на младия военачалник Улен накара Бляскавата да се замисли — известно време той ги разглеждаше с такова изражение, сякаш вижда нещо рядко или ценно за последен път. Тя го гледаше как си тръгва и се чудеше какво ли е имал предвид с този поглед. Дали се сбогуваше със собствения си живот? Или тук имаше нещо повече, отколкото тя знае? Тези неизвестности я смущаваха.

Скинър се метна на коня.

— Ще се разположим на юг. Трябва да държим канските войски приклещени.

— Дадено — съгласи се Бляскавата.

Той се обърна към нея и придърпа юздите.

— Аз не бързам. Надявам се да проточим тази работа и през нощта.

— Разбирам.

Да. Нощта. Хората са изложени на удар и приковани на бойното поле. Само ужасът от завръщането на Риландарас може да спечели битката за нас.

— Качулката, Забулените и маговете?

— Ще пуснем всички. Тук, Бляскава, възнамерявам да им набия в главите урока, че никой не бива да застава срещу нас.

* * *

— Сержант, какво мислиш, че си говорят? — попита Кибб, загледан на юг и засенчил поглед с ръка.

Засягат прекалените си самомнения и сега всички ние ще умрем заради това! За това си говорят!

— Нищо важно, Кибб. Просто формалност.

Формалност, преди да бъдем погребани от Гвардията. На Наит продължаваше да му е трудно да забрави видяното миналата нощ. Двамата стари ветерани спряха Риландарас! Как го бяха направили? Как можеше кой да е да го стори? Приличаше на старите разкази за битките на борците отпреди падането на Дасем. Приличаше на каквото някои талийци му бяха казвали, че били видели в Хенг. А и звярът се движеше тъй бързо — те само го одраскаха с мунициите си — и изчезна като пор в дупка. Как можеше нещо толкова грамадно да се движи така бързо? Понеже е един проклет Асцендент, ето защо, Наит, момчето ми. И тия двамата, дето го спряха за известно време, помисли си за това! През ума му мина, че вероятността за опазване на неговата собствена кожа — и на кожите на неговия взвод — може да се повиши, колкото по-близо успееше той да се доближи до ония двамата. Трябваше да не забравя това на бойното поле. Междувременно трябваше да си подбере ефрейтор. Зависеше ли от него, по-скоро не — няма нужда да даваш на някого властта да пренебрегва всичките ти нареждания и да оспорва всичките ти планове… Но трябваше да подбере някого, който да поеме нещата, когато Гуглата успееше да го прикове за достатъчно дълго време, за да го размаже. Не че изобщо щеше да го е грижа след това! Тогава щеше здраво да се е хванал и с двете ръце за Портата на Гуглата.

Освен застъпилия наряд Кибб, целият взвод се беше проснал на земята и хъркаше. Нека поспят още малко — заслужили го бяха. Не би избрал сред новите наборници, разбира се. Не и Мартин или Трантър. Да ги наречеш сапьори бе все едно да наречеш лопатата златарско шило. Не, трябваше да е някой от редовните. Да речем Мей. Тя беше умна. Твърде умна, ако трябва да кажем истината. Не му харесваше как го гледа. Виждаше го целия като на длан. Как би й наредил да си затваря устата? Като я направи част от йерархията, ето как! Жалко, че не бе Сръчната с късо остриганата й коса, със старите белези по носа и брадичката, цялата кокалеста. Да, не вярваше, че е вероятно да срещне друга като нея — тя бе създадена за него. Какъв гуглопрокълнат глупак е бил! И все пак, тази Мей — труден живот, предположи той, преди да постъпи на служба. Вероятно е изяла доста бой от баща си, докато е пораствала. Беше го виждал и преди.

Наит стана, простена, протегна се и ритна обутия в сандал крак на Мей. Слабата жена скокна в бойна стойка с кама в ръката. Най-вероятно е повече от това само да я е бъхтил баща й. Той й махна да го последва. Тя хвана подплатения си гамбезон и оръжията и го последва.

— Най-после си се осмелил да се измъкнеш? — осведоми се тя, докато пресичаха стана.

— Досега това ни запази живи — отвърна й той с ъгълчето на устата си.

— Е, честно, още не съм решила дали ще сме по-добре с теб или без теб.

— Е, ти си ефрейтор, следователно сега официално си част от въпроса.

— Толкова много ти благодаря.

Стигнаха до скупчени офицери и старшини — общо съвещание за хората на Славния зъб, понастоящем Седми батальон. Наит си проби път в кръга. Оглеждаше се за познати лица — видя Ситния, Лим Тал, Хеук и две много притеснени на вид старчета, за които предположи, че са всичките кадрови магове на ротата. Горките — скоро ще бъдат разплескани от Обетниците на Гвардията.

Славния зъб — косата му представляваше щръкнала във всички посоки къдрава черна бъркотия — обясняваше:

— Значи така, новата битка означава нова стратегия. Всъщност е стара стратегия — използвали сме я срещу силен с маговете си неприятел. Минало е време, откогато сме виждали такива, та несъмнено ще изглежда нова на всички тука.

Той изпука с кокалчетата на косматите си пръсти и изгледа лицата им.

— Основната заповед в битката е: никакво съсредоточаване на силите! Всяко голямо струпване на хора е покана за маговете. Останете разделени на малки части, в най-добрия случай — на роти и взводове. Заемете кръгова отбрана и наблюдавайте във всички направления. Дръжте под око развоя на нещата на бойното поле — насочвайте се към силната съпротива, за да я отслабите, но не се скупчвайте! Чакайте си реда!

— Какво ще ги спре да не надвият и да не ни обкръжат? — запита един офицер.

— Понеже ние ще се движим под прикритието на нашата лека пехота и ще се опитаме да направим същото с тях, само че ние ще успеем! Ето защо. Разбира се, ветераните на Гвардията ще вършат същото — ще се движат на малки отряди — техните „остриета“. Новите си наборници вероятно ще строят в редица и във фаланга на крилата. Разбрано?

— Ами канците на юг? Те ще ни помагат ли? — попита друг, непознат на Наит офицер. Наит всъщност не познаваше никого другиго, освен Тенекеджията, който мълчеше и не задаваше глупави въпроси, на които Славния зъб тъй и тъй щеше да отговори в подходящото време.

— Да, канците — отвърна Славния зъб с поглед, който изговаряше мислите на Наит. — Ако може да се каже, че имаме някаква цел, то ето я. Искаме моста! От отсрещната страна има двадесетхилядна канска войска, която няма търпение да покаже колко вярна е на императрицата. Ние искаме да им отворим път, а Гвардията иска да ни спре. Толкова е просто. Ясно? Така.

Командирът нагласи меката кожена дреха, която носеше под бронята, скръсти ръце и постави пръстите си под мишниците.

— Свободни сте! С изключение на сержантите сапьори. Искам да си поговоря с вас.

Наит изчака тълпата да се поразреди. Минаващите лейтенанти и капитани му кимаха одобрително, а някои му стискаха ръката като признание за снощния подвиг. Явно се говореше, че се е измъкнал с хората си, за да устрои засада на Риландарас. Хайде стига! Как можеха да са толкова глупави?

Не че щеше да ги просветли по въпроса.

Премина Ситния и стисна рамото му за утеха. Наит бе изненадан и трогнат — не мислеше, че досегашното му държане дава основание за нещо подобно. Явно във фалангата трябва да е било ужасно гадно.

Славния зъб проницателно изгледа развлечената, мърлява, опърпана сбирщина, останала при него. Наит не познаваше никого от тях. Някакъв мазен тип се бе разплул под мръсно вълнено наметало, дебел далхонец носеше ръждясал кръгъл шлем и разкъсана ризница — просто парцаливо ръкоделие от тел, кожени връвчици и вълнени възли. Последната беше мургава слаба жена, прилична на запечен щъркел.

— Да ви запозная, предполагам — изръмжа Славния зъб.

— Гант — махна той към юнака с наметалото.

— Гуляйджията — към далхонеца.

— Урфа — към жената.

— Това тук е сержант Шушумигата.

— Значи ти си тоя, дето… — обади се Урфа и го заразглежда така, все едно е нещо, което е открила да расте във влажен плъстен ботуш.

— Тоя, дето какво?

— Дето е достатъчно глупав да върви подир Риландарас.

— Не съм толкоз тъп.

Тя кимна и примижа кривогледо.

— Добре. Надявах се да не си.

— Не — отбеляза Гант и се облегна. — Бил си навън само да събираш муниции, а? И Риландарас ти е скочил… — и той смигна.

— Дааа. Нещо такова.

Изпъкналите очи на Гуляйджията се свиха до цепки.

— Колко си намерил…?

— Достатъчно — намеси се Славния зъб. — Всички ще си получите справедливия дял. Трябва обаче да ви предупредя — Златните пазят повечето. Те ги познават най-добре. Сега, за смотаните ви извинения. Не ни достигат магове — това не е тайна, — тъй че излизате на лов. Това е вашата задача и задачата на сапьорските взводове във всички други роти. Снишавате се и чакате да се покаже някой Обетник, после му давате да разбере. Схванахте ли?

Кимания отвсякъде. Хор от раболепни „Тъй вярно“.

Славния зъб процеди разочарованието си изпод сплъстените и оплетени вежди.

— Чудесно. Свободни сте. Всички, освен теб, Шушумига. Малко да си поприказваме.

Останалите сержанти сапьори се изнесоха, като Гант се изсмя подигравателно на Наит. Славния зъб му махна да се приближи.

— Срещнал си някого отвън, нали така? — с тих глас попита той. Мъжът бе толкова наблизо, че Наит се дръпна — вонеше на развалена животинска мас, стара пот и развалена бира. Богове! Никога ли не се бе мил?

— Да. Срещнах старшина Заместника.

— Не, не си, нали така?

— Никой отвън не ми е казвал това.

— Добре… Какво правеше той?

— Срещна се с някакъв стар сетски ветеран, когото познавал отпреди.

Рунтавите като цял бедрин вежди на Славния зъб се изкатериха по загрубялото му чело до мърлявата оплетена грива.

— Този сет — изгърмя той със странно отслабен глас, — той как го нарече?

— Нарече го свой брат по меч.

Командирът направи крачка назад, сякаш се олюля от удар.

— Кокалите на Гуглата — смаяно въздъхна той. — Двама! Двама от старата лична гвардия на Дасем сега са сред нас! Обетниците и представа си нямат срещу какво са изправени.

— Това пък какво е? — попита Наит.

Лицето на човека помръкна.

— Нищо. Нищо не си видял, нищо не си чул. Ясно?

Наит безразлично сви рамене.

— Става. Нещо друго?

— Да. Имаш муниции. Предполага се всичките да бъдат предадени, за да бъдат разпределени. Върни ги.

— Ще върна половината.

— Половината!

— Разбрахме се?

Наит бе уверен, че чува как зъбите на командира му се цепят и скърцат.

— Разбрахме се — направо го изплю Славния зъб. — А сега изчезни от погледа ми, преди да съм те хвърлил в кафеза.

Наит отдаде чест и се изнесе. На откритото пространство на стана Мей се доближи към него и произнесе настрани:

— Започвам да си мисля, че все пак май не си съвсем безполезен за взвода.

— От всичките тия обяснения просто откачам — измърмори Наит. — Я да вземем и да хвърлим едно око на юга.

Изкачиха се на южната палисадна стена.

Далеч от погледа им, отвъд заоблените хълмове, Гвардията се разполагаше за бой. В стана тръбенето на роговете призоваваше за сбор. Обединените сили на Ласийн, с всички останали талийски, морантски и фаларски войници под имперското знаме, се събираха за поход на юг.

— Цялата равнина е открита — размисли се Наит на глас и прокара пръст по устните си. — Лошо за нас.

— Поне нямат никаква кавалерия — рече Мей.

— А кой има? Тия дни конете са рядко срещани като златото.

— Тогава може би няма да има много маньоври.

— Лице в лице. Ще бъде отвратително. Днес няма да удържим нищо. Слушай, помниш ли обсадните машини в обоза? Вземи няколко от момчетата и сложете ръка на една от метателните машини за камъни. Най-голямата, която можете да намерите. Ако трябва, разглобете я. Искам да мога да достигам всяка точка на това поле.

Тънките устни на Мей се плъзнаха в усмивка нагоре от изникналите в ума й образи. Тя склони глава в знак на съгласие.

— Слушам, сержант.

* * *

Копринения бе настанил Сторо в по-изискана странноприемница. Същата сутрин Фурията крачеше из помещението пред вратата. Тя тръгваше официално начело на поделение доброволци от Хенг, които да се присъединят към силите на императрицата на изток. Струваше й се вероятно да не се върне никога, тъй че сега беше единствената й възможност да се сбогува. И въпреки това не можеше да се застави да влезе. Минали бяха дни и през цялото това време тя не бе дошла да го посети. Може би сега бе твърде късно…

— Влизай, Фурия — изрече той през вратата. Тя замръзна и прокълна шумните дъски. Отвори вратата. Той лежеше на леглото. Отворен прозорец пропускаше светлината и въздуха на ранната утрин. Тя стърчеше на входа. Той й махна да влиза.

— Хайде, вече не смърдя толкова лошо.

Тя не искаше и нямаше това предвид, но притеснено се изчерви. Приближи се и седна на крайчеца на кревата. Лицето му бе разкъсано от голям неравен белег, премахнал едното око, едната буза и ъгълчето на устата — сега Сторо говореше завалено. Ръката от тази страна също я нямаше — отрязана. Чаршафите закриваха раната на корема.

— Чувам, че заминаваш. Бих искал да не е така. Сетите вероятно ще нападнат — това е последната им възможност.

— Рел остава, а и Копринения, и Лис. А и сега градът е изцяло зад нас. Разполагаш с пълни кохорти и с капитан Гурджан. Имаш повече от достатъчно мъже и жени за стената.

— И въпреки това не ми харесва.

— С мен всичко ще е наред. Имам добър сержант като Банат.

— Няма да си в безопасност. В безопасност си тук, в града. Отделно, вземаш ония тримата със себе си. Не им се доверявам.

— Не мога да кажа, че аз самата ги харесвам, но те се биха за града, а Копринения смята, че на Ласийн не й достигат магове. Тия тримата могат да се окажат наистина важни.

Той си пое измъчен дъх — това изморяваше ли го? По-слаб бе, отколкото си бе мислила.

— И все пак не им вярвам. Защо отиват? Защо толкова желаят да отидат?

— Не знам. Но искат. Тъй че отиваме. А сега ти се постарай и се излекувай.

Тя стана.

Той се помъчи да се поизправи. Тя се доближи и нежно го върна на мястото му.

— Какво?

— Върни се. Чуваш ли? Върни се. Не искам… тази битка да те отнесе.

— Добре. Ще се снишавам. Хайде, ще наминем по-нататък.

Ръката му върху чаршафа се надигна към нея, разтвори се и се отпусна.

— Да. Внимавай там. Наистина внимавай.

— Ще внимавам.

Тя отстъпи и затвори вратата. Опря гръб в нея и помисли върху твърде голямата възможност и двамата да са пълни страхливци.

Вън я чакаше отрядът й от двадесет души. Все пак беше втората по старшинство сред началствата в града. Отидоха до Портата на зората, където шестстотин конници се строяваха в двойна колона. Призивът бе отправен преди известно време и с твърде откритата подкрепа на Рел подбраха шестстотин годни животни от останалите в града коне. Много кретаха едва-едва и не бяха нищо повече от изгърбени кранти, ала щяха да изкарат ден езда по добър път. На портата, докато все още се прокрадваше ивица сутрешна светлина, Фурията се спря. Там чакаха тримата братя, но също тъй Рел и Лис, и двамата на коне. До тях стоеше Копринения, скръстил ръце на все още незакърпената си риза, и Слънчевия, ухилен още по-кисело от обичайното.

— Какво значи това? — обърна се Фурията към Рел.

— Ние идваме — обясни Лис.

— Помолих ги да не идват — намеси се Копринения.

— Не бива. Градът…

— Той няма да дойде тази нощ — обади се Рел изпод забралото, с все още груб и изкривен от белега глас. — Ние знаем къде ще бъде той.

Фурията кимна. Наистина, от чутото нямаше начин чудовището да може да устои на цялата кръв, която предстоеше да се пролее. Очевидно Рел и Лис искаха да бъдат там за появата му. Тъй да бъде. В този миг, с толкова малко хора, тя не би отпратила никого. Фурията сви рамене към Копринения, който се стегна още повече и се намръщи безпомощно и неодобрително.

Слънчевия дойде при нея.

— Аз трябва да отида — изръмжа той.

— Единият от нас трябва да остане, а ми се струва, че аз съм началник на полевите части.

— Седмица по-рано не беше.

— Не бях, ала сега изведнъж съм. Дръж северната стена под око.

Презрението му й отвърна да не го учи как да си върши работата. Тя даде знак на сержант Банат. Той се изправи на стремената и махна. Знаменосците сведоха знамената напред и колоната бавно излезе от обърнатата на изток Порта на зората. Фурията издигна ръка за прощаване. Магът се поклони, здраво обгърнал себе си с ръце, с напрегната насърчителна усмивка върху устните. Слънчевия вдигна юмрук.

* * *

Отрядите на заместник-командир Улен вече бяха тръгнали, но той отиде с адютантите си на бойното поле, където някакво отделение редеше труповете за изгаряне. Най-близката до стана клада бе за починали след битката ранени. Сред тях лежеше тялото на военачалник Чос, някога Върховен юмрук при Ласийн.

Улен дръпна юздите и скръсти облечените си в ризница ръце на предния лък на седлото. Какво ужасно прахосване. Толкова много знания, хитрост и опит ги няма точно сега, когато са жизнено необходими. Империята се възправяше срещу своя най-стар и може би най-опасен враг, а бе загубила един от най-надарените си пълководци в нещо, което вече му изглеждаше безполезна вътрешна разправия. Нищо не поставя нещата на местата им тъй, както външният неприятел, а, Чос? Той вероятно би оценил иронията.

Конят на един от адютантите изцвили от нещо, за което Улен се надяваше да е непреднамерено нетърпение. За младежите в началото на офицерското им обучение този покойник не бе нищо повече от име, последна останка от приказни времена, чужди за тях като Т’лан Имасс. Какво ли знаеха за походите от преди повече от двадесет години — отпреди раждането на някои от тях? Улен обаче бе бил там. При първото си назначение бе по-млад от всички тях — просто вестоносец към щаба на Чос при последните завоевания.

От едната страна двама войници се изправиха от седнало положение в тревата и надянаха шлемовете си. Несъмнено бяха дошли да отдадат последните си почести — стари ветерани, може би хора, чиито спомени от Чос отиваха много по-назад, може би чак до първите походи. Улен бе завладян от порива да говори с тях, да споделят спомени за човека, когото бяха дошли да изпратят, ала те не изглеждаха предразположени към разговор и на него му се наложи да зачете това. Все пак, докато ги гледаше как си тръгват, долови нещо познато в това да ги вижда и двамата заедно. Може би в миналото пътищата им се бяха пресичали повече от веднъж.

Един от щабните му офицери се прокашля, Улен стисна устни и издиша. Димът от кремацията бе плътен и той трябваше да потиска пристъпа на кашлица. Сбогом, стари приятелю и наставнико. Ти заслужаваше нещо по-добро. Може би всички ние заслужавахме нещо по-добро. Той цъкна с език, подкара коня си напред и дръпна юздите настрани.

Яздеха по главното направление на похода на юг и най-напред подминаха претоварените каруци на обоза и тръгналите пеша хора от стана — парцалива тълпа талийски и малазански цивилни. Жените с децата, приятелките и проститутките, дори съпрузите на някои жени офицери, по занаят ковачи, кожари или готвачи. Махаха с ръка. После дойде ариергардът и личният обоз на императрицата, заобиколен от отделна гвардия от малазанска тежка пехота и знатни кавалерийски части. Посред тях, на сигурно място, се тътреше имперската кола, теглена от осем вола. Улен лениво се питаше дали Ласийн изобщо е в проклетото нещо и дали всичко това не бе само за показ. Малкото, което знаеше за нея, го заставяше да подозира точно това. След това стигнаха до колоните на запасните части — тук трябваше да бъде мястото на Улен, ръководството на войските заедно с Върховен юмрук Ананд. Той обаче бе любопитен да види полето напред и продължи нататък. Пресякоха вървящия в посока изток-запад търговски път и стигнаха до части от ядрото на войската, които се разгръщаха и се построяваха. Пред тях земята леко се накланяше напред. Тук ги очакваше Гвардията, сложила ръка на южния поклоннически път. Отвъд тях наклонът продължаваше и достигаше скалите в долината на Идрин.

Наемниците се бяха разположили в широка, разпростряна надалеко дъга, а крилата им бяха заети от фаланги. Явно искаха да привлекат удара в средата. Обетниците изглеждаха съвършено уверени в способността си да обезсилят и спрат всяко настъпление. Улен не бе склонен да се съмнява в тях. Той хвърли поглед към слънцето — клонеше към пладне, а денят бе влажен и се сгорещяваше бързо. Лош ден за каквато и да е дълга борба. На изток се издигаше огромното изронено възвишение, върху което едвам се различаваха развалините на Голямото светилище на Бърн. Той небрежно се запита дали Гвардията го разглежда като място за оттегляне и сбор; гвардейците обаче не приличаха на хора, които си подготвят възможности за случай на поражение.

Имперската лека пехота или унтанското опълчение, все едно — неговата тежка пехота ги наричаше „убийствените джуджета“ — вече се бяха построили по хълмовете, обрасли с висока, покафеняла от слънцето трева. Нискогнездящите птици бягаха, обезпокоени от техните движения. Много от арбалетчиците се изгърбваха и съвсем се скриваха от поглед, та Улен трябваше да се усмихне — да, добро прикритие, но няма да издържи. Маговете на Гвардията ще го изгорят. Беше го виждал преди. За разлика от повечето хора тук, той бе бил свидетел на всеобхватни сблъсъци между маговете, при които Лабиринт се сражава с Лабиринт, а под тях изгарят цели, покрити с хора, пространства земя. Беше присъствал на падането на столиците на остров Фалар и стомахът му се сви от ужас при мисълта за предстоящото. Все пак се утешаваше с разбирането, че пълен сблъсък от такъв вид не е в традициите на Гвардията. Те никога не са били изцяло строева сила, а повече помощен отряд към някоя редовна войска, особено поделение, което е добро за тесни, точно определени цели или задължения. Надяваше се, че определено несъвършеното местоположение ще помогне за изравняването на силите.

Напред се понесоха водещите части на малазанската, талийската и фаларската пехота. Вече се бяха разделили на отряди от по две или три роти. Преминаваха през нередовните войници като кораби през развълнувано море. Много от отрядите се бяха построили с открита среда — добра стратегия срещу бойни магове. Урко беше някъде там, долу, на западното крило със своите талийци, а В’тел — на изток със Златните моранти. Улен огледа далечния строй на Пурпурната гвардия — и те прилагаха такова разпръсване, смесено с редици. Все пак Гвардията трябва да бе информирана, че Ласийн е слаба откъм магове. Остават Ноктите! Не ги забравяйте! Това, че просто е решила да спести на офицерите на Лигата такова клане, не означава, че сдържаността й ще се разпростре и върху Гвардията. Не, точно обратното — Обетниците несъмнено ще се окажат погълнати от противника. Щом се замисли за това, Улен внезапно осъзна защо ни един Нокът не нападна него или друг офицер от Лигата. Тя се е нуждаела от тях за това! През цялото време! Дори и това е предвиждала!

Той почти падна от коня — толкова силен бе обхваналият гърдите му гняв. Нима в такъв случай не са имали никаква възможност? Всичко е било безполезно? За нищо? Той се спря, свали шлема и обърса потеклата от челото пот.

Хората от щаба му също спряха и го загледаха любопитно. Не — не би могла да знае със сигурност. Просто обикновено благоразумие. Пестене на средства. Той, Урко и останалите от Лигата са били пощадени. Ласийн през цялото време е възнамерявала да привлече хората им и убийството на обичани военачалници като Урко или Дужек не е начинът да го направиш. За Гвардията обаче такива съображения не се отнасяха. Срещу тях щеше да бъде пуснат в действие целият Нокът.

Докато гледаше, знамето на Меча достигна средата на полето — този път не на кон. Новият Меч, Корболо Дом, бе решил да се бие пеш, подкрепян от легион тежка пехота. Улен не знаеше много за него, освен чутото по-рано и видяното съвсем наскоро. Свирепостта и воинското умение на човека бяха несъмнени; на него обаче му липсваха излъчването или устремът, които така привързваха хората към Дасем. При стария Меч хората знаеха, че попаднат ли натясно, Дасем ще бъде там, за да ги защити, независимо от обстоятелствата. Улен знаеше това. Редица пъти беше виждал как Дасем, следван от своя отряд на Меча, пробива път през бойното поле, за да помогне на тежко притиснати части и позиции. Това не можеше да се очаква от този Меч.

— Господине? — осмели се един от офицерите му и го извади от унеса му.

— Да?

— Не бива ли да се връщаме?

Улен сви очи. Вече беше уморен.

— Да. Несъмнено Върховен юмрук Ананд се чуди къде ли сме се отнесли…

Той внимателно обърна коня си.

* * *

Новоназначеният пристанищен оценител Дженосо Ал’Суле от Коун изгледа с нещо близко до ужас олюляващото се, запъващо се придвижване на настоящия посетител на заетите им докове. Боже на хилядата настроения, моля те да не потъне на котвената стоянка! Началниците ще забележат загубата на приходи! Все пак, ако потъне, официално ще е заемал стоянката и тогава собствениците ще бъдат правно задължени…

Дженосо приглади чисто новата си униформа — имперско черно, поръбено с виненочервено — и зачака, докато пристанищните лодки довличаха кораба. Щом привързаха здраво въжетата към кнехтите, той тръгна напред и очакваше спускането на подвижно мостче, което да го посрещне. Такова обаче не се появи. Той спря рязко на края на дока и огледа релинга. Богове! Каква развалина! Да не са били в буря?

— Добре дошли? Корабът… — Дженосо се огледа за името. Беру, не! Кой би нарекъл така кораб? — … ааа, Рагстопър?

На парапета се показа блед, болнав моряк.

— Никой да не се качва на борда! — викна той доста силно и посочи с пръст.

— Много хубаво — ваша работа. Моята работа са регистрацията и инспекцията. Пуснете ме на борда сега.

— Не! Върви си!

— Не ставайте смешни. Товарът ви трябва да бъде прегледан и да бъдат събрани такси. Хайде, хайде. Не разполагам с цял ден.

Мъжът отметна дългата си, невчесана, мърлява коса.

— Чума! — викна той. — Да, така е! Имаме чума! Гледайте! Ооо!

Дженосо примигна объркано.

— Е, в този случай сте нарушили стандартната процедура. Трябва да хвърлите котва в залива, да вдигнете черно знаме…

Морякът бе избутан от старец с щръкнала сиво-бяла коса и набръчкано, потъмняло от вятъра лице.

— Правилно ли чух думите „стандартна процедура“? Какво им става на всички пристанища тия дни? Еех, едно време в Коун неколцина сребърни полумесеци стигаха… Опази ни, светий Десембрий! — извика мъжът, докато гледаше града. — Трябва да сте опитали да вземете такса не от когото трябва!

Дженосо се мъчеше да пренебрегне точността на непринуденото наблюдение.

— Няма значение — сега са необходими повече средства за възстановяването — следователно, да се залавяме за работа.

Старият капитан — тънката му, избеляла от слънцето риза едва се държеше на кокалестото тяло — му махна със свита ръка:

— Защо имперското знаме? Мислех си, че Коун е достъпен за най-високото наддаване. Или наддаването е приключило?

Дженосо отново се помъчи да запази равнодушно изражение и тон.

— Ще ви съобщя, че не вчера почти тридесет хиляди войници от провинцията Коун минаха оттук, запътени на запад, за да служат на Империята.

Капитанът потърка лицето си с ръка и направи физиономия.

— Така. Вчера или не? Кой ден?

— О… моля?

— Казахте „не вчера“. Кога е било тогава?

На пристанищния оценител му се стори, че някак си контролът над ситуацията му се изплъзва, ала не можеше точно да посочи как и кога стана това.

— О, вчера, или нещо такова…

— Е, защо не го каза, човече! В името на боговете!

Дженосо така силно стисна восъчната си табличка, че усети как върховете на пръстите му потъват в нея.

— Господине! Работата…!

— Цялата работа с това, което ни се предлага сега, е, че ние се предаваме. Сякаш Империята е стиснала всички пристанища в юмрук, тъй че ние си тръгваме!

Свъсените вежди на пристанищния оценител го заболяха.

— Не разбирам…?

— Нито пък аз. Тръгвай си!

— Какво — аз ли?

— Че ти какво — да не би да ги подкрепяш? — и той махна настрани. — Тръгвай си!

— О, не, капитане! Моля те! — примоли се някой. — В името на милостта на Солиел! Искаме вода, храна…

— Искате възможност да се измъкнете! Хайде, движение!

— Господине… — обади се Дженосо. — Господине!

— Да? Още ли си тук?

— За съжаление.

Откачен смях откъм капитана.

— Такова е настроението, момко.

Босоноги моряци, облечени в парцаливи гащи и ризи, се прехвърлиха през бордовете, за да се спуснат по въжетата. Дженосо посочи с ръка.

— Чакайте. Не можете да направите това. Чакайте. Да хвърляте котва и да вдигате котва, както ви скимне! Дължите такси — док, трябва да платите на лоцманите…

— Знаеш ли какво — обяви капитанът. — Ето ти началната вноска.

И той подхвърли нещо, някакво топче.

Изпаднал в паника, Дженосо хвърли табличката си, за да улови тъмната топка. Той я заподхвърля в ръце и я загледа.

— Какво е това? — направо изскимтя той.

— Каквото ти си мислиш, че е.

Дженосо замръзна и задържа топката — или яйцеобразното нещо, на ръка разстояние. Устата му зяпна, но не излезе звук.

— Вдигайте платната! — нареди капитанът. — Имаме попътен ветрец. По-слаб е от газовете, изпуснати от някоя графиня на прием, но ще свърши работа.

Платното и въжетата заскърцаха, а по палубата затропаха крака. Дженосо остана неподвижен. Ръцете го боляха.

— Сбогом на тези задушени от чиновничеството земи! — ревна капитанът. — Проклети да сте всички, оценители, събирачи на данък и всички вие, разбойници на държавна служба! Да приседнете на Гуглата дано! Сбогом на всички такси, десятъци, данъци, сметки и повинности! Проклинам ви всички да отидете от тъмната страна на Бездната!

Платната поеха слабия бриз. Моряците се захванаха да отблъскват кораба с пръти. Капитанът продължи словото си. Тази необичайна дейност неизбежно привлече вниманието на пристанищната стража и едно поделение тръгна да разследва. Сержантът му намери оценителя пребледнял, с разтреперани ръце, здраво стиснал нещо в тях. Сержантът внимателно го издърпа и го разгледа.

— Печат на имперския арсенал — замислено отбеляза той.

— Това не е ли… — пристанищният оценител заекна със слаб глас. — Не е ли…

— Обикновена димка — обясни сержантът и си я подхвърли от ръка в ръка. Вдигна брадичка към измъкващия се в залива кораб. — Кой беше това?

— Рагстопър — изпъшка Дженосо, докато раздвижваше и разтриваше ръцете си. Погледна надолу и видя как табличката му се е плъзнала точно през някаква дупка между дъските на дока и е паднала във водата. Той притисна горещите си ръце към лицето и се застави да не заплаче.

— Рагстопър, казваш? Е, ние ще го чакаме. Няма значение къде спре — ще го чакаме.

* * *

Морето се надигаше и тежките облаци предвещаваха буря, но въпреки това Ятенгар удари с тояжката си по палубата на Окаяник и свика съвещание на участниците в обреда. Хо седна на кърмата със Су и Девалет. Уикската вещица бе съвършено нещастна посред ужасното време, а корелската морска вещица се чувстваше напълно спокойно.

Участниците — около двадесет и трима без Ят — се дотътриха заедно и Хо отново бе поразен от тъжното зрелище. Всички ние приличаме на сбирщина селски малоумници. Косата ни е накълцана и лошо избръсната, облечени сме в намерени на кораба парцали — цялото старо облекло, сандали и подобни, е изхвърлено зад борда. Някои мъже дори бръснат телесното си окосмяване. Бледокожите са изгорели от слънцето. Кожата на всички ни е загрубяла, напукана и кърви от непрекъснатото търкане. Човек може да си помисли, че на борда има чума. И все пак действа — това, както и фактът, че островът е далеч зад нас. Мога да усетя как силите ми се възвръщат. Тук са, просто трябва да се осмеля да се протегна към тях.

Участниците се построиха в редички пред Ят, маг и жрец от Седемте града. Разбира се, Хо бе проучвал обредната магия много по-задълбочено от повечето учени магове и знаеше, че Су сигурно също е запозната с изискванията й. Уикските магьосници и вещици я използваха редовно. Мислеше си, че Девалет също ще да е в течение — Рюз се славеше със сложността на своите обреди.

Никой от тях не бе избрал да участва. Дали това беше просто следствие от личната омраза към Ят, или имаше нещо повече — по-дълбоко подозрение или естествен уплах, или пък последиците за всички участници, ако нещата потръгнат зле? Може би всичко заедно.

Започна достатъчно добре. Хо засече само нищожно отражение от присъствието на слаби следи от отатарала. Около насядалите магове корабът си плаваше, както всеки ден. Екипажът от Обетници скъси платната и закрепи всичко срещу приближаващата буря. Блуз стоеше на кормилото заедно с Почерпката, а Пръстите седеше до тях, облегнат на борда. Небето притъмня, а ниските плътни облаци се завихриха. Хо искаше да го спре, но разбираше, че времето ги притиска. Събитията се съсредоточаваха в Кюон. Наближаваше някаква кулминация, при която те трябваше или да действат, или да изгубят всякаква възможност да повлияят на изхода й.

Той огледа разранените си длани, петите на краката, изрязаните с нож разкървавени нокти — и всичко това самопричинено! Имаше ли в това някаква метафора за неговите и на спътниците му стремежи? Ако да, то тя не бе приятна.

Възгласи привлякоха вниманието му към Печалния — Блуз — на кормилото, както и към Почерпката и Мъждивия. Очите на човека бяха приковани върху Ят, устните му се движеха, докато следваше заклинанието и кимаше сам на себе си при приготовленията на Ят за наближаващото сливане. Хо смаяно се изправи — този беше маг! Да, наистина е един от нас!

— Ти си също тъй и маг — обърна се той към Блуз.

Онзи се спогледа с Пръстите и в края на устните му се надигна подигравателна усмивка.

— Не го разгласявай. Пръстите и аз искаме да изненадваме хората с това.

— Кой Лабиринт, ако мога да попитам?

Свиване на рамене:

— Д’рисс.

И тъй, Пътищата на земята. Лабиринтът бе много подходящ за проучванията им в Пъкъла. Така ли е успял той да се отърси от станалото с него там? Ала успял ли е? И той — забеляза Хо — не участваше в обреда. Блуз и другият Обетник се бореха с тежката дръжка на кормилото и здраво я въртяха. Девалет стоеше права и изучаваше надигащите се към тях като сивкави кули вълни.

— Скъсете платната още повече — викна тя на Блуз. — Сега.

Той не си губи времето да мисли или да отговаря, а просто кимна на Почерпката, който се затича да предаде заповедта.

— Прекалено леки сме — изръмжа тихо жената. — Трябваше да вземем повече баласт в Пъкъла…

— Още отатарал? — на шега я попита Хо.

В отговор морският маг посочи напред:

— Това ще ни убие също толкова сигурно.

Ледена пръска попадна на лицето на Хо. Той я обърса.

— Тогава да се надяваме Ят да успее.

Сега магът от Меър бе единственият човек, застанал изправен на палубата, без някой да го крепи. Всички останали седяха или се бяха хванали за въжетата отстрани. Тя стоеше с широко разкрачени крака и сключени на гърба ръце. Погледна към Хо.

— И двамата знаем, че целият ден ще отиде за привеждане на всички в хармония за събирането. Една вълна може да ни отнесе по всяко време преди това.

— Тогава по-добре ни помогни — обади се Су и тъмното й лице се набръчка в усмивка.

Девалет вдигна поглед към облачното небе и измърмори някакви проклятия на корелски. На Хо му се стори, че в езика дочува отзвуци от старото малазанско произношение.

— О, много добре — изсъска тя на талийски, хвана лоста на кормилото и го бутна към Блуз. — Хайде, давай ми го, проклетнико.

Онзи хвърли неуверен поглед на Хо, който му позволи с кимване. Той и Мъждивия поеха дълбоко дъх и предадоха лоста под надзора на Девалет. Незабавно Окаяник се закрепи, а придвижването му стана по-гладко. Тя побутна лоста само с показалеца и палеца на едната си ръка и носът се надигна, за да посрещне една прииждаща вълна.

— Твърде сме леки — неодобрително промърмори жената.

— Няма ли отражение? — напрегнато попита Су.

— Да, има отражение, проклето да е! — изръмжа морската магьосница. — Отатаралът е пила, която дълбае ума ми, но мога да го отстраня. Не, има нещо друго…

Очите й се свиха до процепи, докато търсеше навътре.

— … Нещо, което не мога да определя. Но го има. То тегли, като прилив или течение, и ме подтиква да се отклоня…

Тя поклати глава.

— Твърде повърхностно. Не мога да отделям време и усилия — вие го гонете!

Тя им обърна гръб и сложи край на всякакво разсейване.

Су изпрати на Хо съучастническа усмивка и той отново се запита — какво ли има предвид старицата с такива неща? Не беше ли просто подкана да вижда това, което съответства на неговите страхове и намерения? Щеше ли тя по-късно да твърди, че през цялото време е знаела как ще потръгнат работите? Превземките го отегчаваха безкрайно. Никой човек не можеше да опознае ума на другия или пък собствените си най-дълбоки подтици, надежди или чувства. Всички хора бяха непознати — източник на постоянни изненади, понякога разочароващи, но в други случаи приятни. Той смяташе, че така стоят нещата с всички.

В средата на палубата Ят също седеше с отпусната в скута тояжка и се мъчеше да втъче лептата на участниците в еднороден поток на уловена сила, която да бъде удържана, обединена и пречистена, а после пусната да действа във внушителна проява на воля и намерение — прехвърлянето на кораба през Лабиринт от едно физическо място на друго.

* * *

— Какво чакат? — попита Брил с ръка на лопатата, докато гледаше редиците на Гвардията на юг.

Наит не спря яростно да удря сухата земя.

— Отде да знам, в името на Бездната? Сега спирай да клинчиш и се залавяй за работа!

Брил се ухили и се зае отново да копае тяхната траншея.

Просто гледай да издържиш още малко, молеше се Наит, и ще имаме отличен отбранителен участък. Още съвсем мъничко… Той приклекна в тревата и се огледа наляво и надясно. Нямаше много движение. Единични изстрели откъм леката пехота — нищо сериозно. Какво чакат всички? Работата е, че беше много плашещо. Май никой не гори от желание да го убият, струва ми се. Мей бе подбрала хубав хълм — не твърде висок, за да привлича ненужно внимание, нито пък твърде нисък. Нито близо до средата, нито прекалено настрани. Щом домъкна взвода си, Наит разпореди на всички да копаят дълга полукръгла траншея — тяхното укритие, щом маговете и Забулените излезеха на лов. Мей и редовните войници монтираха каменомета. При това сражение вместо камъни щеше да изстрелва нещо много по-смъртоносно по всеки маг или Обетник, достатъчно глупав да разкрие позицията си.

Щом стана дума за магове, с тях бе Хеук. Към някои от сапьорите взводове зачислиха кадрови магове, при все че Наит не можеше да проумее каква полза би имало от стария сюнгер. Той подръпна своята бригантина от кожа и желязо — намерена в каруците на снабдителните части от ловките пръсти на неговите наборници. Те също се перчеха с по-добри доспехи — подплатени с плъст и многослойни кожи, подсилени с халки и гвоздеи, железни шлемове, набедреници и налакътници. Твърде много броня. Те обаче бяха млади. Ако останеха живи достатъчно време, щяха да открият точното равновесие между защита и тежест.

Смесени конни отряди — малазанци и хора от Лигата — пазеха далечните краища на полето; бяха твърде малко, за да извършат нещо повече. Повечето от командирите бяха слезли от конете, за да застанат заедно с батальоните си. В средата на полето знамето на Меча обещаваше настъпление, но то не започваше — очакваха нареждането на Ласийн. Наит се питаше колко ли време ще продължи това. Какво чакаше тя? Защо не пуска напред леката пехота и не протръби настъпление? Вече е следобед, а все още никой не е разменил удари с противника.

На бронирания ръкав на Наит кацна кафяв скакалец и той духна, за да го отпъди. Върви си, дребосъче — тук нещата ще станат твърде горещи за такива като теб. Той забеляза, че стрелбата на унтанското опълчение на лявото крило зачестява. Някое острие или редица от Гвардията бе настъпило или направило нещо друго и опълченците отговаряха. Щом видяха братята и сестрите им да стрелят, още и още арбалетчици се показваха за стрелба. Полетите на стрелите стигнаха до непрестанно тропане, след това до дъжд, а после до убийствена буря. Ето как щеше да започне — някое незначително движение ще предизвика отговор, той ще предизвика друг отговор, използваните сили ще нараснат и двете страни ще бъдат въвлечени, преди да са го усетили. Изцяло лишен от самозаблуди, Наит знаеше, че е новак. Такова разгръщане на хаос, на слепи сили, удрящи една по друга в мрака, отвръщащи без мисъл, изглеждаше смислено в сравнение с видяното от него досега. А и достатъчно скоро щеше да се стъмни — проклятие! Сякаш нещата не можеха да станат още по-зле! Мракът! Няма начин да се ометат от това поле преди нощта.

Наит се огледа за кадровия маг.

— Хеук! Идвай тука!

Старецът се появи — примижал, с омазнена коса.

— Ти с какво ще ни помогнеш?

Хеук закри очите си срещу следобедното слънце.

— Молете се да нямате нужда от мен…

— Да, да. Само това чуваме от теб. Е, ти знаеш ли какво казвам на това? Казвам пълни глупости! Ще имаме нужда от всички!

Магът огледа полето изпод дланта си и кимна в кисело съгласие.

— Мисля, че си прав.

— И?

— И… — и той отново се сниши в плиткия окоп — ще чакаме нощта.

Наит се озапти да не хвърли лопата пръст по него. Поглеждаше с едно око на затягащото се огнено сражение. От поделението на фланга, което поемаше пороя от стрели, излетяха две огнени дъги, извиха се към небето, а после се стовариха надолу и избухнаха в бушуващ оранжево-червен пъкъл. Пред тях се издигаха ивици от пламък, тъй като изсушената от слънцето трева пое огъня като суха прахан. Леките пехотинци бягаха като мравки от разритан мравуняк.

Наит се напъха в широката колкото раменете му траншея. Господарката да е на помощ, започна се! И работата не изглежда добре.

— Вода! — ревна той. — Залейте се!

Той се замъчи да развърже с разтрепераните си ръце един издут мях.

Някъде в далечината прозвуча гърмежът на остриета. Техните кохорти обстрелваха някой маг, който и да бе той — като че ли той или тя са още на мястото си! И все пак се наложи някаква последователност. Маговете се показваха, за да разбият всяко съсредоточаване на сила, а сапьорите опитваха да ги проследят и унищожат. Наит харесваше последната част… но не бе особено въодушевен от преследването. Ще бъдем размазани, докато си тътрим задниците из това поле. Не — няма да стане.

— Хеук!

Бърборка се показа, приклекна над Наит и дългата й кожена ризница докосна земята под коленете й.

— Да продължаваме ли да копаем? Копаем целия проклет ден. Искам да кажа, боят започна.

— Ще слезеш ли тук! Идва огънят!

— Не — отвяха го.

Наит се изправи.

— Какво искаш да кажеш — отвели са го?

Той присви очи над бойното поле. Във въздуха висеше много дим, но все още твърде малко огън. Хеук се беше измъкнал и бе прегърнал високата си кафява глинена кана.

— Какво стана с огъня? — попита Наит.

— Някой от нашите го е угасил.

— Имаме някой, дето да може да направи това?

Вдигане на рамене.

— Да. Лабиринтът Серк. Може би Бала.

— Бала? Тази пък коя е?

Ухилени развалени зъби:

— О, ще я познаеш, щом я видиш.

Бърборка продължаваше да клечи до окопа. Наит я изгледа ядосано.

— Какво правиш тук, в името на изгнилата Полиел? Хващай се да работиш! Продължавай да копаеш — сапьорите правят това.

Лицето на момичето се удължи и то си тръгна. Наит огледа Хеук.

— Слушай, не искам да ме разкарват насам-натам из игрището на Гуглата току пред нас…

— Разумно решение.

— Само че трябва да засечем целите си и тъй нататък. Не можеш ли да направиш нещо, за да ни помогнеш?

Магът сведе мърлявото си набръчкано лице към гърлото на каната, сякаш проучваше дълбините й. Вдигна поглед и намигна.

— Смятам, че може и да мога да го направя.

Веждите на Наит се вдигнаха. Проклятие — всъщност ще видим този взел-дал дъртак да свърши нещо?

— А? Ами направи го.

— Чакай нощта.

И магът се смъкна долу.

Умник. Наит внимателно огледа редиците. Знамето на Меча продължаваше полека-лека да се придвижва напред, без обаче той да е съвсем преминал в настъпление. Редовете на Гвардията оставаха неподвижни. Защо са опрели гръб в скалата? Вярно е, че трябва да държат пътя към моста, но все пак… И двете страни не желаят да се цапат с кръв. Ние знаем, че Обетниците ни чакат; ние пък сме четири към един повече от тях.

* * *

Бляскавата не можеше да повярва в това какъв погром нанасят унтанските опълченци на нейните редици. Бяха като хапещи мухи или стършели, а нейните хора — като объркания бедрин, който опитва да ги помете. Нещо трябваше да бъде сторено. Още колко време трябваше нейните мъже и жени да удържат положението и да не са нищо повече от удобни цели?

Братя! В мислите си тя се обърна към своите паднали братя и сестри Обетници. Говорете със Скинър. Трябва да настъпим! Да прочистим бойното поле от тази заплаха! Не можем повече да отлагаме!

Твоите притеснения ще бъдат съобщени — донесе се отговорът отдалеч.

Притеснения? Нейната тактическа преценка не е нищо повече от някакво притеснение? Та нима тя не беше втора в командването?

Скинър те предупреждава да оставиш настрана паниката си. С тези вредители ще се разправим в подходящото време.

Паника! Паника! Тя стисна дръжката на дългия си тънкоостър меч. Той за какъв се вземаше? Тя почти напусна мястото си на началник на крилото, за да застане срещу него, но се въздържа — знаеше, че не може да изоставя позицията си. Проклет да е! Както и да е, ще действам, дори и той да не го направи! Братя! Заповеди за Опушения, Лъжльото и Шел — имате разрешение да дадете на леката пехота да се разбере и да продължите с настъплението!

Заповедите ще бъдат предадени.

Ще бъдат я. Скинър може и пукната пара да не дава за обикновените войници от третото въвеждане, но тя щеше да направи всичко възможно, за да защити подчинените й мъже и жени!

Заповедите са приети.

Добре. Сега на тия гадове ще им се стъжни, задето са доближили нейното крило!

Няколко мига по-късно посред полето между тях се надигна огнена стена и се запъти на север. Далечни фигури се загърчиха, изненадани от внезапното изригване. Мнозинството от леките пехотинци се обърна и побягна. Огненият клин се разшири и засили, а пламналият сред тревата пожар заплашваше да погълне цялата равнина. Тогава, също тъй внезапно, пламъците угаснаха. Кой беше този маг, в името на тайнствата на Кралицата? Опълченците отново запълзяха напред и започнаха да се целят в нейните редици, където войниците се криеха зад щитовете. Проклятие, та те са храбреци! Внезапни провиквания от изненада и тревога — стрелбата запецна и отслабна. Лъжльото и Шел работят. По-малко зрелищни от Опушения, но точно толкова ефективни. Можеше да си представи как Лъжльото разрушава оръжията им, а Шел размеква почвата под краката им. Достатъчно да ги обърне в бягство.

Тогава нещо проблесна през зрението й. Мъжете и жените от охраната й изпопадаха — един стискаше стрела във врата си, а друг в гърдите. В гърба на Бляскавата се опря студено желязо, тя се обърна, хвана ръката на нападателя, удари и строши гърлото му. Нокти! Две пълни Ръце! Още един приклекнал човек се прицели и тя се сниши — над главата й пропя стрела. Тя подскочи, търкулна се, събори жената, хвана я за главата, завъртя я и й счупи врата. Изправи се, извади дългите ножове от пояса си и нещо я удари — вълна от натиск, която след минаването си оставяше всичко наоколо тъмно и тихо. Изведнъж настана здрач, а небето беше безцветно. Полето си стоеше, ала сега се простираше празно. Сянката! Тя се завъртя и намери това, което търсеше — мага, малко по-нататък. Без да обръща внимание на болката от удара в гърба, тя се насочи към него.

Сенките се сгъстиха и се приближиха към нея. Тя продължи. Нещо я стисна за гърлото и прекъсна дъха й. Тя опипа врата си, ала не намери нищо. Сенките ме задушават! Как да… Тя се опита да диша, но нищо не стана. Дробовете й пламтяха. Гърдите й се свиха от растящия неистов страх. И въпреки това тя го видя през размазания полумрак — мага от Нокътя — и тръгна към него. Изненадващо, но мъжът не се помести — той невярващо гледаше вървежа й, а очите му все повече се разширяваха с приближаването й. Сенките се свиха като примката на бесилка. Тя усети как ударите на сърцето й постепенно заглъхват.

— Не… невъзможно — смаяно прошепна мъжът.

Може би е било необходимо по-подробно осведомяване за Обетниците — рече си Бляскавата, когато замахна и преряза гърлото му с един удар. После тя падна и зрението й помръкна.

Братя! Присъединявам се към вас…

* * *

Оло си пушеше лулата, излегнат в лодката, скръстил ръце, разперил крака навън, нахлупил шапка над очите срещу залязващото слънце на късния следобед.

— Лодкарю — изрече някой. — Да ме превозиш?

Лодката се залюля леко и той неохотно се надигна.

— А?

На дока стоеше дебелак в разкошни тъмносини дрехи и го гледаше; на дебелите му устни бе лепната особена плашеща усмивка. Оло го гледаше подозрително. Какво правеше богаташ като този, обръщайки се към него, в името на Бога с хилядата лица? Човекът приличаше на някакъв евнух или служител от двора на императрицата. Да не се беше загубил?

— Да, какво мога да направя за вас?

— Да използваш уменията си, добри ми лодкарю, за да ме преведеш през залива.

— През залива? Може би искате да кажете към доковете за подправки и коприна?

— Не. Искам да кажа точно през залива. На запад.

Оло се поизправи, вдигна поглед и закри очи.

— Ама там няма нищо…

— Това е моя грижа, не мислиш ли?

И човекът извади златна монета. Оло се облещи към монетата, после протегна ръка. Мъжът пусна монетата. Тежеше доста — не че бе държал много златни имперски слънца през живота си.

— Заповядайте.

Който и да бе, мъжът поне беше запознат с водата, понеже без усилие се отпусна на леките ръчно издялани дъски. Оло приготви греблата и се отблъсна от дока.

— От нападението и откак императрицата потегли, е спокойно, а?

— Да.

— Да, я! Та тя взе цяла Унта със себе си, нали така? — и се засмя.

Мълчание. Оло хвърли бърз поглед към пътника си и го видя как замислено гледа настрани; бледият му лик бе леко набръчкан от озадачено изражение. Оло също присви очи — човекът явно гледаше някакви сплетени листа, понесли се из вълните. Стари молитвени приношения. Явно не обичаше дребните приказки. Оло продължи да гребе и си даде миг, в който да снеме широката си вълнена шапка. Може би бутилка канско червено и онова талийско момиче — онова, дето се имаше толкоз важно. Или може би оризова ракия за толкова дни напред, колкото ще може да я понася. Като помисли за това — Оло бързо погледна потъналия в себе си пътник, извади една кратуна и отпи от нея.

— Какво замисляш, Маел?

Оло зина и се задави.

— Аз ли, господине? Нищо, господине! Просто съм малко жаден.

Евнухът обаче дори не гледаше към него. Беше се извърнал настрани и гледаше над водата. Оло също примижа, но видя само леките зелени извивки на залива и гората от кораби на котва. Лодката се забави.

Без дори да обръща глава, мъжът изрече:

— Продължавай да гребеш или скачай през борда. Решението е твое.

После протегна ръце през борда.

Оло го зяпна. Какво? Той кой е да…

Под ръцете на мъжа водата започна да се пени. Кипеше, все едно ври, засъска и избледня до светлозелено.

Оло за малко да падне назад, когато се опря на греблата. Богове, простете ми! Бъди благосклонен към мен, хилядосъщностни боже! Какво съм сторил, та да заслужа това — освен всички неща, които съм извършил, но за които не съм казал на никого?

— Тези нагънати листа. Цветята и венците на водата. Те какво са?

Оло гребеше по-здраво, отколкото го бе правил за последните тридесет години, и си пое дъх.

— Приношения. Молитви.

— Приношения за кого?

— За бога на водите, господине. За бога на всички морета. За бога с хилядата настроения, хилядата лица и хилядата имена.

— Не! Маел! Ще се гърчиш в смъртни мъки за това!

Оло зина към мъжа. Маел кой? После си спомни и отново загреба. Лодката друсаше и се клатеше в станалите изведнъж трудни води.

— Говори! Нареждам ти!

Оло някак си разбираше, че пътникът не се обръща към него. Лодчицата забърза, ала не заради усилията на Оло. Водата се надигаше и се издуваше под тях като духнато от вятъра одеяло, а неговата черупка се спускаше по склона му. Той изостави греблата, грабна кратуната, изсипа я върху лицето си и запреглъща. Ужасяващо, но чу нещо да се обажда:

— Малик. За какво да говорим?

— Какво си намислил? — попита пътникът.

— Аз? Нищо. Твоите нареждания не позволяват това. Просто съм наблизо — в очакване да ме призовеш. Трябва ли да бъда обвиняван за това, че други са ме усетили и са ми дали приношенията си? Молитвите си? Моя грешка ли е, че старите обръщения и заклинания са били някак си припомнени?

— За какво дрънкаш? — направо кресна пътникът му; вече държеше ръцете си свити в юмрук на слепоочията.

Гласът придоби остро звучене.

— Вече съм освободен от теб, Малик. Твоите запрещения върху мен се счупиха, разнищени от ударите на хиляди хора. Ти и аз сме приключили. Свършихме. Повече няма да разговаряме. Бих могъл да те смажа сега — а и трябва, заради всички извършени от теб престъпления. Аз обаче ще сдържа гнева си. Напоследък твърде много си позволявах да му се поддавам. Моят последен дар за теб е това преминаване. Това, твоят живот и милостта ми — дано да те задави.

Лодчицата изведнъж се завъртя като тапа и се понесе по разпенените води. Оло изпитваше ужасяващото усещане, че пада, после водата прехвърли бордовете, лодката се олюля и се успокои. Той се захвана да изгребва водата с шепи. Пътникът му се беше отпуснал на кърмата, подгизнал от вода. После Оло хвана греблата и започна да гребе за живота си. Западният бряг вече бе близо, при все че изглеждаше твърде стръмен и необитаем. Да не би да бяха излезли в залива? Когато лодката доближи скалистия бряг, той се огледа и изненадано отвори уста. Къде се намираше, в името на шегите на Кралицата? Та това не бе Унта! На север имаше град, само дето бе твърде малък. И той обаче изглеждаше да е преживял нападение. Той насочи лодката към някаква скала и стъпи с обутия си в сандал крак, за да я закачи. Вълните заплашваха да разбият лодката в брега, но той се оттласна и овладя порива. Движение извести, че пътникът му се е размърдал.

— Загубихме се, господине — викна той над шума на вълните.

Дълга пауза. После:

— Да, аз се загубих. Но може би не напълно.

Мъжът явно бе един от ония побъркани магове, за които бе чувал в песните, и някак си безумието му го бе засегнало — богове, дано премине!

— Искам да кажа, господине, че не знам къде сме.

Мъжът се помести напред и постави студена влажна ръка на рамото на Оло.

— В Коун сме — обясни той и отблъсна Оло, за да достигне скалата.

Оло го изгледа:

— Наистина ли, господине? Искам да кажа, че никога не съм бил тук.

Дебелакът отметна назад мократа си коса, кръстоса ръце на широкото шкембе, преплете пръсти и се загледа в града на север през спуснати клепачи.

— Е, вече си тук.

Нещо трябва да бе привлякло погледа му, понеже той се наведе, протегна се надолу и взе в ръка навито приношение от листа. В него имаше старо повехнало цвете здравец. Така, значи дори и тук, в Коун, рече си Оло. Известно време човекът доста замислено разглеждаше приношението, а дебелите му устни се бяха извили надолу.

— Търпение, това е урокът. Търпение — и приемане на непроменимото. Питам се дали най-после ще го науча?

— Простете, господине?

Все едно Оло не се беше обадил. Мъжът хвърли приношението обратно във вълните и се обърна. По-нататък на брега, при малка скала, щръкнала посред стръмен склон от камъчета, плавей и пясък, точно там, където не беше имало никой, чакаха мъже и жени. Оло разпозна облечените в тъмно фигури от историите и вече просто се радваше, че е бил оставен жив. Той надигна кратуната, за да отпие, но установи, че е празна, и я захвърли с отвращение. Тогава си спомни за монетата и зарови из ризата си. Намери я, викна радостно и крадешком погледна към брега, ала фигурите си бяха отишли, а с тях и страховитият му пътник. Дано всичките пропаднат в Бездната!

Той се отблъсна от хлъзгавия, покрит с водорасли камък, и загреба наобратно. Сега към Коун. Надяваше се да са достатъчно цивилизовани, та да имат поне един-два бардака. А и каква история имаше за разказване! Дори можеше да му стигне за една нощ в дома.

* * *

Улен вдигна шлема на загинал войник и видя, че е натежал от съсирена кръв. Той захвърли влажния предмет. Четирима от Обетниците убийци на Качулката. Запасните части в безпорядък. Някаква унищожаваща плътта магия от Лабиринт, спряна само от телата, които я нахраниха. Той долови погледа на лечителката, която се занимаваше с Върховния юмрук Ананд, целият в кръв и проснат върху наметало, и кимна въпросително.

Тя стана и доближи лице до ухото му.

— Може и да живее.

Улен се обърна към пребледнелите и разтърсени офицери от щаба — имперски и талийски.

— Променете реда на бригадите.

Облекчени отсечени кимания навсякъде.

— Останалите след мен. Отсега нататък се движим.

Отдавания на чест.

— Тъй вярно, началник.

Той се насочи на юг, към най-добрата наблюдателна позиция на полето, която можа да намери. По-напред дим покриваше целия склон, където яростни огньове се надигаха само за да се завихрят внезапно, все едно подети от невидим въртящ се вятър. Неравното множество нередовни войници продължаваше да изстрелва своите поразяващи ята стрели в сгърбените редици на войскарите на Пурпурната гвардия. Досега бръмченето и песента на арбалетните стрели бяха главните шумове на битката. Зад редиците чакаха остриетата, всичките ветерани и Обетници. На запад талийската тежка пехота на Урко бе пробила и сега се изправяше срещу няколко обединени остриета. Късмет, стари приятелю. Високото знаме на Меча продължаваше да натиска в средата, сега застанало срещу най-плътните редици. Улен трябваше да се възхити от смелостта и бойния дух на човека, въпреки съчетанието с твърде ужасяваща липса на въображение. Той махна на един вестоносец.

— Отивай при В’тел. Предай му похвалата ми и му нареди на всяка цена да разбие фалангата, а после да върви на запад към пътя и да отреже главните сили на Гвардията от моста.

— Слушам, господине.

Един лейтенант от щаба се прокашля и Улен се обърна с вдигнато чело.

Имперски офицер.

— При цялото ми уважение. Това не е планът на Корболо и Ананд за сражението.

— Не, не е. Аз обаче съм служил при Чос, който се е сражавал с Гвардията. Урокът му е да не се отнасяме към тях като към армия, а като към сбор от отделни лица. Да отделим остриетата, да ги обкръжим, да привлечем превъзхождащи сили и да ги унищожим.

Офицерите от имперския щаб се размърдаха неловко.

— Отново, при цялото ми уважение, господин заместник-командир. Ние победихме вас.

Улен просто примигна озадачено.

— Ние не бяхме Гвардията.

Обади се друг млад щабен офицер — жена от Дал Хон.

— Да проверим ли как е императрицата? Ами ако не е в безопасност?

Улен обърна погледа си към равнината.

— Това не е моя грижа. Работата ми е да спечеля това сражение, ако въобще е възможно.

И той отново потегли — достатъчно дълго бе стоял на едно място. Щабът и вестоносците можеха да изберат дали да го следват или не.

Той се изкачи до южния път — висока точка, чието легло е било издигнато от имперските инженерни части. Сега над широкия склон се беше събрала наситено кехлибарената светлина на късния следобед. Викове привлякоха вниманието му към средата на полето, където някакво въртене в светлината показа отварянето на Лабиринт. Разля се мрак и оттам излезе нещо тъмночерно, ъгловато и с крила. Демон. И то не от нашите. Офицерите от щаба извикаха разтревожено. Улен се обърна към тях.

— Наредете на опълчението да съсредоточи огъня си върху това нещо!

— Слушам — и жената от Дал Хон отдаде чест и хукна към най-близкия кон.

Добре. Един урок от Чос — дори и да знаеш, че не е достатъчно, направи нещо! Къде ли бяха проклетите им кадрови магове? Вече отнесени от Забулените?

Пред погледите на целия строй от мъже и жени нещото се хвърли върху тежката пехота на Урко, спусна се и захвана да замахва наляво и надясно. После се издигна с жертва в ръце и я разчлени пред всички — крайниците се завъртяха, а телесните течности се разплискаха. Улен можеше да се закълне, че всичките му хора потръпнаха пред зрелището. Гуглата да ги вземе! Трябва да покажем на всички, че притежаваме огнева мощ, за да спрем това чудо! Само това представление стига да пречупи бойния дух.

С тежки замахвания на крилата демонът се понесе на изток, където Златните моранти на В’тел кълцаха фалангата на Гвардията. Под създанието безредно заизбухваха остриета и разкриха несполучливите хвърляния на муниции. Къде са проклетите кадрови магове! Докато чудовището минаваше над някакъв хълм, нещо го удари и проблясване на синя светкавица накара Улен да потръпне и да извърне поглед. По склона отекна ужасяващ крясък, подобен на трошене на камък. Когато погледна отново, нещото удряше, обзето от бели пламъци, а от него бликаха капки разнообразни течности. Демонът започна да пада, а крайниците му да се гърчат, докато очертанията му се размиха, изтъняха и залиняха. Удари се в земята, събори нередовни войници и се блъсна в стената от щитове на малазанските редовни, които изпонасякоха потръпващата му плът. Сред имперските сили се понесе радостен вик. Всички хора и от двете страни се спряха и ужасено и очаровано загледаха сцената. Богове, топилка. Какъв ужасен начин да загинеш. Той си отбеляза хълма — гол, но опасан от тъмна черта, от окоп. Нещо необичайно в хребета го порази. Тревите се накланяха, олюляваха се, все едно от постоянен силен вятър — веене с ветрило! Бала.

— Дайте ми силно поделение от запасните части — поиска той.

— Имаме поделение Златни моранти — отвърна някой откъм смесицата от личната му охрана и щаба.

— Пратете ги да защитават хълма на източния фланг. Някой е изградил укрепление на полето.

— Укрепление, господине? Не е ли настъплението наша цел?

— Да отблъснем Обетниците? Едва ли. Но можем да ги разбием. Да проникнем между редовете им. Що се отнася до укреплението — и Улен вдигна брадичка на запад, — наближава нощта.

Офицерът пребледня и се поклони — очевидно мислите му се върнаха на ужасите от предишната нощ.

— Слушам, господине.

Изпаднал в немилост бивш Върховен маг и окопал се сапьорски взвод. Силна позиция. Успееше ли В’тел, можеше и да са в състояние да отстранят Гвардията от пътя.

— Какви са новините от моста? Какво става с канските войски?

Мълчание, докато щабните офицери обсъждаха нещата помежду си.

— Последните сведения са, че все още не са встъпили в бой — съобщи имперският лейтенант.

Улен спря да крачи по каменната настилка на пътя.

— Какво?

Объркване, размяна на уплашени погледи.

— Простете, господине…

— И вие приемате това?

Кимания отвсякъде. Проклети да са тия стиснати пресметливи мръсници!

— Изпратете съобщение през реката. Ако трябва, със стрела. Императрицата нарежда да нападнат този мост! И още — продължаване на протакането ще се смята за неподчинение, като след това потегляме към Кан!

— Господине! — възрази някой смаяно. — Дали разполагаме с властта…

Улен посочи на изток.

— Можем да загубим всякаква власт, Гуглата да я отнесе дано, каквато сме си мислили, че притежаваме. Вървете!

— Слушам — и един мъж изтича към конете.

Движение на пътя привлече погледа му. Появи се розова мъгла, която се раздуваше и се носеше към тях като облак. Тя поглъщаше пищящи войници, изчезващи пред очите му. Тяхната плът, доспехите им, дори костите им биваха смилани в понеслата се право към тях надвиснала мъгла. Войниците отскачаха настрани. Твърде дълго си стоял на едно и също място, глупако!

— Магия! — Улен отскочи от пътя.

* * *

Бляскавата не загуби съзнание, но след миг на известни разсъждения това не я изненада. Все пак се присъединяваше към Братята — мъртвите Обетници, привързани към своите братя и сестри. Поробени от Обета, от ужасните му необмислени условия — вечно противопоставяне. Надхитрили са Гуглата, така е, ала не могат да отдъхнат, винаги напомнят за Обета. Помни — непрекъснато идваха те да й нашепват насън и я тормозеха. Заклела си се! Помни своя Обет… Помни…

Една ръка я обърна. Тя примигна към небе с оловен цвят, закривано от скелетообразно, повехнало лице. Гуглата лично?

— Ти умираш — произнесе видението на смъртта. — Въпреки голямата ти жизненост, тя изтича.

— Ти… Имасс ли си? — пресипнало прошепна тя.

Изсъхналата плът на лицето не можеше да изрази чувство, но на Бляскавата й се стори, че вижда изненада.

— Не. Аз съм Еджуокър.

Бляскавата нямаше какво да каже, понеже името не значеше нищо за нея.

— Връщам те обратно. Твоето обвързване преминава в Сянката, а това аз не мога да позволя. Искам всички вие да си тръгнете. Ти и смъртоносният нарушител, който те е обвързал с Обета си, макар че е защитен.

Бляскавата изгледа особеното същество.

— Обвързал ме е с Обета си? К’азз ли имаш предвид?

— Както и да се нарича. Трябва да си върви. Сега ще те изпратя.

К’азз! Бляскавата прочисти мислите си, както когато призоваваше Братята. Там ли си? К’азз?

Смаяна изненада някъде далеч. Бляскава? Това ти ли си? Наистина?

К’азз! Къде си?

Бляскава, наблизо съм. Идвам! Слушай. Скинър и Качулката бяха! Те ме предадоха!

— Сега си тръгвай — обади се Еджуокър, а гласът му звучеше като ронене на суха прах. Изсъхнала ръка, само жили и кости, лежеше върху гърдите й.

Бляскавата опита да помръдне — от усилието погледът й се помрачи.

— Чакай!

От болката се задъха. Горещият задимен въздух я задавяше, тя се закашля и потръпна от спомена за пробождането.

— Ето я!

Някой се хвърли на земята до нея — Шел.

— Отново е с нас!

— Какво стана?

— Тихо сега.

И тя кимна на някого извън полезрението на Бляскавата. Тя извърна глава — Лъжльото, най-добрият им лечител. Той й кимна насърчително. Шел я изправи и й поднесе кратунка с вода. Какофонията на битката я връхлетя — по-близо, вече много по-близо. Имперската войска напредваше. Беше тъмно — залез-слънце. Лъжльото откопча доспехите й и плъзна ръка покрай страната й.

— Източното крило не издържа — обясни й Шел. — Имперските съюзници, морантите, настъпват към средата и опитват да ни отрежат от моста. Притиснати сме здраво и на запад. Според съобщенията обаче Качулката и Забулените са с развързани ръце. Казват, че Върховният юмрук загинал, че Мечът загинал, че и Урко е паднал…

— Кой го казва! — прекъсна я Бляскавата, разтреперана, докато се бореше за глътка въздух.

Шел обърса размазаната пръст от лицето и от късата си руса коса и сбръчка вежди.

— Забулените, разбира се…

Бляскавата се изправи и завъртя рамо откъм излекуваната от Лъжльото страна.

— Ноктите обаче ме намериха.

Още изненада, а чертите покрай устата на жената станаха по-дълбоки.

— И други…

— Кой още?

— Сарт, Бетел, Кеч. За тях знам.

Нито един приятел на Скинър.

— Повикай Сивогрив и Опушения при мен — веднага. И остани с мен.

Шел се поклони. На кого още можеше да разчита? Повечето от подчинените й — мислеше си и се надяваше тя. Как й се искаше ротата на Кал-Брин да бе успяла! С него се разбираха. С Пръстите и Джуп Алат щеше да е много различно. И острието на Блуз — какво се бе случило с тях, в името на тайнствата на Д’рек? Май бяха изчезнали от лицето на света.

Тя хвана ръката на Лъжльото и внимателно го отстрани.

— Още не, началник — притеснено каза той.

— Ще трябва.

Той поклати глава, понечи да говори, но се спря и кимна.

— Много добре.

Помогна й да стане. Тя огледа равнината. Нападението приличаше на мощно усилие за овладяване на полето. Гвардията не можеше да се сражава с императрицата и със самата себе си едновременно. Станеше ли това, тя трябваше да обмисли как да се изтегли — но накъде? Високомерно избраното от Скинър позициониране ги беше осакатило. Мостът бе твърде тесен, а и канците ги дебнеха във всеки един момент. Тогава отстъпление с бой до някоя защитима позиция. Единствената истински достижима възможност беше на изток…

И все пак, не трябваше ли да направи един последен опит? Тя се обърна към все още озадачената Шел.

— Остани тук. Помоли Сивогрив и Опушения също да ме чакат тук. Ще го направиш ли?

— Разбира се. Ти не си…

— Чакай връщането ми. Кажи на Опушения, че през цялото време е бил прав.

Магът постави ръка на облечената в ризница ръката на Бляскавата.

— Не отивай.

— Какво?

— Отиваш при него, нали така. Недей.

Бляскавата изгледа снопчето от бръчки около умоляващите очи на жената, заобиколената й от бразди уста; може би искаше да каже повече.

— Нямам представа за какво говориш.

Ръката се стегна.

— Бляскава! Опушения е говорил не само с теб.

— Тогава той говори неуместно.

И тя внимателно отмести ръката.

— Близнаците да го отнесат, жено! От какво се криеш?

— Губим си времето тук, маг. Изпълнявай задълженията си — както и аз трябва да изпълнявам своите.

Шел я отпрати с рязко махване на ръка.

— Отивай, глупачко! Той няма да те слуша.

Бляскавата се обърна и тръгна. Обетът. Помни своя Обет. Тя взе щит от загинал войник и го държа между себе си и леката пехота, докато пресичаше полето със събраните остриета. Викаха я Обетници, ала тя не отвръщаше. Хвърлени остриета избухваха и попиляваха пръст и чирепи, но тя не трепна. Свистяха стрели, удряха щита и се мятаха към нея, ала тя не спря.

Толкова близо бяхме… толкова близо до това най-накрая изцяло да се освободим от Обета, който е проклел всички ни.

Намери го при знамето, със скръстени ръце, както обикновено свалил забралото на шлема. Арбалетните стрели разсичаха въздуха. Една го удари и отскочи — не успя да пробие странната тъмночерна, блестяща ризница. Обетниците от неговата рота се бяха събрали около него — тя не можеше да си представи кои от Ноктите биха могли да опитат нещо срещу него. Танцьора, разбира се. Може би Топър, ако все още имаше умения — тяхното разузнаване им съобщи, че съвсем се е запуснал. Кой оставаше тогава? Никой. За миг тя се запита дали той има оправдание да е почти господарски уверен. Кой можеше да застане срещу него? Освен нея — и мисълта я споходи със свиване на вътрешностите.

— Бляскава — обади се той. — Напуснала си мястото си.

— Пълна Ръка отнесе охраната ми. Златните пробиха строя. Трябват ни подкрепления.

Той сведе облечената си в шлем глава.

— Навременна молба. Събирам остриета, за да посрещна заплахата. Ще тръгна с петнадесет от моите Обетници, за да ги разбия.

Вълна от изстреляни муниции внезапно подхвърли във въздуха пръст и чимове. Всички се снишиха освен Обетниците.

— А после? — провикна се Бляскавата; ушите й звънтяха.

— После тръгваме срещу позицията на императрицата.

— Тя едва ли ще остане, за да те посрещне — отбеляза Бляскавата с много повече презрение, отколкото възнамеряваше да покаже.

Ръцете му се освободиха и едната, облечена в желязо, отиде до черния камък — огладен янтар? — поставен на главичката на ефеса. Другата се протегна към нея и се сви в юмрук.

— Тогава Качулката ще я улови и ще я убие като червей!

Бляскавата трепна. Разбирам.

— После какво?

— После? Е, после нашите стремежи ще бъдат изпълнени.

— Искаш да кажеш, че Обетът ще бъде изпълнен.

Две стрели удариха щита й и преместиха тежестта на тялото от единия върху другия крак. Тя помести тежкия правоъгълник и го изправи.

Пауза. Скинър повика своите магове Обетници — Мара от Дал Хон, с рошавата й, сплъстена като лъвска грива коса; Гуин, в строгата си черна туника, пояс и панталони; Венчелистчето, посивял, окуцял, опрян на тояжката си.

— Мислите ти не отиват ли отвъд Обета, Бляскава? Не си ли се замисляла — а тогава какво?

— Връщаме се в Авор.

— Авор е изличен от картата! Повече не съществува. Келанвед беше твърде последователен.

Скинър отпрати възможността с махване на ръката.

— Значи, остава въпросът… тогава какво?

Шлемът се помести настрани, за да погледне зад нея, и мъжът отстъпи на една крачка. Бляскавата се обърна. През здрача и дима се приближаваха Обетници — Полугосподинчото, Котвата, Късметлията, Шел, Опушения, както и едрият Сивогрив, който трябваше най-после да извади меча.

Не, не сега! Не и когато танцуваме с имперските. Бляскавата се поклони на Скинър.

— Моите хора от източния фланг. Казваш, че си тръгнал срещу тези чужди съюзници чак отвъд морето. Много добре. Ние ще се оправим със запада. Какво ще кажеш?

Облечените в желязо пръсти на Скинър се свиха на дръжката на меча. Шлемът се обърна на запад.

— Много добре, Бляскава. Поеми това крило, а аз ще направя същото на изток. И двамата ще държим полето към полунощ. Дадено?

— Дадено.

И двамата се поклониха леко един на друг — Обетниците, на теория всичките равни, не си отдаваха чест. Скинър махна на Обетниците си и тръгна. Бляскавата гледаше след него и бавно изпусна дълга напрегната въздишка, от която цялата страна я заболя ужасно. Тя погледна Опушения — опърлен и запотен, с окъсани дрехи, с разкървавен нос — засега единствен от маговете Обетници продължаваше с настъплението и понасяше най-много от насрещните удари на кадровите магове.

— Казах ви да останете на мястото си.

Той посочи с пръст след Скинър.

— Кой знае какво можеше да направи…

— Сега не е времето.

— А кога тогава?

Дали да им каже? Ами ако не е било нищо повече от припадничаво самозалъгване? Наистина ли К’азз? Толкова близо? Богове, дано да е истина! И все пак… Не… би било твърде жестоко.

— След като нощта стане наша. Разбрахме ли се?

Кисела гримаса.

— Разбрахме се.

Бляскавата се извъртя, когато стрела от арбалет я удари отпред и закачи пурпурната й туника. Тя повика при себе си Опушения, Котвата и Шел.

— Събирайте всички, които можете. Доведете ги при мен на западния фланг. С идването на утрото ще има смяна на страните!

Те се поклониха и се втурнаха. Тя се обърна към малазанския изменник и го заразглежда, опряла ръце на хълбоците си. И той бе взел голям щит на малазански пехотинец.

— Ами ти? Ще убиваш ли малазански войници?

Сивогрив извърна поглед — ясните му небесносини очи явно бяха притеснени.

— Ще се бия, за да защитя себе си — прогърмя той.

Не. Не е достатъчно. Въобще не е достатъчно.

— Тогава заставай на мястото си и се защитавай, Гуглата да те вземе дано!

Тя замахна и се провикна към всички:

— Насам! Тръгваме да заемем западната страна! Разбийте всяко поделение! Унищожете всяка организирана съпротива!

Отговори й понесъл се през редиците гръмовен вик:

— За Херцога!

Да — за Херцога. Дано се върне и да не се окаже просто привидение, въплътило всичките ми надежди и страхове.

Втора глава

И в същата година, при този сблъсък, още веднъж се разкри пред света туй присъствие, що някога се бе оттеглило за толкоз дълго. Всичко друго трябва да бъде разглеждано като просто обяснение. Туй присъствие — и ново, и старо — се утвърди и Нощта доби вкус на кръв и желязо.

Уличният пророк, Кан

Дъхът на коня на Рилиш образуваше мъгла в хладния нощен въздух. Той погали животното по муцуната, докато чакаше в двора до строените си войници. Приготви се за пътуване и битка — гласеше съобщението на Нищожния, и той нареди на сержант Струната да изкара всички. Къде обаче можеше да има сражение на една езда разстояние? Пазарлъкът с пратеника продължаваше съвсем предсказуемо — същите фрази като в по-ранните договори, подписвани десетилетие след десетилетие и нарушавани един след друг по един и същи начин. Дали на близнаците им бе писнало дотолкова, че предвиждаха нападение над Унта?

— Ездачи — каза Струната, въпреки че Рилиш също ги чуваше.

Скоро след това в двора изтопуркаха близнаците, следвани от отряд от двадесетина ветерани. Спряха близо до Рилиш. Братът и сестрата носеха плътни тъмносини туники, панталони и кожени ботуши. Дългата коса на Пъклената бе изопната и вързана с ивици кожа. Изпод ръцете им стърчаха дълги ножове с рогови дръжки. Нищожния го погледна и суровото стисване на устата му се сви още повече.

— Само ти, капитане.

Той ги погледна — нещо се бе променило. Изглеждаха… решени да сторят нещо, което не ги изпълваше с радост. До него застана Талия и взе ръката му, но прикри движението между телата им.

— Само аз?

Пъклената посочи пътя.

— Идвай. Трябва да побързаме.

— Много добре.

Той скочи на коня и погледна сержант Струната.

— Сержант, наглеждай нещата от мое име.

Струната кимна и плюна на земята.

Талия постави ръка върху ботуша му.

— Какво става? — тихо попита я.

— Не знам. Слушай Струната.

Той нагласи тежестта на новата си кожена ризница, покрита с железни пластини, и провери окачането на мечовете.

— Пази се. Аз ще… ще те видя по-късно.

— Върни се при мен — изрече тя с толкова напрегнат глас, че почти бе изгубила дъх.

— Да.

Близнаците подкараха конете си и отрядът прогърмя напред — копитата загромолиха по утъпканата пръст на двора. Рилиш забеляза, че почти всички от дружината на Нищожния и Пъклената са стари ветерани от похода към Седемте града — опитни, ако и вехти. Яздеха устремно по пътя на юг. Докато вървяха, подминаваха отряд след отряд, застанали строени край тъмния път. Мили Фандърей! Трябва да са хиляда! Всичките чакат в нощта. Той подкара животното си напред и му отвориха място до Нищожния в авангарда.

— Какво става? — викна той.

Изпита облекчение, когато Нищожния му отвърна с обичайната си усмивка.

— Помниш ли разговора ни отпреди няколко дни? Тръгнали сме да потвърдим споразумението си с престола. И то по такъв начин, който да не може да бъде отречен! Преди всичко — ние имаме причини да ненавиждаме Ласийн, но сме тръгнали да й помагаме.

Той поклати глава.

— Политиката е такава.

— Пратеникът за това ли…

Отрицателно махване. Нищожния отмахна разлюляната си от вятъра коса от лицето.

— Не. Това няма нищо общо с него. Ние и вещиците проучваме запада. Всички са съгласни, че се задава такъв сблъсък, какъвто Кюон не е виждал вече един век. Ние отиваме да променим съотношението на силите и цената, която ще поискаме от Ласийн, е независимостта!

Независимост? О, Нищожен, Пъклена, много се надявам заради вас. Висока цел за вашия народ. Достойна за… Рилиш проточи шия и огледа ездачите в полезрението си: все най-старите, много с рани, които иначе биха минали като признак за негодност — осакатени и липсващи ръце, извадени очи. Така. Тръгнали са, за да дадат всичко от себе си в този последен ход и да спечелят най-високата награда за децата и внуците си. Независимост.

И той язди заедно с тях. Още веднъж се наведе към Нищожния.

— За мен това е чест, Нищожен. Но защо аз? Защо аз съм тук?

Силен, волен смях.

— Победим ли, капитане, някой трябва да преговаря. Ти познаваш порядките на вашия владетелски двор. Трябва да оглеждаш всяка дума, всяко постановление. Трябва да направиш така, че условията да са обвързващи!

— Ще го направя, Нищожен.

— Добре! Знам, че ще го сториш — и той се разсмя невъздържано и съвсем по момчешки. — Затова съм така облекчен — няма да ми се налага да върша нищо от това!

Колоната достигна мост и прогърмя по него; копитата звучаха като гръмотевична буря по варовиковите блокове на здравите сводове. По близките караулни сгради, странноприемници и стопанства се появиха факли, ала колоната продължи и се насочи на запад в това, което някога е било самостоятелната държава Блор.

Разбира се, Рилиш знаеше, че уикците нямат намерение да яздят по целия път до Хенг. Това означаваше пътуване през Лабиринт — може би още една причина да го изберат да ги придружава, след като съвсем наскоро бе издържал подобно откачено пътуване. Той искрено се ужасяваше от всякакво ново посещение.

И все пак трябваше да си признае, че изпитва известно любопитство — как щяха да го направят? Всичките около хиляда души? Подобно пътуване беше нещо нечувано. От събраните от него оттук-оттам сведения, извършеното със заклинания на магове пътуване през Лабиринт приличаше на движението на мишка, дръзнала да посети през деня паничката за мляко на някоя котка. Вършеше се по възможно най-предпазливия начин.

Както и да е, отговор отново му даде мрачното и смъртоносно намерение, изписано на околните лица — никой не смяташе да се завръща. Следователно никаква цена, все едно колко висока, нямаше да ги спре да тръгнат. Богове! И той бе част от това движение!

Той още веднъж доближи коня си до Нищожния.

— Кой Лабиринт? — осведоми се той.

Младият магьосник свали погледа си от пространството напред, известно време изглеждаше озадачен, после се ухили.

— Много разправии и заяждане имаше тук, капитане. Кой би осигурил най-бързо придвижване? Най-накрая се съгласихме на един — който най-малко ще предизвика гнева на кой да е пазител — самата Бездна!

И той се засмя и смушка коня си напред.

Смаян, Рилиш остави своя кон да се изравни с останалите. Да, най-малко вероятно да предизвика нечий гняв — понеже там няма нищо! Щяха ли да падат вечно, както твърдяха някои? Да пропаднат зад ръба на обитаемия свят? Или да потънат в големия океан, който според някои вярвания опасваше всички земи? Кое ли щеше да бъде? Е, скоро щеше да разбере. При все че не си въобразяваше, че ще има възможност да предаде някому това познание.

Пред тях звездното небе се завъртя, размаза се и стана мътно, така че му прилоша. Пътят се насече на трепкащи черти, като при предизвиканите от жегата видения, при все че нощта бе прохладна. Рилиш си припяваше молитви към Фандърей, Солиел, Кралицата на сънищата, Десембрий и Трейк — дано попаднеха на нещо твърдо под копитата на конете и на въздух за дишане. Челото на колоната, предвождано от Нищожния и Пъклената заедно с отряд други магьосници и вещици, изчезна в открилата се отвъд тях празнота, и отвори пътя. Колоната продължи напред, без да трепне, и Рилиш усети как в гърдите му се надига писък. Когато неговото място в редицата доближи празнотата, писъкът се изкатери до гърлото му и изригна заедно с други викове и крясъци от останалите покрай него — мнозина извадиха мечове, а конете скочиха.

— Дано Гуглата не ни погледне!

* * *

От прикритието посред високата трева на хребета на някакъв хълм, със залязващото слънце зад гърба си, Фурията, прикривана от сержант Банат, оглеждаше бойното поле. Струваше й се, че имперската армия се представя много по-добре, отколкото си го бе представяла. Малазанските части държаха пространството на изток и на запад, но Гвардията продължаваше да държи средата. Банат й посочи там, където Пътят на поклонниците се спускаше в долината на Идрин.

— Ще настъпят ли по моста, как мислите?

— Не.

— Ами ако Гвардията пробие — какво ще ги спре да се отправят на север? — и Банат вирна брадичка натам, където високият осветен павилион известяваше за присъствието на имперската особа лично.

— Може. Но не мисля, че тя ще стои тук заради тях.

— И тъй, каква е целта?

Фурията го подкани да слизат надолу по хълма.

— Унищожаване.

Отърчаха до горичката, където отрядът й чакаше заедно с Рел, Лис и тримата братя. Фурията се доближи до Лис.

— Ще ни прикриваш ли?

Шаманката кимна.

— Колкото е във възможностите ми, но ще призная, че пуснатата от далечната страна на хълмовете магия прилича на връщане към старите походи, когато кадровите магове повеляваха на бойното поле. Боя се, че ще видим много по-лоши неща през нощта.

— Тук сме само за Риландарас.

— Моля? Ами подпомагането на императрицата?

— Това, дето ще го държим зает, е повече от достатъчно като принос, не ти ли се струва?

Погледът на Лис се отмести и тя сви устни.

— Твърде вярно.

Фурията отиде до Рел — той бе слязъл от коня по необходимост, понеже тя не бе виждала по-вдървен ездач, като изключеше себе си.

— Съжаляваш ли, че дойде?

Той нагласи шлема и позлатения си наличник.

— Не, не съжалявам. При все че съжалявам, че нямах възможност да кръстосам мечове с Обетниците. Много съм слушал за тях.

Фурията известно време го гледаше — поправените му доспехи, двете млечнобели топчета на края на ефесите на мечовете. За самите оръжия Лис твърдеше, че били принадлежали на древната Покровителка на Ли Хенг.

— Защо си напуснал родината си, Рел? През всичките тези години за мен беше очевидно, че много ти липсва.

Той сключи ръце на гърба си, а забралото му се сведе, когато наведе поглед.

— Нямах избор. Бях прогонен — не, не е така. Напуснах по свой избор, тъй като оставането би било непоносимо.

— Не разбирам.

— Не разбирам — в тона на Рел Фурията долови усмивка на съжаление. Той се извърна наполовина, сякаш не можеше да понася да говори на нея или на кой да е друг на висок глас.

— Бях млад. Много самоуверен. Приеха ме във висшата военна част на моя народ. Един от най-младите, на когото е била оказвана тази чест. Бил съм се в много дуели — но не както ги разбират твоите хора, до нечия ненужна смърт или пълно изтощение. На равнището, на което се биех аз, рядко се проливаше кръв. Всичко можеше да бъде решено от съдиите в продължение на едно или две замахвания. Бързина, техника, изпълнение. Съвършенство на формата и точност в изпълнението. Случвало се е някои състезания да бъдат губени заради неуспеха на състезателя да направи нещо. Недогледано разкриване. Техника, която не е била следвана до най-висшето си възможно осъществяване. Накратко, за нас боят е станал вид религиозно отдаване и е негов израз.

Устата на Фурията бе пресъхнала. Богове! Това обяснява доста неща. Тя преглътна, за да заговори, и произнесе гърлено:

— Тогава защо си напуснал?

— Както казах. Бях самоуверен. Сторих немислимото — оспорих съдийско решение. Съдиите, всички по-високо в йерархията от мен, препотвърдиха решението си. Тогава дръзнах да оспоря тълкуването им. За това бях отстранен от бойния орден на страната си. Беше ми забранено да нося оръжие. Оставаше ми само да живея като занаятчия, селянин или слуга. Щях да бъда лично свободен, но нямаше да се сражавам отново. Е, можеш да си представиш… как бих могъл аз, един разгорещен младеж, да понеса гледката връстниците ми — много по-неопитни мъже и жени — да се носят, извисени от званието си, докато аз ще се прекланям пред тях? Не. Наместо това избрах изгнанието. Сега обаче бих се върнал, стига да можех. Мисля си, че бих работил земята. Струва ми се, че отглеждането на нещо от семе до плодоносно растение ще се окаже твърде удовлетворително.

Да, Рел, дълъг път си изминал. Може би единствената ти грешка е била, че си бил прекалено упорит в едно общество, твърде сковано, за да го приеме.

— Можеш да мислиш за Хенг като за свой дом.

Кимване с шлема.

— Благодаря ти, Фурия.

Раздиращ рев отекна през здрача от хълм до хълм и гърбът на Фурията потръпна, а космите на ръцете й настръхнаха. Тя изтича при Лис.

— Какво беше това?

— Още едно призовано създание посрещна грозния си свършек ей там. Нещата се запичат. Скоро можем да очакваме Риландарас, при все че според мен дори и той ще си помисли, преди да пристъпи в този сблъсък. Струва ми се, че — за нещастие на всички — дуели на маговете ще разрешат изхода от това сражение.

Фурията погледна на изток, където хребетите на хълмовете проблясваха зловещо в червено и жълто и където отзвуците на взривове на остриета трещяха като падащи камъни сред рева на боя. Над равнината се носеше зловеща отразена светлина, както от зеленото и синьо зарево, понякога проблясващи в северните небеса. Земетръс, огнена стихия и бурен вятър, обединени в едно. Богове, помогнете на обикновените войници в тази бъркотия! Могат да се надяват само на това да си държат главите ниско и да се пазят да не ги забележат, докато маговете Обетници напрягат мускули, за да прочистят бойното поле.

* * *

— Какво бе това, в името на вонящата Полиел? — провикна се Мей от дъното на окопа.

— Не знам и не искам да знам! — викна Наит. — Просто продължавай да стреляш!

Претича шепа леки пехотинци със сведени глави и Наит им извика:

— Тука! Хайде, скрийте се!

Те скочиха в окопа.

— Там навън става горещо — обобщи един с малоумна усмивка на омазаното си със сажди лице.

— Просто стреляйте! — рече му Наит. Докъдето стигаше погледът му, цареше безпорядък. Нямаше ясен фронт. Надвисналият дим — истински и въображаем, измама на Мокра — му пречеше да разгледа части от бойното поле. Той знаеше кога димът е от Мокра, понеже не можеше да го подуши. Остриетата на Пурпурната гвардия бродеха из равнината и унищожаваха всяка съпротива там, където я намираха. След като сполучливото хвърляне на Мей с топилката унищожи демона, те получиха твърде много нежелано внимание. Досега съсредоточената стрелба на взвода на Наит бе отхвърлила три пристъпа и бе отслабила и отблъснала гвардейците да си търсят по-меки цели. Това — и Златните моранти, които изникваха отникъде, за да помагат за защитата на позицията им. Щом стана дума за огън, то той явно отслабваше от лявата страна — и Наит се подаде от окопа и огледа всичко. Там беше Хеук и си говореше нещо с Бърборка и с момчетата на каменомета. Какво замисляше този глупак, в името на дъха на Гуглата? Тогава магът тръгна към него.

— Няма ли да залегнеш! — кресна Наит.

— Отпий от това — отвърна му старият пияница и му тикна каната си.

— Заминавай за Бездната.

— Пий! — и той я притисна в ръцете на Наит.

— Добре! — Наит помириса за опит и го отблъсна. — Богове, не!

Хеук не бе очарован.

— Искаш помощ? Ето ти я.

Наит неохотно надигна каната към устата си и се насили да отпие от отвратителната течност, глътна и се задави. Обърса уста с ръкавица.

— Богове! Какво е това?

— Повечето е конска кръв.

— Конска кръв? Какво опитваш да направиш? Да ни отровиш ли?

Магът го тупна по гърба и се засмя. От началото на битката явно си заставаше на мястото — докато всички останали тичаха, снишаваха се и се свиваха, той вървеше прав и безгрижен. Направи знак на Наит да излезе от окопа.

— Ела с мен. Има един човек, който иска да говори с теб.

— Да говори с мен? Какво искаш да кажеш?

— Ела — и мъжът хвана Наит за ръката и го издърпа от окопа.

Наит зяпна и потърка изкривеното си рамо.

— Спокойно…

Хеук го бутна нагоре по хълма.

Духащият неспирно надолу по хълма вятър се засили. Нещо се понесе над главите им — някакъв натиск — и той приклекна, но Хеук махна, промърмори и ударите спряха. Наблизо земята се разтърси и във въздуха заедно с неколцина нередовни войници полетяха пръст и прах.

— Какво в името на Бездната… — зяпна Наит.

— Не обръщай внимание — просто остави момчетата да стрелят — каза Хеук.

— Ето ни — и той бутна Наит напред.

Внезапно въздухът се успокои и той видя, че някой седи в тревата на хребета на хълма. Много мощна жена от Дал Хон с ветрило в едната ръка вееше яростно на потното си, лъснало, тъмно лице. Потта се просмукваше и в копринените й дрехи, потъмняваше ги и ги надипляше около едрите й гърди. Въпреки всеобхватния уплах за живота си, Наит веднага бе запленен. Мили ми богове, каква жена само!

— Това е Бала — обясни Хеук. — Тя е причината, задето още си жив.

— Вярно? Е, аз съм причината тя все още да е жива!

Оросените от пот дебели ръце на жената се разтресоха, докато тя се смееше гърлено, и Наит прималя от желание.

— Добре казано, войнико. Виждам, че бойният ти дух е запазен. Добре — ще ти трябва. Накратко — аз съм изтощена. Аз спирах, отклонявах и притъпявах усилията на маговете Обетници да превърнат този склон в едно дълго поле на смъртта през цялата дълга вечер. Сега обаче приключих. Край. Смятах, че мога нещо — че мога да се опра дори на Тайсхрен, но сега виждам, че трябва да се изтегля, а по-рано той самичък заставаше срещу тези, че и повече. Хеук ще застане вместо мен тука.

За голямо притеснение на Наит тя вдигна ръка за тишина.

— Дори и половината от това, което ми е било показано, да е вярно, вие сте в добри ръце. Всъщност, ако нещо от подозираното от мен е вярно, аз откровено се радвам да си тръгна. И така, войнико. От смаяния ти поглед виждам, че си втрещен от срещата ни. За мен би било удоволствие да остана и да те поизмъча с недостъпността си, но това ще почака, докато се видим отново.

Тя затвори ветрилото си с високо изщракване, подобно на прибиране на меч в ножницата, и изчезна. Наит зяпаше празната отъпкана трева. Такъв ми бил късметът. Да срещна жената на мечтите си в деня, в който ще умра. Той коленичи и допря ръка до земята там, където тя беше седяла. Мястото бе топло на пипане. Господарке, нека я срещна още веднъж!

Хеук се прокашля.

— Видя я значи.

Наит се обърна към него.

— Да, видях я!

— Добре. Огледай се. Какво още виждаш?

Наит искаше да каже на стареца да се затъкне, ала с не особено голямо желание хвърли поглед на полето. През тъмнината на сгъстяващия се здрач се движеха светлини — ярки светещи фигури сред ония, които тичаха и се биеха.

— Виждам хора, които целите светят.

— Добре. Сега притежаваш малко от таланта. Кръвта ти го даде, както го даде на всички останали в окопите долу. Можеш да видиш всеки с действаща магия от Лабиринт. Слизай долу сега и използвай каменомета, за да ги отвееш при Гуглата.

Наит нямаше нужда от обяснение за предимствата от това. Той хвана мешката си и се затича по склона:

— Кибб! Зареждайте звяра!

* * *

В последните си нареждания Ласийн бе много строга — не влизайте в имперския павилион. Няма значение какво става. Въпреки че бе изключително изкушен да отмести плътните слоести завеси и да надникне вътре, Опосум се удържа. Няма смисъл да се предлагам като цел за нищо, което дебне скрито вътре. Факли осветяваха външния му периметър, а на стража един през друг стояха редовни малазански войници. Нито пристигаха, нито потегляха вестоносци или слуги. Опосум гледаше — както и преди — наполовина скрит от воали Мокра и наклонени сенки на Мийнас. Нощта идваше и се сгъстяваше. Той щеше да чака. Най-накрая някой достоен за вниманието му щеше да стори грешка; тогава той щеше да удари.

Междувременно се забавляваше, като си представяше какво ли става вътре. Хавва Гулен беше ли изтъкала множество слоеве от защити и задействани от някой Лабиринт капани за нападателите? Боговете знаеха, че тя не изглеждаше способна на нищо друго; той не бе виждал мръсната й сплъстена коса или изпоцапаните одежди откак бяха дошли. Може би Забулените вече я бяха отнесли. Как можеха да разберат? Във всеки случай той можеше да чака. Командирите на Ръце имаха заповедите си — всичко се свеждаше до не повече от това да заловят всеки изолиран Обетник и да го унищожат. Какво повече можеха да направят? Ласийн бе наредила никакви Нокти да не остават с нея. Много добре. Кой беше той да изразява несъгласие? Всъщност технически той не беше с нея, нали? Гледаше от безопасно разстояние. Случеше ли се нещо неблагоприятно… е, щеше да се наложи някой да направи крачката и да поеме нещата…

Движение на плътните наслоени платове накара Опосум да приклекне. Отвътре се донесе вик — нечовешки, гъргорещ, затихващ до страшен агонизиращ хленч. Опосум изтърча към павилиона. Стражата се отдръпваше с извадени мечове, докато нещо се измъкваше изпод прикованите в земята краища на плата. Демон — крайниците и ноктестите му ръце бяха усукани, почти разтопени. Димящи язви разяждаха рошавата му козина. Зад него оставаха следи от сукървица и червена пръст, сякаш изрината от павилиона. Опосум коленичи и докосна странния ръждивочервен прах. Разтърка го между палеца и показалеца на облечената си в ръкавица ръка. Гладък като тебешир.

Изтормозеното създание въздъхна и умря. Пред очите на всички плътта му се стопи до нещо бълбукащо и съскащо. Опосум се отдръпна. Кралицата да ги опази дано! Какво би могло да стори това на едно призовано създание — обитател на известно само на боговете Царство или Лабиринт? Тогава го порази мисълта — призовано! Магическо създание! Опосум, все едно ужилен, дръпна рязко ръкавицата си, обърна я наопаки и я захвърли като змия усойница. Богове! За малко… твърде ужасно е дори да го помислиш! Отдалечи се още — поне не изглеждаше някой от стражата да го е видял; магията му от Лабиринта продължаваше да действа. Той си намери друга удобна точка — гърбът му бе защитен от стената от колци на някакво временно заграждение за коне.

Чиста Ласийн. Злостна и ефикасна. Подът е поръсен с отатарал и тя е в средата. Прахът спира магията на всяко влизане и изравнява силите. Що се отнася до последвалата битка — е, тя все пак е била Господар на Нокътя. Плътните платнени стени на павилиона закриваха съдбите на влезлите от чакащите навън. Колцина ли бяха загинали вътре? Пет? Десет? А колко ще са призори? Колко би изпратил Качулката, преди да влезе лично? А когато влезеше… превъзнасяният Върховен маг щеше да се окаже осакатен. Точно както тайнствената жена маг, която го беше нападнала преди. Ала навремето Качулката се бе дуелирал с Танцьора. Било е премерване на силите, което почти бих рискувал да наблюдавам отвътре.

Почти.

Междувременно излизаше, че Ласийн добре се оправя с нещата. Може би имаше време за обиколка на бойното поле и за търсене на удобни цели. Да, може би да. А и той трябваше да получи впечатление от сблъсъка — ако положението бе такова, че налагаше ненатрапчиво оттегляне. С издигнат Лабиринт, наполовина в естествена сянка, наполовина в Мийнас, Опосум изтича на бойното поле, без никой да излезе насреща му.

Видяното го ужаси. Никога не бе виждал такова безразборно клане. Носеха се завеси от Мокра — може би даваха на хората, които покриваха, смазващо отпадане на духа или увереност в неизбежното поражение. Въведени от Тир огнени стени минаваха през вече изгорялата жар на опустошените треви. Леката пехота се трупаше наедно за защита и стреляше по всеки, който приближи. Малазанските редовни войници се окопаваха и издигаха стени от щитове срещу нападенията на понеслите се поделения пурпурни гвардейци. Из мрака се виеше дим. Доколкото можеше да разбере, нещата бяха стигнали почти до хаос и анархия, при които всяко подвижно нещо е цел.

Чудовищно изригване на муниции го удари в ушите и го бутна. Той се затича към най-близкото укритие. Взривът се разпростря като непрестанен трясък, който сякаш нарастваше на вълни и се издигаше до непрекъснат рев. Опосум достигна върха на малко хълмче, за да види склона към скалата в долината на Идрин. Там фалангата на Златните моранти бе пресрещната от смехотворно малък в сравнение с тях отряд на Пурпурната гвардия. Не обикновеното нападение обаче бе нещото, което запленяваше и ужасяваше — фалангата бе нападната с обредна бойна магия. Торнадо от Серк се стовари върху строя и подхвана морантите в своята въртяща се мелачка. Те се въртяха в нея като кукли, крайниците им замахваха, а някои биваха повличани надолу и събаряха цели редици. Там те се удряха, понякога избухваха и изчезваха сред облаци от разкъсана плът и унищожена броня. Дано дори Гуглата не приеме това! Това не беше война. Това беше клане. И мисълта, че нямат магове, го стисна за гърдите и за малко да спре сърцето му!

Нямаме магове. Спрете! Някой трябва да сложи край на това!

— Започна се — обади се дрезгав нисък глас до него. Опосум подскокна и се завъртя — брадат старец в мръсни одежди, стиснал нащърбена кафява пръстена кана.

— Кой си ти?

— Хеук. Кадрови маг, Шести взвод, Втора рота, Четвърто поделение, Четвърта армия.

— Какво е започнало?

— Нашият дуел.

Опосум изгледа човека от горе до долу, все едно беше луд.

— Твоят дуел? Там има поне дванадесет магове Обетници.

— По-малко са от това. Момчетата докопаха поне трима. Във всеки случай — и очите му се вторачиха право в тези на Опосум, — това не е твоя грижа, нали така?

Опосум не можа да се удържи и направи крачка назад. Тази миризма… кръв? Очите на човека — среднощно черно върху черно? На устата му — кръв?

— Кой си ти? — издиша той.

Човекът посочи на юг.

— Виж. Не издържаха.

Наистина. Фалангата на Златните се разпиляваше под натиска на развихрящия се изгладнял циклон. Купове войници бягаха във всички посоки.

Усмивката на мъжа се изкриви и показа черни криви зъби.

— Ние сме следващите.

Погледът му се върна при Опосум.

— Кой съм аз ли? Вашите вербовчици ме нарекоха маг, но аз не съм маг. А сега — и той надигна каната, — по-добре да отлетиш, смъртоносно гардже. Стой си при твоите игрички в плитчините на Сянката. Що се отнася до мен — аз проучвам бездънните дълбини на Вечната Нощ!

Опосум продължи да отстъпва.

— Не — този Лабиринт е отвъд нас.

— Глупак! Както казах, не съм маг. Аз към прост поклонник на Нощта. Според старата поговорка кръвта ми кипи. Бягай сега, понеже съм на път да призова моя бог, а той се е завърнал и отдавна е настъпило време да се покаже неговото засилващо се присъствие в света.

Докато Опосум гледаше отвратено, мъжът обърна каната върху главата си. Плътна течност — той реши, че е съсирена кръв — потече по косата, лицето и раменете на човека. Опосум се обърна и му се повдигна. Безумие! Пълна лудост. А нощта едва бе започнала! В основата на ниското възвишение той се спря внезапно, когато запънатите арбалети на десетки коленичили и залегнали в тревата войници се помръднаха и се прицелиха в него. Той замръзна.

— Свали Лабиринта си — викна някой. — Или умри.

Опосум се подчини. Те ме виждат. Как могат да ме виждат?

— А! — изхъмка някой. — Та това е само някакъв проклет Нокът.

Всички арбалети се извъртяха в други посоки.

Доста засегнат, Опосум потърси притежателя на гласа. Той намери мъжа — сержант — в окопа да се разправя с високия Златен морант.

— Пет пари не давам — обясняваше сержантът. — Заповядано ви е да останете, значи оставате!

— Братята ни имат нужда от нас — изръмжа морантът. — Притиснати са тежко.

— Разбягали са се — отбеляза Опосум. И двамата вдигнаха погледи, ядосани, както му се стори, от прекъсването му. Сержантът все едно хвърли нещо с ръка.

— Ето ти на.

— Можеш да им наредиш да се съберат на тази позиция — предложи Опосум.

Морантът сведе шлема си и погледна сержанта, който яростно изгледа Опосум, и махна на моранта да си върви.

— Чудесно! — и промърмори под нос — Със същия успех можем да си нарисуваме цели на главите.

— Твърде късно за това, сержант…?

— Наи… — Човекът пое дълбоко дъх. — Шушумигата. Сержант Шушумигата.

А! Разбира се, човекът, достатъчно луд да излезе през нощта и да опита да проследи Риландарас. Кой друг би могъл да бъде?

— Вече сте привлекли вниманието на Гвардията. Мога да ви го гарантирам. Над главите си имате побъркан маг или жрец, който си въобразява, че е всемогъщ. След като морантите се разбягаха, вие и средата сте единствените останали имперски укрепления на полето.

Мъжът оглеждаше тъмното поле пред окопа, където морантските и малазанските войници удържаха редовете и защитаваха събралите се леки пехотинци срещу пехотата на Гвардията.

— Тогава, струва ми се, най-добре е да изчезваш — високомерно каза той.

Устата на Опосум се захлопна. Ръцете го засърбяха да го стисне.

— Не си въобразявай, че си извън обсега на императрицата — изстърга той.

— А ти не си въобразявай, че си в безопасност.

И другият посочи надолу в окопа. Опосум погледна настрани — четирима сапьори държаха насочени към него арбалети с острие на всеки от тях.

— Ние сме в окопа, а ти не си — кратко обобщи сержантът.

Опосум се изправи и внимателно нагласи тъмносинята си туника.

— Продължавай да отбраняваш позицията, сержант — той прекрачи над окопа и издигна Лабиринта си, за да премине през редовете на имперската войска. Сержантът се провикна след него:

— Без майтап! Все едно съм тръгнал да плувам или нещо такова.

Безочлив боклук. Опосум се успокои с увереността, че — дори при твърденията на обезумелия жрец — те ще са мъртви до сутринта. Просто се надяваше да ударят Гвардията достатъчно силно, та да могат Ноктите да унищожат лесно останалите изтощени и изцедени Обетници.

* * *

Остриетата й намериха западното крило разнебитено. Бляскавата изпрати лейтенантите си, за да организират останалите разпръснати сили. Сериозното напредване на имперската войска бе спирано единствено от липсата на подкрепа от останалата част на бойното поле — средата на Гвардията още удържаше, а ужасяващата демонстрация на бойна магия на изток спираше всеки обикновен войник.

Бляскавата напредваше заедно със Сивогрив, Шел и Опушения и събираше със себе си още Обетници, повечето от които изпращаше напред, за да подсилват съпротивата. Колкото повече се приближаваха до фронта или до запилели се части от него, толкова по-чести ставаха убийствените полети на арбалетните стрели. Всеки Обетник, а и много редови войници от Гвардията, си беше взел солиден правоъгълен щит на малазански тежък пехотинец и всички се бяха свили зад тях като зад подвижни стени. Бляскавата трябваше от време на време да маха забилите се в нейния стрели, за да може да го използва.

Една от Обетниците, Данет, й махна да иде до куп загинали Гвардейци.

— Виж този.

Застанала на колене, тя вдигна някакво тяло и постави главата му в скута си. Въпреки обезобразените черти на човека, Бляскавата го разпозна — Дългокрак, Обетник. Както можеше да се очаква, по тялото имаше доста рани, ала изненадата бе смъртоносната рана на главата. Тя беше необикновена. Някой или нещо го бе ударило по лицето, счупило носа и челюстта и забило счупените кости в мозъка, убивайки го на мига.

— Сопа или боздуган? — предположи Бляскавата.

— Отворена ръка — отвърна Данет, а равният й глас отговаряше на мрачното лице.

— Какво? Кой би могъл…

— Урко! — Опушения ахна, все едно самото име бе проклятие. — Той е тук.

Урко — човекът, който няма нужда от оръжия. Нищо чудно, че западът е бил в такова безредие; няма поделение, което да може да издържи срещу него. Тя се огледа и срещна погледите на Обетниците наблизо.

— Полугосподинчото, Котвата, Късметлията! Намерете го и го убийте.

И тримата едновременно сведоха глави и хукнаха.

— Няма да го намерят — обади се Опушения.

— Не? Защо не?

— Вероятно стои в строя като всеки друг тежък пехотинец. Вече се крие от Забулените. Може да е всеки.

— Късметлията не е глупак. Ще чака и ще гледа.

Свиване на рамене.

— Надявам се.

И той посочи Шел.

— Във всеки случай Шел и аз направихме няколко преброявания и смятаме, че имаме около тридесетина от нашите братя и сестри.

— Скинър?

— Малко повече.

— Разбирам. Значи оставаме разделени в обвързаностите си.

Отново я прободоха съмнения — те секнаха дъха и разбутаха стомаха й почти до гадене. Ами ако съм сънувала? Ако съм чувала гласове? Все пак онова беше Сянката. Тя се обърна към Сивогрив и ядосано изстреля:

— Ти какво? Можеш ли да застанеш срещу човек, който чупи броня с голи ръце?

Близки взривове от вълна хвърлени муниции засипаха всички с прахоляк и пръст. Сивогрив премести щита си и отърси пръстта от раменете си.

— Срещал съм го — викна той. — Но от чутото от мен — не.

— Не?

Тя звучеше невярващо.

— Просто така — признаваш, че не можеш да го победиш. Това не е ли отказ да се сражаваш?

Всички останали наблизо Обетници се обърнаха да гледат разтревожено.

— Не съм казал това, Бляскава — спокойно обясни Сивогрив, отпуснал ръце покрай тялото си. — Просто казах, че няма да има равенство между нас.

— И тъй, всичко, което си чул за него, те кара да се боиш.

— Не, Бляскава. Чутото от мен ме кара да му се възхищавам изключително. Едно ще ти кажа обаче. Заклевам се, че ще дам живота си да те опазя.

За няколко мига Бляскавата остана неподвижна и тъмният й поглед се спря на светлите незащитени очи на Сивогрив. Тя остави щита си да се смъкне, а после го вдигна отново, тъй като покрай нея пропя арбалетна стрела и закачи провисналия от шлема й пурпурен копринен плат. Тя изпусна с ръмжене дъх през стиснатите си зъби.

— Проклет да си, Сивогрив. Винаги ли трябва да вървиш по острието на ножа?

— Трябва да бъда верен на себе си.

И виж докъде те е докарало това, изменнико! Тя обаче остави отговора си неизречен. Човекът изглеждаше твърде безжалостно наясно с това. Тя хвана прибрания в ножницата напански тънкоостър меч.

— Тогава ще трябва да се възползвам от твоето предложение и да те отведа в предните редици, докато не намерим нашия приятел…

Той потърка широкия си сплескан нос и потръпна.

— Притеснявах се, че ще предложиш това.

— Дано Отецът Светлина ни опази! — изпъшка Опушения и изведнъж се вторачи на изток. Шел също гледаше, загубила дар слово. Ръцете й се надигнаха, сякаш да отблъсне видяното. Бляскавата примижа, но можа да различи само някакво по-тъмно място посред нощта.

— Какво е това?

Все още загледан в далечния край на полето, Опушения промърмори, почти нечуто:

— Невъзможното.

— Обясни се, маг — изстреля Бляскавата.

Той се обърна към нея, запримигва и прекара омацани със сажди ръце през оплетената си коса.

— Някой е пуснал Куралд Галайн тук, на бойното поле. И който и да е този маг, то той или тя не е от нашите.

— Куралд Галайн?

— Лабиринтът на Древния Мрак на Тайст Андий — обясни Шел. — Домът на тяхната богиня, Майката Мрак.

Бляскавата погледна събиращото се, леко завъртяно тъмно петно ниско над полето.

— Тук обаче няма Тайст Андий…

— Точно. Невъзможното.

Удари на вятър известиха идването на магове през Лабиринт — Опал, Лор-син и Бокала. Събралите се магове Обетници хвърлиха напрегнати погледи на Опушения, който с рязко изкривяване на устата се съгласи с това, което му бе съобщено. Той се обърна към Бляскавата:

— Надиграването с магия започна. Скинър е призовал ритуална магия и имперските са отвърнали. Всички ние, петимата, заедно с маговете от набора, Лъжльото, Пала и всички останали — вероятно всичките ще бъдем необходими там.

— Всичките?

Опушения прекара ръка през лицето си.

— Който и да е издигнал това, Бляскава, е над моите сили.

Тя се застави да остане стегната. Не показвай нищо! Всички те те гледат! Нито една битка ли не може да се развива според предвиденото? Очаквахме това сражение да бъде решено от меча и щита. Сега според Опушения нещата са стигнали до сблъсък, подобен на вещерските сражения от старо време. Е, така да бъде. Ако оставим настрана една поява на Тайсхрен, вярвам в кадровите магове на Гвардията. Поне това нещо, каквото и да е то, сега е грижа на Скинър, защото се намира точно между него и имперския павилион. К ’азз, ако наистина си наблизо — имаме нужда от теб.

— Много добре.

Тя кимна на сержанта до себе си, Траншея, който вдигна ръка със знак „настъпление“.

— Напред!

Сивогрив тръгна след Бляскавата с очевидното намерение да пази гърба й, а събралите се магове покриваха фланговете й. Подчинените й Обетници се пръснаха из съставената от хора от второто и третото въвеждане фаланга и събираха разпръснатите купове в нарастващ, разширяващ се клин от войници с щитове.

* * *

— Великата богиня да ни опази — промърмори Лис и рязко обърна глава на изток. Фурията забеляза, че и тримата братя се бяха обърнали.

— Какво е това? — попита тя.

— Невероятно… Нищо такова не съм виждала, нито съм очаквала да видя.

— Какво е то, проклето да е!

— Древният Мрак, Вечната Нощ, пуснати тук, на бойното поле.

Тя отдръпна поглед от очертанията на хълмовете и погледна към Фурията, която стоеше до нейния кон.

— На това поле, Фурия, нещата бързо се изплъзват от контрол. Призовани са сили, които биха спрели дори Риландарас. Все пак, той е просто едно създание.

Тя посочи.

— Там приготвят за употреба магия от вида на тази, която поглъща войски.

— И?

— И ние трябва да го намерим, преди ние самите да бъдем погълнати.

— Нека… — каза единият от братята.

— … го оставим…

— … да умре — довърши последният.

Лис се обърна към тях.

— Твърде е хитър. Ще избяга. Възнамерявам да се уверя в смъртта му!

— И аз — добави Рел.

И тримата свиха рамене, а безразличието им изправи космите на врата на Фурията. Те не се движеха един след друг или самостоятелно, а еднакво, точно в същия миг по точно същия начин, въпреки схващането на рамене, устни и ръце. Сякаш бяха един човек. А и около тях винаги имаше нещо зловещо. Нещо притеснително. Всички го усещаха. За Фурията то бе нещо, което я поразяваше право в самата й същност, но тя не можеше да го определи точно. По усет. Нещо в тях беше много лошо.

Ала какво можеше да направи? Не бяха сторили нищо подозрително. Нищо, за което да бъдат обвинени. Точно обратното всъщност. Те бяха изключително важни за отбраната на града. Следователно тя не можеше да се отърве от тях. Като коне — кисело размишляваше тя. Те се бяха направили полезни, тъй че не можеш просто да ги убиеш. Но тя познаваше истинския им лик — беше ги подхванала.

— Та? — въздъхна тя. — Какво предлагаш?

— Трябва да потеглим. Наблизо е. На север. Братята и аз трябва да можем да го намерим.

Да го намерим? Велика Господарке, те всъщност го преследват! Е, затова са дошли тук. Тя лично се бе надявала да чака, докато не бъде белязан от имперската войска, та после да могат да се появят и да го довършат. Все още обаче имаше надежда.

Тя отиде до коня си и хвана юздите. Червената кобила извърна глава и я погледна. Опитай нещо и ще те убия — знаеш го. Кобилата разтърси кестенявата си грива. Фурията потупа издутите дисаги, здраво пристегнати и увити в овчи кожи. Да, и тя възнамеряваше да се увери в това.

* * *

Някакъв взводен лечител — Улен не знаеше името му — го стисна за лявата ръка, за да му покаже, че е готов, после отиде при следващия ранен. Улен се изправи, откъсна очи от полето и видя, че човекът е направил превръзка за през рамо, за да прикрепи мъртвото месо на дясната му ръка към гърдите. Един от Забулените на Качулката, висока слаба жена с дълга бяла коса, изникна от нищото и уби гвардейци и хора от щаба. Тя се насочи към него, когато един сержант от сапьорите — Урфа, дошъл за доклад, хвърли нещо, което избухна в облак от метални парчетии; някои от тях разкъсаха ръката му и прерязаха сухожилия и нерви. Забулената взе да се олюлява, цялата в кървави драскотини, и тогава се появи една пълна Ръка, която се хвърли върху нея. Боят се изтъркаля навън в нощта — подскачащи тела, хвърлени остриета и магии от Лабиринтите.

Със същия всеобхващащ поглед Улен видя как щабът му, съставен от сравнително неопитни лейтенанти и вестоносци, е разтърсен до дъно. Първия път винаги е най-зле. Той се прокашля и отвлече вниманието им от нощта.

— Сега сме наясно какво ще да е било едно посещение от страна на Танцьора, а? — и той се усмихна самоиронично, почти тъжно. Мъжете и жените се спогледаха — някои бършеха блесналите си запотени лица. Последва разбиращ смях и дори въздишки.

— Тъй вярно — хорово казаха те.

— Докладвайте, хора! Какво става?

Имперският лейтенант обърса вадичка кръв от порязаната си буза.

— Докладват, че отстъпваме на запад. Урко изтегля хората си към средата.

— Имам непотвърдени съобщения, че Мечът е ранен, може би загинал — добави лейтенантът далхонец Гелан.

— Морантите и останалите на изток се събират около укреплението — добави трети. — От Нокътя ми докладваха, че Скинър води една фаланга на север и се е насочил точно към това укрепление.

Богове, какъв сблъсък ще бъде това. Той може и да определи победителя.

— А събралата се там тъмнина…?

— Потвърдено е, че явно става дума за един от нашите кадрови магове — донесе се неохотното признание.

Недей да отписваш нечистокръвните, синко на някой знатен дом. Въпреки липсата на гръмки звания, като Върховен маг, мнозина от тях всъщност си разбират от занаята.

— Много добре. Нека всички побягнали войници и офицери се съберат на укреплението. Леката пехота да съсредоточи стрелбата върху тази фаланга — накълцайте ги!

— Слушам.

— Ами императрицата? — попита един от хората от щаба. — Ако Забулените са…

— Забравете императрицата — ядосано отвърна Улен. — Тя води своите битки, както и ние трябва да водим нашите.

А и ако си мислите, че сме били лошо ударени от Забулените, не искайте да бъдете близо до нея.

— Императрицата изпраща своите похвали — произнесе нов глас, Улен се обърна и бе приятно изненадан да види изпонасечения образ на капитан Мос. Той протегна лявата си ръка и двамата се здрависаха неловко. — Придаден съм към вашия щаб.

— Добре дошъл.

— Тя ми нареди да ви осведомя, че имате пълното й доверие. Тя хвали действията ви като военачалник.

Улен вдигна вежди. Точно каквото имперските офицери в щаба трябва да чуят. Благодаря ти, Мос. Той отново се прокашля в левия си юмрук.

— Много добре, капитан.

Обърна се към своите хора:

— Какво идва от канците?

— Нападнали са, но Обетниците все още държат моста — обясни някой.

— Колко?

— Според отчетите… — и мъжът преглътна, а гласът му спадна — петима.

— Петима? Петима Обетници срещу двадесет хиляди?

— О, да, господине.

Гугла — доволен ли си? Какъв свиреп сблъсък! Не завиждам на канците за усилието, което трябва да положат, за да изчистят Обетниците от този тесен проход. И срещу колко са изправени — тридесет? Четиридесет? Не, не така! Избягвай отчаяните постановки. Тази поне са на открито. Могат да бъдат покосени отдалеч.

— Канците ще пробият скоро — отбеляза той. — Просто трябва да удържим.

Поне неколцина от хората от щаба му се насилиха да промърморят:

— Тъй вярно.

* * *

Сноването нагоре-надолу из полето и наблюдаването през Мийнас, а после през Мокра, дадоха плода си, когато Опосум усети, че плячката му е на северозапад. Той се задвижи бързо през Сянката, пристигна на затъмнения склон и видя Койл, надвесена над неподвижни тела, проснати сгърчени в тревата — цяла Ръка от Нокътя. Проклета да е тая жена! Сега имаме нужда от цялата си сила, а тя отстранява съперници! Това е повече от достатъчно оправдание… Той извади остриетата и се хвърли напред през Сянката. С приближаването му собственият й усет я накара да се отмести, но не достатъчно бързо, та да избегне понеслото се желязо, което влезе между ребрата й отпред и отзад и проби белия дроб и сърцето. Той завъртя ножовете, за да е сигурен, че е разкъсал органите.

Койл го погледна, смаяна, ужасена, със съзнанието за настъпващата смърт в очите си.

— Глупако… — въздъхна тя.

Той не обръщаше внимание на подобни предсмъртни приказки. Отлита ли животът, човек произнася особени неща. Проклятия, уверения в невинност, най-потайни копнежи.

— Тези са… на Малик… Аз единствено стоях между тях… и нея.

Опосум издърпа остриетата и се изправи. Какво?

Животът помръкна в тъмните очи на жената и тя падна. Усмихна се — зъбите й бяха почервенели от кръв.

— Късмет — прошепна тя и се засмя печално. — Късмет…

Тялото й се загърчи, размаза се и се промени. Опосум разпозна майсторството на Висшата Мокра — и то много по-добро от неговото — докато тялото не се очерта още веднъж ясно пред него. Той видя как в краката му лежи дебелата фигура на Хавва Гулен.

Солиел да ми прости! Какво направих? Тя защо не ми каза? Защо не каза на когото и да е? Защото — глупако! — тя е водела собствената си игра, точно като теб. А сега какво? Първо, тръгвай! Нека мъглата на войната забули всичко.

Той вдигна своя Лабиринт и пристъпи в Сянката…

И бе съборен от тъп удар в страната.

Лежеше и се задъхваше сред пръстта и туфи остри кактусообразни треви, които дращеха откритата му кожа. Над него се надвеси висока слаба фигура. Той примигна и видя мъртво обезобразено лице — изсъхнала кожа, обелени устни, пожълтели зъби и празни очни гнезда, разкъсана броня и провиснали парцали. Имасс? Тук?

Онзи се протегна, хвана го за ризата и го дръпна нагоре.

— Твоите нарушения ме дразнят — изсъска нещото. — Сянката не бива да бъде използвана тъй лековато.

Съществото го раздруса като дете.

— Сега си върви и не се връщай.

И го захвърли настрани.

Опосум се олюля и се изправи. Изопна дрехите си.

— Кой си ти?

Онзи — беше ли все пак Имасс? — стисна с юмрук от кокали и жили меча на гърба си:

— Върви си! Разправиите ви да са вън от Сянката!

— Да! Да.

И Опосум махна с ръка и се изнесе от Лабиринта. Покритият от нощта склон отново се появи около него. Какофонията на битката се върна. Кой — какво — беше това, в името на Чародейката? Имасс изменник? Някакъв Асцендент? Завърнал се от света на мъртвите? Няма значение. Не е важно. Съсредоточи се! Той опита да се концентрира и да успокои дъха си. Богове, какво сторих! Убих Върховния маг. Жена, която твърдеше, че помага. Стига, човече. Мисли за собствения си гръб. Според Хавва, Малик държал Нокътя, докато аз съм бил само кукла! Какви възможности имаме? Ласийн! Единствено тя ми е останала. Трябва да се добера до нея.

Опосум призова своя Лабиринт на Мокра. Скоро след това още някакъв войник от неясно коя войска протича изгърбен през склоновете. Той се намираше на запад и откри полето, където се разпореждаше Гвардията. Обетниците бяха влезли в боя и помитаха всичко пред себе си. Леките пехотинци и имперската тежка пехота все още тичаха насам-натам като полски мишки, но единствените здрави формации бяха каретата на Гвардията — раздалечени едно от друго като предпазна мярка срещу нападение от страна на маговете. На изток дълбокият неразреден мрак на кадровия маг продължаваше да виси като плосък облак над хълма и на пръв поглед не вършеше нищо — слабо въртящ се вихър от нощ — докато малазанските сили се събираха около защитеното от мага укрепено място. На югоизток високото сребърно знаме дракон на Гвардията напредваше пред разгъващата се фаланга.

Точно тогава откъм север тъмнината бе осветена от блестяща жълто-оранжева светлина — имперският павилион избухна в пламъци. Това прогони нощта на половин левга наоколо. Пламъците се издигаха като от огромен празничен огън — светлина и жизненост, макар и за кратко. Опосум гледаше, а ръцете му се отпуснаха покрай тялото. О, Качулка! Майсторски удар! Толкова за внимателната подготовка и предпазните мерки! Прекланям се пред непреклонната ти жестокост.

Какво ще прави сега горкият Опосум? Имперските сили са пометени, павилионът гори, а аз самият убих имперския Върховен маг. Какво може да е останало? Обзе го приповдигнато, почти весело настроение, и той се засмя с глас. Чувстваше се тъй, сякаш танцува сред мъртвите. Притесненията му, толкова важните безпокойства за съперници сред ордена? Напълно безпочвени! Цял живот сплетни, изчисления, манипулиране? Един пропилян живот! Неговите стремежи, надежди, мечти? Изцяло осуетени!

Той тръгна из полето между загиналите. Хайде, Качулка! Хайде, Дантела, Тархан или Иша! Нека сложим край на трагикомедията!

* * *

Наит коленичи в утъпканата трева непосредствено пред окопа заедно с множество сержанти и офицери от три различни бригади. Най-високопоставените офицери бяха капитаните Тенекеджията и Джей К’епп, или капитан Кепп, както го наричаха всички, и очукан Златен морант, който се представи като Цъфналия. За Славния зъб се твърдеше, че още бил действал, но избрал да остане на полето и да помага за събирането на разпилелите се войници. Твърдеше се, че Мечът бил някъде, ранен посред касапницата на средното укрепление, където според слуховете Урко водел съпротивата.

Капитан Тенекеджията лежеше, докато превързваха порязания му крак, а Кепп си седеше мълчаливо — можеше само мълчаливо, понеже някакъв Обетник му строшил челюстта.

От по-младшите офицери и сержанти Наит си размени кимвания със Ситния, Лим и останалите, и ги гледаше как се съвещават шепнешком и с мърморене. Всички шепнеха, понеже се намираха на границите на Мрака. Тук всичко бе тихо — дори трясъкът на боя на няколко крачки встрани идваше като слабо далечно шумолене. Беше и студено — подгизналите от пот риза и плъстена дреха на Наит го смразяваха. Разбира се, той знаеше какво се задава още преди да са казали каквото и да е. Тъй че двамата със Ситния си размениха страдалчески завъртания на очите, когато се обади Тенекеджията:

— Сержант Шушумига, ела да поговорим.

Той отърча и се отпусна на колене:

— Слушам.

— Искаме да отидеш и да говориш с него.

— Няма да вървя там и да говоря с него. Иди ти.

Яростен отблясък от някогашния сержант, сега капитан.

— Ако не си забелязал, не мога да ходя.

— Тогава Кепп.

През стиснати зъби:

— Той… не може… да говори.

— Тогава Цъфналия.

— Той не говори талийски!

Ама и ние сме сбирщина карнавални смешници. Безнадеждна работа.

— Отлично!

Тенекеджията поглади едната страна на дългия си сребърен мустак и се усмихна злобно:

— Той е твой взводен маг.

— Да, да.

Изправи се, заръмжа и потрепваше от болка — толкова съм уморен, а нещата още не са доближили развръзката — и се закатери по склона. Тревата се трошеше, станала чуплива от сланата, под старите му, разпадащи се сандали. Тъмнината бе изключителна, неразредена, ала той все още можеше да вижда и си помисли за питието на Хеук — железният му вкус продължаваше да му спича езика. Все едно бе увит в слоеве от най-гъстото, най-тъмно, най-фино платно. Може би самур, реши той, въпреки че не го беше виждал или докосвал никога. Студът го сграбчи — на железните пластини на ръкавиците му се появи скреж.

— Хеук!

Тъмнината сякаш поглъщаше гласа му. Отговори му тишина; тя не бе обаче истинска тишина. Нещо я изпълваше. Той се напрегна и се заслуша — възможно най-слабите потропвания и дрънкане на вериги? Дълбоки тътнежи, като от колела, които простенват някъде в мрака?

— Хеук?

— Тук съм.

Наит зяпна — човекът клечеше право пред него.

— А, добре ли си?

— Да. Защо?

— Защо си коленичил тук?

— Благодарях, разбира се.

— Аха.

Магът се изправи и леко му махна. Представляваше изключителна гледка. Лицето, раменете и дрехите му бяха залети от засъхнала до черно кръв — или поне изглеждаше черна на това странно място. Странно, но изглеждаше по-висок и по-изправен от преди.

— Какво има? — попита той, сякаш в цялата работа нямаше нищо необичайно.

— А, да. Момчетата долу искат да знаеш, че към нас са се насочили Обетници. И предполагам, че са притеснени. Можеш ли да се оправиш с тях?

— Ще ти дам всичко, което притежавам — каза той и прозвуча по-трезво от всякога досега. Това обаче си беше и плашещо — бе толкова спокоен, а погледът му тъй устремен и осъзнат. А и зловещите изцяло черни зеници, ирис и очна ябълка.

— О, чудесно! Всички ще се радват да го научат. Тогава ще ги удържаме далеч от теб.

— Знам, че ще го направите, Наит. Пожелавам ви успех. Ще сторя каквото мога, за да защитя всички ви. Ако ме надвият, няма да останете в неведение.

— Добре.

Наит почти му отдаде чест. Странно как изведнъж някакво излъчване на господство без претенции обкръжи стареца. След някакъв полупоклон Наит се завтече надолу по склона. Разбира се, че нямаше и представа къде е окопът, понеже мракът бе тъй непрогледен — ала все пак можеше да вижда и да се движи в него. Реши, че трябва да е заради онази глътка от каната.

Всичко се стовари върху му наведнъж, като преди — крясъци, звън на оръжие, тракане на щитове. Нечии ръце го издърпаха надолу и той приклекна и запримигва. Далеч нататък по полегатия склон извитите дъги на отбраната в дълбочина на тежката пехота защитаваха строя от леки пехотинци, които заставаха на смени, стреляха и се оттегляха. Зад тях стоеше вътрешната защита от Златни моранти и още малазанска тежка пехота, а зад тях окопът, препълнен с арбалетчици, леки пехотинци и сапьори, изливаше смазващ порой от стрели върху редиците на Гвардията, които притискаха отбраната.

И все пак — толкова малко. Толкова малко и от двете страни. Къде бяха всички? Можеха ли загиналите да са толкова много? Разбира се, хиляди оставаха в средата и на запад. За щастие, тук частите на Гвардията бяха толкова малобройни, че можеха само да нападат и да приключват някого — но защо да го правят повече? Защо да се обезкървяват още и да удрят този корав орех, когато само трябваше да чакат за Обетниците си да се появят и да направят пробив за тях?

По извивката на отбранителната линия се понесоха викове, когато забелязаха двама души да напредват към окопа. Наит скокна и се затича:

— Не стреляй, не стреляй!

Двамата избутаха от пътя си редовните войници и протегналите ръце напред Златни моранти и тупнаха в окопа. Наит пристигна, когато се изправяха и се хилеха побъркано един на друг.

— Проклети глупци! — изръмжа той. — Можеха да ви убият.

По-ниският от двамата, старшина Заместника, помъкнал цял волски товар ризници и пластинчати брони, дръпна обраслата си в сиво брадичка зад набузниците на шлема.

— Я виж ти, та това бил нашият стар приятел сержант Шушумигата лично. Звучи като да е станал изцяло отговорен за нас, Шип. Чувал съм да разправят, че командирската работа правела така.

И двамата се измъкнаха от окопа.

— Казвам ти, вече не е Шип — оплака се другият, снажният сет. — Сега е… — и дебелите му вежди се свиха съсредоточено — Мечок.

Лицето му светна от задоволство.

— Да, Мечок.

— Мечок? Та това си е направо глупаво. Никакво въображение ли нямаш? Как ти се струва… Нежния?

Дивака удари Заместника по гърдите с удар, който щеше да строши ребрата на Наит.

— Не! Това не изисква никакво въображение — просто казваш обратното. Като Скалата.

— О, да, Скалата. Бях забравил за тоя юнак. Господарке, как тичаше той!

— Хей! Хей!

И двамата ядосано изгледаха Наит.

— Какво?

— Какво правите тук вие двамата, в името на Бездната?

Заместника сви рамене и намигна:

— Чухме, че тука било подходящото място, на което да отидеш.

О, чудесно! Ние ще бъдем смазани.

Сякаш мислите на Наит бяха прочетени и над редовете се възцари тишина. Гвардейците се бяха изтеглили навсякъде по дължината на извития фронт. Към челото на скалъпената стена от щитове на Гвардията се движеха фигури — и двете светеха като мънички слънца в подсиленото му от кръвта зрение. Ето ни! Проклетите магове Обетници са дошли да отвърнат на предизвикателството. През обкръжилото ги ярко излъчване той едва можеше да ги види добре — опрян на тояжка мъж, изкривен, като че е бил зле ранен или е оцелял след детски паралич. Другият — жена от Дал Хон, в плътни тъмни одежди, събрани на едното рамо; косата й бе хваната на опашка и рошава.

Мъжете и жените около Наит завикаха и взеха да сочат настрани. Той се взря в нощта, осветена от яростните огньове из равнината, засипана с натрошено оръжие и мъртви тела. Между тях се движеше дълга колона войници; пред тях носеха високо знаме, тъмно, с яркия сребърен дракон, изправен на задните си крака. Скинър ги заобикаляше, за да се насочи на север. Защо? Толкова ли беше уверен в маговете си?

Заместника удари рамото на Шипа — или на Мечока, и посочи към знамето в далечината.

— Ей го нашия хубавец.

— Какво? Заобикаля ни? — сетският воин бе обиден. — Финир да го отнесе дано! След всичките ни безпокойства.

— Хайде — обади се старшината и изскокна от окопа. — Измъква се.

— Чакайте! — извика Наит, но те бяха потеглили и търчаха приведени по склона като две канари, пуснати срещу гвардейската редица. Удариха се в нея и продължиха напред — пред тях мъжете падаха по гръб, а оръжията се разхвърчаха и изчезваха в нощта.

— Проклятие!

Стана осезаемо по-студено, сякаш тъмнината се сгъстяваше в очакване на предстоящото. Двамата магове в полезрението на Наит вдигнаха ръце. Към тях като буря се понесоха арбалетни стрели, но нито една не ги доближи. От мястото на жената от Дал Хон към Наит се надигна натиск — като вятър, който не беше вятър. Вълните му се изкачваха нагоре по хълма пред жената и всяка следваща беше по-силна от предишната. Най-напред притиснаха към земята строшените стебла на тревата. Следващите вълни изскубнаха стеблата и гъстата мрежа от корени от пръстта. По-следващата започна като длето да избутва по хълма изрината пръст. Окопът бе изоставен тъкмо навреме от побягналите мъже и жени и рухна, бутнат и засипан от задвижилата се земя. Някои войници паднаха, затиснали ушите си с ръце, свалили шлемовете. Наит падна на колене. Сгърбен, той видя как пред другия маг Обетник се задава нещо много по-лошо. С бавното напредване на нещото войниците падаха като покосени от сърп, крещяха и се давеха. Гърчеха се в безсловесна агония; крайниците им се усукваха като изсъхнали корени. От гледката на Наит му се повдигна. Той падна на ръце и на колене и повърна.

А от тази страна са само двама! Двама от общо колко около позицията? Четирима? Петима? Всички войници са се събрали тук само за да засипят хълма с мъртви ли? Нещо го клъвна по ръката — черна змия. Той се дръпна и ръката му мина през змията. Какво?

Не беше змия. Беше се проснало нагоре по хълма и се извиваше надолу през тревата. Следваха го други, плъзгаха се около него и се насочваха към мага от Дал Хон. Наит скочи на крака и обърса уста.

— Сапьори! — ревна той по-високо от кога да е преди. — Приготви мунициите!

Слаби отговори се донесоха до него откъм редицата. Той приготви едно от малкото останали му остриета. Жената от Дал Хон плесна с ръце пред себе си — юмрук в длан — прозвуча ехтене като от камбана и отне слуха на Наит. Под краката му земята се задвижи като море. Малазанските и морантските тежки пехотинци се люлееха, докато през тях, изглежда, минаваха вълни, трошаха броните и разкъсваха гърдите. Редове от войници се наведоха назад, все едно блъснати силно. Наит се хвърли долу, в рохкавата почва на рухналия окоп. Чувстваше се сякаш ковашки чук е ударил всяка частица от тялото му — краката, пищялките, коленете, бедрата, хълбоците, стомаха, гърдите и главата. Нещо го натисна надолу в податливата земя. Не само въздухът му бе изкаран, а загуби и способността да вдишва. Замаян, зашеметен от удара, той се въртеше в сляп страх и залитайки зарови ръце, за да се изправи. Гадна мръсница! Къде е тя! Ще й натикам хубостта където трябва — ето я! Светещата гадина!

Нещо топло овлажняваше врата и предницата на ризата му. Той притисна облечената в ръкавица ръка до врата си, тя мина по хлъзгавата му брадичка, по устата и носа и се отдели изцапана с кръв и мръсотия. Той ужасено изгледа окървавената кожа, после спря очи върху мага.

— Хвърляй! — кресна той. От очите му течаха сълзи, от устата и носа течеше кръв, кръв капеше от брадичката му.

— Хвърляй, хвърляй, хвърляй!

Той запрати острието, усилието го извади от равновесие, той падна и застена от болка.

Поредните избухвания на мунициите докараха усмивка на лицето му. Докопах мръсницата! Трябва да съм я докопал! Струваше му се, че взривовете бяха последвани от писък, но не от болка, а от раздираща душата изненада и пълен ужас.

След някое време войниците го вдигнаха. Той разпозна Бърборка, Кибб и Брил.

— Какво стана? — изграчи той и изплю кръв и сополи.

— Разкара ги — обясни Бърборка.

— Взриви ги?

— Не. Беше мракът. Изглеждаше, че опитва да ги изяде. Подскокнаха, сякаш Гуглата лично се е появил и ги примамва с кокалестия си пръст. Побягнаха.

Може би не е кокалестият му пръст, Бърборке.

— Вдигнете ме.

Брил и Кибб го изправиха на крака.

— Какво става с тебе, сержант? — попита го Кибб. — Изглеждаш, все едно някой те е налагал целия с дъски.

— Кажи на Мей да зареди каменомета — да хвърлим всичко, което имаме, по колоната на Гвардията, да ги разбием.

— Каменометът се счупи, сержант — тъжно му обясни Брил.

О, в името на Финир!

— Тогава кажете им да стрелят — да стрелят! Сега!

И той бутна и двамата настрани.

— Дадено, човече — рече Кибб. Докато вървяха, той попита Брил:

— Той винаги ли е такъв след битка?

Наит се олюляваше нагоре по хълма. Тъмнината и студът си бяха същите. Размазаната кръв, пот и мръсотия започнаха да се втвърдяват на бронята му.

— Хеук!

Тишина. Той извади от пояса си малък мях с вода, видя, че се е пукнал, и го захвърли настрани.

— Хеук!

Само след още две крачки той внезапно се натъкна на две фигури до плоския хълм — едната лежеше на кравай, сякаш мъртва или заспала, а другата бе изправена над нея. Правата фигура прикова вниманието на Наит. Никога не беше виждал Тайст Андий, но достатъчно често беше слушал техни описания. Този приличаше на тях — висок, черен като нощта, с бадемовидни очи и дълга, права, лъскава черна коса. Спокойното, почти съзерцателно изражение, което Наит бе видял на лицето на Хеук, сега бе обзело чертите на този човек. Носеше наметка от най-тънко оплетена ризница право до глезените; тя проблясваше като самата нощ. На Наит му се стори, че фигурата не е съвсем там, той можеше да вижда през нея. Нещо висеше край мъжа. Наит за малко да погледне натам, но навреме отдръпна погледа си — там висеше яма, която го ужасяваше. Сякаш всмукваше нощта. Фигурата наклони главата си към него.

— Дръж ги тук, войнико — каза той. — Дръж ги наблизо. Идва по-лошо. Много по-лошо.

По-лошо! Какво би могло… Но фигурата си тръгна със сключени на гърба ръце и изчезна в мрака. Проклятие! Той коленичи до свития човек и откри, че това е Хеук, явно заспал дълбоко и неотзивчиво и трепереше зле. Той го хвана за яката и го повлече надолу по склона. По-лошо? По-лошо от това? Едва ли е вероятно, освен ако Гуглата лично не е вдигнал парцалите си и не е решил да се изсере върху нас.

* * *

Фурията бе изненадана от липсата на конници и патрули на север от имперския стан. Яздеха бавно, готови за всяко предизвикателство, за заповед да спрат. Такава не дойде. Нощта бе хладна. Диханието на конете им изпълваше въздуха с пара. Фурията посрещна погледа на сержанта си и въпросително вдигна вежда. Човекът се размърда в седлото, изчерви се — явно се чувстваше още по-неудобно от положението в сравнение с нея. Той насочи вниманието й към захвърлена, почти загаснала факла. Минаха над нея. Преди да я достигнат, конете им се отдръпнаха от тъмни фигури, легнали във високата трева. Банат слезе от коня и ги огледа. Върна се на коня много по-бледен. Фурията вирна още веднъж въпросително глава и той кимна печално.

Така, намерили са го. Но частите от тила? Солиел, не — това са хората след стана, цивилните, семейства, занаятчии и жени, и дори… не, моля, не това. Тя подкара коня си с ритник. Поделението ускори крачка.

Намериха стана в неразбория. Опустошени каруци, разкъсани палатки, попиляно въоръжение, и навсякъде осакатени разчленени тела. Оцелелите бродеха с безизразни лица и се обръщаха да гледат преминаването им, без изобщо да им обръщат внимание. Банат забави коня си.

— Не бива ли…

— Не, не още. Следата продължава, нали, Лис?

Магьосницата яздеше след Фурията и кимна стегнато с глава; сплъстената й коса се залюля:

— Продължава. И… боя се, че знам накъде се е запътил.

Банат можа само да я погледне озадачено, но се кротна.

На юг ясно се виждаше жълто-зеленото сияние на бойната магия. До тях достигна приглушен шум, прекъсван от взривове на муниции. Фурията усети, че някой е наблизо, обърна се и видя, че Рел е придвижил коня си напред до лявата й страна. Тя се чувстваше много по-добре с него до себе си. Пред тях се простираше поле, покрито от палатки и проснати на земята одеяла, и Фурията тръгна натам. По-отблизо между тях можеха да бъдат видени лумнали огньове, а много палатки провисваха усукани и наклонени, някои — нацепени на ивици. Банат, застанал зад Фурията, простена, когато разбра.

— Не. О, не.

— Съжалявам — промърмори Фурията. Тя обаче изпитваше много повече от съжаление. Ширналото се пред нея, колкото и ужасно да бе, беше изцяло нейна грешка, нейно проклятие. Аз убих тези мъже и жени.

Най-накрая, когато почти бяха стигнали полевата болница, пред тях застана войник и вдигна ръка. Според нашивките си беше ротен началник.

— Кои сте вие? — смаяно попита той.

— Отделение от Хенг — отвърна Фурията. — Яздим под скиптъра.

— Хенг? Хенг!

Той зяпна към тях. Фурията видя, че униформата и ръцете му са опетнени от кръв. Не изглеждаше да е неговата. От човека излезе кискане. То прерасна в дълбок утробен смях и той не опита да го потисне.

— Е — каза той със сълзи в смеха. — Твърде сте закъснели, Бърн да ви прокълне, нали!

— Съжалявам…

— Съжаляваш! Ти съжаляваш!

Офицерът я хвана за крака и размаза кръв по панталона и ботуша й.

— Всичките ни ранени. Стотици мъже и жени. Ранени. Безпомощни. Невъоръжени…

Нещо като назъбено желязо удари Фурията в гърдите. Тя си пое дъх на пресекулки.

— Не мога да ви кажа колко…

— Той ни изкла като овце! Като овце!

Той я дръпна за крака, като че искаше да я свали от коня.

— Ние не сме ли хора? Мъже и жени? Как може това да става сега? В този ден и в този век? Той всички ни ли ще избие?

— Успокойте се…

— Да се успокоя? Вие! Вие, от Хенг. Трябваше да знаете!

Той бутна крака й и се отдалечи отвратен.

— Това е вашето проклятие! Вие ни докарахте това!

Фурията се дръпна, сякаш я бяха пронизали смъртоносно. Тя гледаше, усещаше как кръвта се оттегля от лицето й, а сърцето й се гърчи. О, да, богове, сега вече е вярно. Това предопределено ли е било, или аз съм пристъпила доброволно, по свой собствен избор, в този кошмар?

— Е?

Той я гледаше и очакваше отговор, някакво обяснение за ужаса, наранил очите му. Фурията отвори уста, но не излезе звук. Тя опита отново и овлажни напуканите си устни.

— Ние отиваме да сложим край на това.

— Добре. Направете го. Или не се връщайте. Понеже след тази нощ… след тази жестокост… повече не сте добре дошли тук.

Част от нея искаше да възрази, да спори за несправедливостта на това обвинение. Друга част обаче приемаше отсъждането. Тъй да бъде. Осъждането на историята беше ясно. Бяха прокълнати. Освен ако — освен ако не успееха да сложат край на работата тази нощ. Тя кимна отсечено с глава, дръпна юздите и смушка коня.

Щом излязоха от стана и потеглиха на север през равнината, залята в сребърно от ясната нощ, Фурията повика Лис при себе си.

— Можеш ли да го проследиш? — попита тя, като не можеше да разпознае собствения си глас.

— Да, щом като вече намерихме следата му.

Шаманката беше необичайно потисната.

— Фурия — започна тя — това не е твоя…

— Моя е.

Лис изглеждаше готова да възрази или да спори по-нататък, но размисли. Стисна устни, погледна настрани, после се намръщи.

— Къде са братята?

— Какво?

— Тримата — не ги виждам.

Фурията вдигна ръка да спрат. Отрядът забави ход и спря.

— Сержант!

Банат дойде:

— Госпожо?

— Намери братята.

Мъжът кимна, извъртя юздите и препусна. След малко се завърна.

— Не са с колоната, госпожо. Напуснали са ни.

Фурията се обърна и погледна назад, а кожата на седлото й изскърца. Светлини огряваха далечното бойно поле като светкавици и ниско над него висеше тъмен, подобен на гръмотевична буря облак — дим?

— Те никога не са търсили Риландарас — размисли се тя на глас. — Дошли са за нещо друго.

— Да се връщаме ли? — попита Банат.

— Не — нека си вървят. Аз лично се надявам да не ги видя никога повече.

— И аз — добави Лис с облекчен глас.

Фурията я огледа — шаманката ги ненавиждаше от началото. Нарече ги мерзост. Никога не беше питала какво точно е имала Лис предвид. След известно време заедно с тях обаче тя разбираше интуитивно, че го е изпитвала през цялото време.

— Все още ли държиш следата, Лис?

— Да. Взел си е своето за една нощ. Тръгнал е на север.

— Добре. Ще го следваме колкото време трябва.

— Дадено — рече Рел. — Той е заплаха за всички.

Фурията пришпори коня си. Но ние не помислихме за това, нали — или поне бяхме готови да го пренебрегнем. Е, сега плащаме цената за това. Проклятието на Хенг е преродено. Ние сме най-долните от всички. Никой няма да иска да ни приближи дори и на сто левги, докато не сме в състояние да се отървем от него.

* * *

Сянката беше изцяло еднообразна. До този извод достигна Кайл. Вървяха, вървяха, а после вървяха още. През ума му мина, че би трябвало да е уморен или гладен, или… Но засега с него не ставаше нищо такова. Вместо това изпитваше нещо като изтощаваща отпуснатост, особено усещане за вечно очакване — не отчаяние, не безнадеждност, но усещане за спряло време, за вечност. Вече колко време петимата вървяха? Кой можеше да каже? Вероятно странният им водач щеше да им съобщи, щом достигнеха Кюон. Нито изгряваше слънце, нито идваха ден или нощ. Вечен здрач. Чувстваше се като призрак, забродил се незнайно къде.

Всичките — Джан, Изгубените братя — явно бяха попаднали под властта на същата омая, понеже разговорите спряха и всички ходеха сами, всеки наедно с мислите си. За известно време вървяха покрай някакво езеро. Някакви същества ловяха в него риба от лодки с мрежи; съществата изглеждаха огромни и нечовешки. Водачът им ги отведе настрани от брега. Земята стана по-неравна. От дясната им страна се издигнаха стръмни урви, прорязани измежду плоските хълмове от слоести скали. Жрецът на сянката Хете ги преведе около урвите и оттатък тях, в равно, подобно на пустиня място с натрошени камъни и гъсти, израсли на туфи заострени треви.

Най-накрая Джан явно не издържа, изтърча напред, хвана оръфаните одежди на водача им и го накара да спре.

— Къде сме? — попита той.

Качулката на Хете падна и откри буйната му рошава коса, израсла като тънък ореол около кривия череп. Оплетените му вежди се надигнаха.

— Къдеме? — попита той. — Не, казвам се Хете.

— Не — изръмжа Джан. — Къде… отиваме?

Другият изглеждаше обиден и издърпа дрехата си от ръцете на Джан.

— Това е твърде лично! — и изчезна напред.

— Къде ни водиш? — викна след него Джан.

— Дениводи? — отвърна Хете. — Не знам такова място.

Джан опря ръка в челото си и сведе глава. Преследвача го достигна и го подбутна с ръка да продължи. Продължиха. Тази пустиня — или подобие на пустиня, се простираше на левги нататък. Беше осеяна с развалини — нищо повече от разпилени отломки от изронен от вятъра обработен камък.

След време всички, освен водача им, спряха — лаят на повече от едно куче отекна из мрачните околности. Спогледаха се тревожно. Неопределено време след това Джан внезапно изпусна изненадана въздишка. Ръцете му се качиха на врата. Останалите — без водача — спряха. Човекът смаяно се взря напред в далечината. Кайл погледна Преследвача и той неразбиращо сви рамене. Миг по-късно Джан се олюля, сепна се, не падна и огледа празното пространство.

— Близо сме — произнесе той, ускори крачка и остави и четиримата да се гледат в пълно недоумение. Най-накрая Преследвача отново сви рамене и потегли. Братята го последваха.

Кайл не искаше да ходи. Той си помисли — какво значение ще има? Защо да продължават все да вървят така? Той седна на неравната, камениста пустинна равнина. Защо да се завръща в Кюон, където е Гвардията, когато те просто ще го убият? Освен ако Джан не бе този, за когото той го смяташе — ала можеше ли да повери живота си на такава догадка?

Върху изметената от вятъра пръст до него проскърцаха стъпки. Той вдигна глава и видя и четиримата да го гледат — водача им въобще го нямаше. Преследвача коленичи пред него:

— Ти идваш ли?

— Може би.

Разузнавачът озадачено погледна останалите:

— Може би?

— Ако този каже истината — и той хвърли камък в краката на Джан.

Преследвача кимна дълго и замислено и погледна Джан:

— Е, какво ще кажеш за това?

Старият човек вдигна косата си, достатъчно дълга и рядка, за да бъде развявана от слабия ветрец, духащ явно навсякъде в Лабиринта. Той кимна кратко в знак на съгласие и помогна на Кайл да стане.

— Много добре, Кайл. Доколкото разбирам, заслужаваш го.

Кайл стана и се отупа от прахта.

Джан извади предмета, който носеше около врата си, скъса връвта и постави на пръста си нещо, което се оказа пръстен.

— Както подозираше, Кайл. Аз съм К’азз Аворски. Между другото, Джан е част от пълното ми име.

— Знаех го през цялото време! — възкликна Пустошта и сръга Кокошката с лакът. — Не казах ли това?

— Не го каза.

— Но ти си… — започна Кайл.

— Стар?

Кайл срамежливо сви рамене:

— Да.

— Когато поех Обета, не бях, Кайл. Оттогава, разбира се, съм остарял. Но не мисля, че „остаряване“ е точната дума. Откривам, че ставам по-жилав, че ставам по-безплътен, тъй да се каже. Ям малко и почти не спя. Все едно някак си се преобразявам.

— В какво? — попита Преследвача, присвил очи.

— Нямам точна представа. Подозирам, че нещо в Обета превръща мен, може би всички нас, Обетниците, и ни съхранява. Поддържа ни през цялото си времетраене. Докато не го изпълним.

Братята се спогледаха стреснато, а Преследвача се смръщи:

— Това е невъзможно.

Свиването на раменете на К’азз подкани Преследвача да даде своето собствено обяснение. Новините не означаваха нищо за Кайл. Те само потвърдиха, че става нещо необичайно — като че имаше нужда да му бъде казвано!

— Къде е дребният плъх? — попита Кокошката.

Всички се огледаха.

— Там — посочи К’азз.

Кайл присви очи — малка тъмна точица на безмилостно еднообразната пометена от вятъра пустош.

— В името на любовта към Безкрайното — въздъхна Пустошта, — той май дори не знае къде сме спрели.

К’азз се затича и им махна да продължат:

— Хайде. Не бива да го изпуснем.

Всичките се затичаха. Най-напред сякаш не напредваха, точицата сякаш не се увеличаваше. Кайл вече знаеше, че тук, в Сянката, разстоянията и съотношенията са особени. Подтичваха известно време, после отново се втурнаха, доближаваха го. Дробовете на Кайл горяха, а краката и бедрата го боляха. Никой от останалите не показа какъв да е знак на напрягане. Той потисна болката и продължи. Съвсем внезапно те достигнаха водача си. Той бе спрял и ги чакаше с досадено изражение на набръчканото си космато лице.

— Да? — попита той.

Те спряха. Кайл се наведе задъхано, с ръце на колената. Преследвача се обърна към Хете:

— Е? Тук ли е?

Онзи сви длан до ухото си:

— Какво? Какво беше това? Мислиш, че не мога да чуя? Мога! Превъзходно!

Той се обърна и отново потегли със странната си приведена походка.

— Кълна се, че ще го убия — процеди Кокошката.

К’азз им махна да продължат:

— Хайде.

Те продължиха. Кокошката мърмореше приглушено за душене и изтезания, а после по-високо:

— Кълна се, че ни води в кръг!

— Нямаме избор — уморено отвърна К’азз.

Кайл отиде до него. Другият усети как младежът го наблюдава отстрани:

— Да?

Кайл овлажни устни и се осмели:

— Така — наистина ли си ти?

Развеселена усмивка:

— Да, Кайл.

Той го направи! Наистина го откри! Само че бяха много далеч от Кюон.

— Аз познавах Изгърбения.

Усмивката стана по-широка.

— Да, Изгърбения. Научих много от него на младини.

— Ти наистина ли си принц?

К’азз наклони глава настрани и се замисли:

— Някои ме наричат така. Бях херцог. По време на войните за известно време защитавах едно княжество. Но то също не издържа…

Кайл извърна поглед. Грубиян! Да му напомням за всичко това.

Кокошката викна и посочи напред:

— Вижте! Тука лежи някакъв нещастник, който оня е довел някога, та да умре.

Скелет в зеленясала броня, проснат в пустинния пясък. Вятърът беше натрупал малки дюни от прах и пясък върху крайниците му. Хете го достигна и спря, все едно беше изненадан. Те го настигнаха.

— Какво е това? — попита К’азз.

Скелетът се изправи сред пеене на пясъци и скърцане на изсъхнали мускули и жили. И петимата скокнаха назад и извадиха оръжията си, само водачът им остана на мястото си. Оживелият труп стисна дрехите на Хете, вдигна го от земята и го разтърси като куче. Кокошката се запромъква напред, за да удари. Нещото вдигна ръка:

— Спри!

Из дълбините на парцаливите платове изпадна малката крилата и опашата маймуна, която бяха следвали. Тя сведе глава пред скелета и взе да подритва пръстта като виновно дете.

— Това стигна твърде далеч — произнесе създанието. — Не желая Сянката да се замесва в това. Сега си вървете.

Маймунчето просия, изду гърди и се отправи нататък. След няколко крачки хвърли поглед назад, сбръчка съсухреното си лице, оплези език, а после побягна.

И шестимата го гледаха как си отива. На Кайл му се стори, че се смалява в далечината с невъзможна бързина. Той се обърна към трупа — при по-близко вглеждане той повече наподобяваше консервирано тяло с изсъхналата си плът и всичко останало. Като Имасс, за които бе чувал толкова много. Щом се замисли за това, той погледна К’азз, който също изучаваше създанието с учудване и подозрение на лицето си.

— Кой си ти? — попита К’азз.

— Наричам се Еджуокър — донесе се бездиханният сух отговор, като вятър над нагорещен пясък. — Нищо че това не значи нищо за вас. Важното е, че вие не сте тукашни. Аз ви връщам.

— Време беше — промърмори Кокошката към Кайл.

— В Кюон? — попита К’азз, но съществото просто махна с ръка.

— Кюон Тали! — настоятелно викна К’азз. Около тях се събра сивият мрак на Лабиринта и задуши всякаква видимост. Не беше тъмно или нощ, а просто толкова мъждиво, че Кайл едва виждаше. Пред тях се показа блед блясък; той и останалите се насочиха към него. Кайл се намери в пещера, издълбана в мека песъчлива скала. Той се насочи към отвора й, където светлината на звездите грееше студено, но ярко. Той трябваше да прекрачи над няколко тела, увити в тънки одеяла и заспали около угаснал огън. Излезе в ясна студена нощ. Заобикаляха ги скали, обсипани с тъмни отвори — множество пещери. Пред тях минаваше път и се надигаше по склона. В далечината гърмежи и подобни на светкавици проблясъци раздираха нощта на север и на юг. К’азз слезе напред, обърна се на юг и се загледа. Те отидоха при него.

Пътят се извиваше надолу между канарите до дълъг тесен каменен мост над широка река. Отсрещният бряг гъмжеше от хора, осветени от безчет факли. Повечето от тях бяха скупчени около далечния край на моста и го изпълваха докъм средата, където блъсканицата спираше, сдържана само от неколцина души. Обетници? Той погледна К’азз — принцът оглеждаше моста с присвити очи.

— Рапицата — прошепна той. — Амат, Мършавия, Черния и Тургал.

— Братя! — викна К’азз. — Внимавайте!

Мълчание и покой. Кучета побягнаха през скалите със свалени опашки. Кайл разгледа моста. Толкова много войници срещу толкова тънка преграда… защо просто не ги покосят със стрели? Мостът обаче явно имаше каменни страни, а множеството бе твърде близо — хвърлянето на стрелите щеше да отнесе много повече от нападателите.

Преследвача го бутна и вирна брадичка над пътя. Нещо засенчваше многото тъмни входове на пещери от отсрещната страна — от сенките се заизмъкваха прозрачни сиви фигури. Те заслизаха и започнаха да се приближават мълчаливо. Кайл подскочи, когато зад него излязоха още. Стотици сенки. Всички мъртви Обетници. Те ги заобиколиха. Всичките празни мъртви очни кухини гледаха втренчено К’азз и Кайл можеше да усети напрегнатостта, страшната твърдост на този поглед. Като че останалите от дружината им въобще не съществуваха за сенките. Само преди година подобно посещение би прогонило Кайл с писъци в нощта. Понастоящем той се чувстваше привикнал на всякакъв ужас. Дори разпозна двама от загиналите.

К’азз ги разглеждаше на свой ред и кимаше на мнозина.

— Това нападение е противно на моите желания. Кой го предвожда?

— Скинър — донесе се неясно съскане от стотици гърла.

Кимане откъм К’азз, който явно бе знаел през цялото време.

— Повече не се подчинявайте на негови заповеди. Той е отстранен от нашата войска. Освободен е от обета.

Братята сведоха глави в съгласие.

— Подозирам, че няма да е толкова лесно — прошепна Преследвача на Кайл с половин уста.

— Сега предайте поздравите ми на защитниците на моста и ги питайте дали могат да удържат още известно време. И съобщете на всички — завърнал съм се.

Братята се поклониха и коленичиха като един човек. Тогава на Кайл му се стори, че те сякаш бавно се разпръсват и изчезват като мараня на слънце. Всичките без един — сянката на нисък слаб еднорък човек, Изгърбения, който го приближи усмихнато.

— Добра работа, момко, добра работа. Знаех си, че ще го направиш.

При това нечувано твърдение Кайл можеше само да клати глава.

До К’азз се появи някаква сянка.

— Рапицата изпраща поздрави и пита колко дни са ви нужни.

Лека усмивка откъм К’азз:

— Кажете на Рапицата, че ще пратя помощ при първа възможност.

Сянката не помръдна. К’азз, който беше тръгнал към пътя, рязко спря.

— Да?

— Истината е, че са зле ранени и че може и да не изкарат още дълго време.

Командирът на Пурпурната гвардия се завъртя, обърна се към моста — и погледна на север, където бойната магия светеше като свалено на земята северно сияние, а от сражението земята се тресеше.

И Кайл гледаше двете места. Богове, какъв избор! Той се обърна към Изгърбения:

— Ти какво мислиш?

Сянката погледна моста и хилядите хора зад него. Потърка брадичка.

— Не знам какво става на север, но не можем да ги оставим да преминат.

— Съгласен съм — произнесе К’азз и Кайл подскочи — не смяташе, че е достатъчно близо до тях, за да чуе. — Благодаря ти, Кайл.

После към Изгърбения:

— Кажи на Рапицата, че идвам.

— Дано Кралицата ми прости — въздъхна Кайл. До него Пустошта умолително изгледа небето, все едно питаше — защо аз, Гугла? Защо аз?

* * *

Улен бе на северозапад, когато дойде новината за нападението и пълното унищожаване на полевата болница. Някое време той безмълвно и напълно безчувствено гледаше на север. Какво не съм сторил, което е трябвало да сторя? По-голям ариергард? Повече вестоносци? По-строго разпределение на отговорностите? Подведох войниците си. Мъжете и жените, които очакват от мен да ги защитя.

Застанал пред него, пребледнелият вестоносец се прокашля:

— Господине?

Улен примигна объркано:

— Да?

— Вашите… заповеди, господине?

Той вдигна слабата си, току-що излекувана дясна ръка, за да обърше чело — цялото потно.

— Преместете военната болница по-близо до запасните части.

— Единствените запасни части са тези с нас, господине.

Улен вдигна поглед.

— Само моят легион?

— Да.

— Тогава… преместете я… по-близо до бойното поле.

— Слушам.

Вестоносецът отдаде чест и потегли.

Улен погледна към юга. Той не можеше и нямаше да се обърне към своя щаб. Сключи запотени ръце зад гърба си, за да потисне желанието да ги обърше в дрехата. По-тъмното нощно петно, съвършено беззвездно, продължаваше да надвисва над източното укрепление — благословен да е този маг, който и да е той, понеже спаси фланга. Сега, само да можеше да съхрани някакъв порядък на запад. Не можеше да разбере нерешителността на Гвардията на този фланг. Можеха да ги пометат, ако се бяха възползвали от предимството си. Сега през центъра вървеше фаланга с високо издигнато знаме и очевидно опитваше да овладее цялото поле на боя. А те какво имаха в повече, за да хвърлят срещу противника? Нищо. Ако не можеха да ги спрат, тогава Гвардията щеше да е победила. Строят му щеше да е разсечен на две.

При него дотича младо момиче от нередовните войници от Унта. Стражата му я хвана за кожената ризница, за да я дръпне назад. Тя се опъна на мъжа и го удари.

— Военачалник Улен! — викна тя. Той й махна да дойде. Прекалено големият арбалет на гърба й се поклащаше насам-натам.

— Гвардията, господине — разделят се!

Той я огледа невярващо.

— Какво искаш са кажеш?

— Поделенията се разпадат. Пурпурните гвардейци тичат насам-натам. Някои дори се бият помежду си. Чух, че даже Обетници нападали Обетници.

— Това е невероятно. Защо…?

Той се огледа наоколо и взе да търси потвърждение.

— Кой още го твърди?

— Видях го със собствените си очи, господине.

— Юмрук Д’Еббин идва, господине — провикна се един лейтенант. Улен освободи момичето и тръгна да посрещне Юмрука. Намери ниския закръглен командир, заобиколен от охраната си. Всичките бяха участвали в боя. Бронята на Юмрука бе изпонасечена, а бузата и устните му — подути от удар. Мъжът свали шлема и ръкавиците си, за да си обърше лицето.

— Моите поздравления, Юмрук — започна сериозно Улен.

Д’Еббин леко махна с ръка, все едно казваше, че това не е много важно.

— Сред Гвардията има нещо като разделяне. Явно се обособяват две части. Едната се събира около знамето при фалангата. Другата се събира от остриетата срещу нас. При все това тази фаланга изглежда решена да овладее бойното поле.

— Трябва да застанем срещу нея.

Кратко кимване на кръглата му глава.

— Разбрано.

— Колко хора можете да заделите?

— Трябва да удържаме главната част.

— Подкрепления ще дойдат, щом канците пробият. Скоро ще го направят.

Безкосместите му кокалести вежди се надигнаха.

— Наистина? Тогава, щом те дойдат, ние ще се завъртим на изток.

— Готово.

— Ще чакате ли?

Улен поклати глава.

— Не можем да оставим това предизвикателство без отговор. Ще изглежда като да се предаваме. Хората няма да издържат.

— Разбирам. Колоната наброява около две хиляди човека. Знаете ли обаче, че според преценката на моите хора сред тях има около четиридесет Обетници?

Четиридесет Обетници? Как би могла коя да е войска да застане срещу такава сила? Все пак идваха двадесет хиляди канци — достатъчно, за да ги удържат обкръжени на едно място. Да ги стрият на прах един по един. Колко време обаче щеше да им отнеме да пробият? Трябваше да каже преди идването на канската войска.

— Разполагам с четири хиляди малазански редовни войници, господине. Резервът на командир Ананд. Аз ще изляза срещу тях.

Юмрукът надяна ръкавиците си.

— Моля ви да почакате. Денят е почти ваш. Свършихте майсторска работа. Поздравления за нея. Не я пропилявайте.

Улен отдаде чест:

— Сега отивам да я опазя, Юмрук.

Д’Еббин кимна и отдаде чест. На лицето му се изписа мрачна решимост.

— За скиптъра и трона, заместник-командир.

— Скиптър и трон.

Юмрук Д’Еббин се запъти нататък. Улен се обърна към щаба си.

— Предайте моите нареждания. Тръгваме срещу знамето на Пурпурната гвардия. Трябва да ги държим заети до пристигането на канците. Сега е нашият ред да окървавим мечовете си.

— С вас сме, господине — каза имперският лейтенант. Улен с изненада и удоволствие долови подкрепата в гласа му.

— Много добре. Наредете излаз.

Офицерите му отдадоха чест и отърчаха при частите си.

* * *

— Това вярно ли е? — попита сащисано Бляскавата.

Сянката на Брата пред нея, някога лейтенант Ширдар, се поклони.

— Ние не се оправдаваме. Ние бяхме… заслепени… командире. Обетът…

— Проклет да е Обетът! — проскърца Бляскавата. — Качулката се е възползвал от заслепението ви, за да ви дърпа конците!

Сянката потрепна, избледня, после се завърна, като че опитваше да си отиде, но я задържаха против волята й.

— Заслепението е и твое — промърмори тя.

Бляскавата издигна облечената си в ръкавица ръка, все едно щеше да го удари.

— Събери Братята. На бойното поле има войници от второто и третото въвеждане, сами и нападнати. Намерете ги, защитавайте ги, напътствайте ги на място!

— А К’азз?

— Ние ще…

Тя се огледа и посочи един хълм на запад.

— Там. Сборното ни място.

Ширдар сведе глава.

— Както наредите.

— Да! Както аз наредя. Върви!

Сянката изчезна.

— Обетници! — провикна се Бляскавата, издигна ръце и се обърна в другата посока. — На полето има изоставени войници! Наши братя и сестри! Вървете! Намерете ги! Доведете ги при мен! Братята ще ви водят!

Мощен вик и издигнати ръце отвърнаха на призива й. Обетниците се разгърнаха на бойното поле. Опушения, Шел и Котвата се спряха и изгледаха Бляскавата — тя им махна да продължават. Дори Сивогрив се поклони, очевидно с намерението да върви. Тя вдигна вежда.

— Къде отиваш? Братята няма да говорят с теб.

Дебелите бърни на мъжа се извиха в крива усмивка. Очите му се смееха от някаква прикрита шега.

— Казваш, че Скинър бил отстранен. Много добре. Сега отивам да извърша това, което трябваше да бъде извършено преди известно време.

Дъхът й спря.

— Аз забранявам това!

Усмивката му се разшири от тайната шега.

— Както постоянно си ми напомняла, Бляскава, аз не съм Обетник.

И той се поклони и тръгна.

Глупако! Твърде много са! Той не е сам.

— Началник — обърна се към нея гвардейски сержант Траншея.

— Да?

— Сборното място?

Тя неохотно отдръпна поглед от гърба на изменника, който забързано вървеше в изпъстрената с огньове нощ.

— Да. Оттук. Изтегляме се на онзи хълм.

Пред нея се появи сянката на Брат.

— Нокътят идва.

Бляскавата отпрати Траншея.

— Вървете! Събирайте се. Давайте.

И се отдръпна. Човекът се поколеба и ръката му се придвижи към меча.

— Нареждам да вървите!

Сержантът изкриви лице от нежелание, но се обърна и се затича.

Бляскавата продължи да отстъпва. Тя извади тънкоострия си меч и той се изви пред нея, почти невидим отстрани — толкова тънък беше. Около нея на полето изникнаха по-тъмни фигури. Тя се обърна и ги преброи. Десетима. Две Ръце. Тя изви острието, развъртя го и се обърна с въртеливо движение. Най-напред бавно, после по-бързо, а острието бе почти невидимо. Ето го и танцът, отново чу тя да я скастря сухият глас на старата й учителка. Танцът на въртеливите удари с меч. Красив — но толкова смъртоносен.

Ноктите се приближиха, присвити, с извадени ножове. От въртящото се острие отскочиха хвърлени оръжия. Цял живот обучение, доусъвършенствано в продължение на още един век, размахваше закаленото острие и закачаше ръце, крака и глави, докато тя се въртеше. Ноктите се отдръпваха, простенвайки от порязванията през плътта — те засягаха кости, отсичаха китки, разкъсваха лица и прерязваха гърла.

Пристъпи втора вълна — хората бяха приведени и внимаваха. Острието изсвистя през тях и внезапно се отвори до пълната си дължина. Бляскавата се завъртя и подскокна. Острието на меча се изви, докосна останалите, и тя стъпи на земята, задъхана и с протегнати ръце.

Тя се спря. Пред нея стърчеше оръжието, потрепваше и от него капеше кръв. И десетимата бяха на земята — някои плачеха — държаха се за лицата и за окървавените чуканчета. Още трима стояха на няколко стъпки разстояние с ококорени очи. Бляскавата ги съзря и в същия миг и тримата вдигнаха арбалети. Проклятие — нямам предимство.

После сред тях скокна някой друг, разрита се, завъртя се и те изпопадаха, повалени от удари с ръце и крака. Новата фигура дойде до нея — жена, слаба и жилава, увита от главата до петите в ивици от тъмен плат. На краката й дрипите бяха потъмнели от кръв, а на разкървавените й ръце бяха скъсани от силата на ударите й. Бляскавата наклони глава за поздрав.

— Можех да се оправя с тях.

— Може би.

На лицето й се виждаха само тъмни, пресметливи очи, и те се насочиха настрани. Тя вирна брадичка към отстъпващите Гвардейци.

— Изтегляте се.

— Да.

— Тогава си заминавайте с мое разрешение и никога не се завръщайте в тези земи.

Веждите на Бляскавата се надигнаха.

— А ти си?

Жената Нокът не отвърна на въпроса.

От тъмнината дотърча друг Нокът — мъж с остро мише лице, тъмна рошава коса и обезпокояваща луда усмивка. Бляскавата го разпозна от наставленията за Нокътя — Опосум, Господар на Нокътя. Той застана зад жената, като че ли пазеше гърба й. Господарят на Ноктите да обикаля около някаква жена като домашно кученце? Та това трябва да е… Бляскавата замръзна от смайване. Богове! Тя е! Разбира се, Господарката на Нокътя, едно време съперник на самия Танцьор!

Към тях тичаше Траншея начело на пълно острие. Бляскавата вдигна ръка да ги спре.

Жената не обърна внимание и посочи на изток.

— Ами тези?

Бляскавата знаеше кого има предвид.

— Отстранени са от Обета. В немилост. Махнати от редовете ни.

— Разбирам. Мога ли да попитам за причината за това отделяне?

Тя не знае!

— Скинър превиши властта си.

Съвършено вярно.

— Колко неприятно познато… — замислено проговори жената — наистина ли бе Ласийн? — все още загледана натам.

— Много добре. Тук сме готови. Вървете си! Върнете ли се, ще бъдете заловени и избити. Прието?

Бляскавата леко се поклони.

— Прието.

Жената се обърна и се спря пред Господаря на Нокътя, който се поклони дълбоко на едно коляно.

— Хайде, Опосум. Имаме да говорим за много неща — и то сега.

Тя продължи в мрака и след любезен подигравателен поклон — тази неуравновесена усмивка — Опосум я последва.

Траншея дотича до нея.

— Кой беше това?

— Офицер от Нокътя. Сключихме примирие.

— Примирие? Какво правим със Скинър?

— Не вярвам да има влечение към каквито и да е примирия.

Траншея нагласи ризницата си.

— Предполагам, че не.

— Хайде, сержант, имаме да изграждаме отбранителна линия. Няма смисъл да се доверяваме на благосклонността на Империята, нали така?

— Тъй вярно, началник.

Сержантът потегли, но Бляскавата остана. Тя отново погледна към мястото, където двамата изчезнаха в нощта. Най-накрая се срещнахме. Думата ти твърда ли е, императрице? Ще ни позволиш ли да си тръгнем просто така? Или други гласове, други съвети ще надделеят? Чудя се…

* * *

Рилиш бе принуден да затвори очи, за да не повърне или да не припадне заради неясната, въртяща се земя, завъртялото се небе и размазаните, подобни на метеори звезди. Той затули глава в тъмносивата грива на коня си. Стисна очи и се запита върху какво ли яздят, а после му се прииска да не беше се запитвал. Весел смях отпред го накара да погледне — Нищожния и Пъклената се споглеждаха победоносно, смееха се уверено, а косите им се вееха. Сякаш се бяха страхували, че всички са можели да загинат! Той погледна назад и съжали за това. Земята, върху която яздеха, изчезваше зад тях, докато те вървяха — тя се смаляваше, отдалечаваше се и разкриваше празнотата, Бездната зад себе си. О, богове! Да яздим! Над тях огромното празно нощно небе се въртеше тъй бързо, че звездите се размазваха като завъртени факли. Издигна се слънцето — дебело и кървавочервено, раздуто подобие на това, което той знаеше като слънце. Болно ли беше? Той знаеше, че някои хора почитат слънцето като бог. Пурпурната му светлина показа, че пред тях… няма нищо. Пред колоната се показа пръст, сякаш призована към съществуване от волята на всички, обвързани с близнаците, вещици и магьосници. Пътят ги крепеше само колкото да не пропаднат още веднъж в миазмите на Бездната. Препускайте, момчета и момичета! Препускайте! Очите на конете го стреснаха — целите бели! В безсъзнание! Но разбира се — кое животно би могло да издържи такъв хаос? И тъй, те се носеха, подкарвани от волята на магьосниците. И той, и останалите, които го следваха! Той видя, че в някакъв миг е извадил меч, и с неловък смях го прибра обратно. Каква полза от такова жалко оръжие? Нещо се размърда на повърхността на разлатото, шупнало небе — отдалечено, но огромно, с разперени крила и мятаща се дълга опашка. Тяло само от ребра и гръбначен стълб — дракон скелет? И защо не? На такова място всичко е възможно. Още по-далеч, ако тук съществуваха неща като разстояние — голяма тъмна крепост. Неподвижна, зловеща. Явно се носеше върху нищото. Какви бяха тези работи? Халюцинации? Той погледна назад и космите на врата и на ръцете му настръхнаха. Настигаше ги! Пръстта падаше все по-близо и по-близо до тила им. Нищото ги застигаше! Препускайте, глупаци! Смъртта приближава! Близнаците посочиха напред, където тъмно петно се мъдреше връз разбушувалите се миазми. Нашата порта? Но е толкова далеч! Рилиш отново погледна назад и извика. Задните редици падаха от ръба — копитата риеха, конете се преобръщаха, мъже и жени изчезваха от погледа. Той зверски пришпори коня си и почти заплака. Препускайте към Бездната!

* * *

Улен раздели легиона си на две части, всяка от които трябваше да посрещне челото на фалангата на Гвардията под ъгъл, след което да я заобиколи и обкръжи. Това бе най-доброто, на което можеше да се надява. Знамето на Пурпурната гвардия беше издигнато само няколко реда навътре от челото на фалангата. Той знаеше, че Обетниците ще победят всеки, застанал срещу тях, отделен войник, но най-накрая, ако нещо зависеше от числата, щяха да се озоват обкръжени от всички страни и да бъдат надвити от здравите, мрачни ветерани от малазанската и талийската тежка пехота. Или поне така си казваше. Двете войски се понесоха една срещу друга право от мрака. Току на север от тях димяха развалините на Имперския павилион. Улен знаеше, че императрицата не е наблизо, ала за Гвардията би се равнявало на победа, ако достигне дотук, без да й е оказана съпротива — мълчаливо признание, че имперските сили повече не могат да намерят средства, воля или дух да застанат срещу тях. Най-близката до поражение ситуация, която става поражение, когато си дадеш сметка за нея. Когато само няколко стъпки разделяха двата строя, Улен издигна меч за последния пристъп. Имперската войска нададе нисък животински рев, който се извиси до свирепо призоваване на гняв, омраза и желание за битка. Те вдигнаха щитове и се наведоха напред, а щитовете на редиците зад тях ги заставяха да продължават да вървят. Двете сили се сблъскаха с разтърсващ трясък на ударили се щитове, пронизващи мечове, удрящи в пръстта крака. Редица натискаше срещу редица, редовете се смесваха един с друг и се разпръскваха навсякъде. Мъжете умираха, но не можеха да паднат — такова меле беше. Кресливата какофония се сля в единен грохот, който смаза ушите на Улен в звънтящ, странно притъпен шум. Знаеше, че крещи, но не можеше да чуе собствения си глас.

Непохватно понесъл меч в лявата си ръка — дясната оставаше твърде слаба — той яростно мушкаше между щитовете. Земята под ръмжащото, риещо множество стана лепкава от пролятата кръв. Обутите в сандали крака се хлъзгаха, телата падаха. Мъжете и жените проклинаха загиналите — свои и вражески — когато се заплитаха в краката им и ги препъваха. С местенето на редовете напред-назад падналите бяха стъпквани в смесицата от кал и кръв.

Улен удряше по всичко, което се движи пред него. Остриетата сечаха щита му и режеха, някои се забиваха. Той завъртя меча си над главата и преряза ръце. Една ръка дръпна щита и почти го събори. Той удари, бутна и отсече крак. Около него падаха мъже и жени. Земята стана несигурна. Малазанският войник от дясната му страна беше изваден от строя от ужасяващ удар, който строши щита и шлема му. Мечът продължи надолу, разсече черепа и лицето и се заби в шийните прешлени и горните ребра. Без да се замисля за ужасяващата сила на този удар, той се завъртя и отсече при лакътя ръката, хванала меча. Изригване на гняв го разлюля. Гвардеецът не обърна внимание на отсечената ръка и се обърна към него. В името на Господарката, натъкнал се беше на Обетник.

Гвардеецът захвърли щита си, хвана щита на Улен, дръпна го, опъна кожената дръжка и счупи лакътя му. Някакъв човек застана до Улен — капитан Мос, който удари със сдвоените си мечове — но човекът не обърна внимание на ударите. Вбесените му, съвършено бели очи останаха вторачени в Улен. Юмрукът на гвардееца се понесе и главата на Улен отскокна толкова назад, че той видя нощното небе. Краят на шлема му го удари по гърба между лопатките и шлемът падна.

Нещата изглеждаха забавени. Той гледаше как мъжът още веднъж протяга юмрука си. В зрението му се събраха искрящи светлини. Всички шумове станаха неразличимо хъмкане. Всякакви усещания сякаш изчезваха и оставяха особено чувство на облекчение.

Иззад рамото на Улен и покрай него се стрелнаха копия и пронизаха човека на няколко места. Той изръмжа и опита да продължи напред срещу прътите, като се протягаше с едната си присвита ръка за Улен. Други ръце издърпаха Улен обратно в строя. Той се дърпаше да остане в боя. Лейтенантът от Дал Хон, Гелан, се появи пред него, обхвана лицето му с ръце и опита да го погледне в очите:

— Началник! — викна тя, или на него му се стори, че викна, толкова далечно звучеше.

Той примигна и се намръщи. Началник?

— Поддаваме! Не можем да ги удържим!

Поддаваме?

— Къде се събираме?

Какво? Събираме се? Той огледа околността с плаващия си поглед. Скупчвания от мъже и жени се отдръпваха — твърде много Обетници, твърде нагъсто. Богове, четиридесет! Кой би могъл да спре такава войска? Нищо не ни е останало. Остава ни само да коленичим и да се надяваме да можем да извоюваме по-добри условия. Той опита да разтърси глава — световъртежът! Не спираше.

— Укреплението! Събирайте се в укреплението. Ще се закрепим там.

— Слушам — викна тя и продължи да държи главата му. — Ще съобщя.

— Откарайте го на юг — полугласно нареди тя.

Подхванаха го ръце и го подкараха напред. Той ги избута — оставете ме, проклети да сте! Той разпозна един от хората, капитан Мос, и се отпусна. Беше загубил ръкавица и избърса изстиналата си глава. Ръката се отдели изцапана с кръв. Той я погледна изненадано. Кога е станало това? Ударът, глупако! Строшил ти е шлема!

Той и обкръжението му се заклатушкаха несигурно на юг през засипаното с трупове обгорено черно поле. Улен разбра, че е получил сериозна рана в главата, когато видя как от мрака покрай тях минава образ от младостта му — безподобните широки, облечени в броня, очертания на Сивогрив. Хората му извадиха оръжията си и се наредиха около него. Той вдигна ръка:

— Всичко е наред! Аз го познавам. Сивогрив! — викна той. Мъжът сви към тях. — Сивогрив!

Той се доближи и спря, тежко задъхан. Очите му изглеждаха свръхестествено светли в шлема. Те се присвиха върху Улен.

— Ти ме познаваш?

— Улен Кадеве. Много отдавна служех при Чос.

— Аха — и Сивогрив сведе поглед. — Чух. Съжалявам.

— Аз също — а ти какво правиш тук?

Шлемът се извърна и мъжът посочи на север.

— Дошъл съм за Скинър.

Чуто от кой да е друг човек, това заявление би разсмяло Улен. Той поклати глава и му се зави свят.

— Твърде много Обетници има. Ще те убият.

Ръцете в железните ръкавици се свиха в юмруци, които почти потрепериха. От шлема прозвуча проклятие.

— Да — прав си… засега.

Донесе се самоподигравателен смях.

— Толкова за простите самоизмами за удовлетворение, поискано на бойното поле, а?

— Ела с мен. Тръгнали сме към тоя хълм, последното ни укрепление. След това той ще потегли натам.

Улен допря ръка до пламналото си чело. Този да не ми е счупил черепа?

— Но те предупреждавам — може и да поискам условия за предаване. Ако хората се съгласят, няма да ти позволя да ги нарушиш.

Кимване.

— Разбирам.

— Оттук.

Бронираният гигант обаче не се помръдна. Гледаше на север.

— Какво?

— Нещо… нещо идва. Имам чувствителност към Лабиринтите. Мога да усетя, че някакво голямо раздвижване… се приближава много бързо! Залягайте!

Той пристъпи пред тях и извади меча — тънък дълъг меч, който изглеждаше смешно в огромната му ръка. Хората на Улен се подредиха зад него, включително капитан Мос.

Улен знаеше, че заради мрака не може да види и половината от ставащото, ала и малкото видяно го ужаси. Въздухът над склона на север започна да трепти, все едно е нагорещен. През него преминаха отблясъци, подобни на примигващи звезди. Пред това фалангата на Скинър спря, а високото знаме провисна в неподвижния нощен въздух. Земята внезапно се разтърси, сякаш ударена с чук. Земетръс? Проблясването се събра в тъмносиньо сияние, което го застави да зажуми, да закрие очи и да се извърне. От светлината изфуча нещо и се удари в хълма с трясък, който отекна сред възвишенията. Улен зърна голяма колона ездачи с издигнати мечове, отворили уста в безмълвен вик, да се врязват във фалангата на Скинър.

Здравите редици на Гвардията се разтопиха пред нападението като ограда от клечки пред лавина. Те изчезнаха под натиска на копитата. Знамето изпука и бе покосено. Докато Улен гледаше смаяно и невярващо, появиха се още — ред след ред, и отъпкваха земята там, където преди малко стоеше бойният строй. Предната им редица се изви на запад и колоната продължи — конете бяха запенени, а ездачите надаваха бойните си викове. Улен ги видя — уикци. Дошли са през Лабиринт!

След като преминаха и оглушителният шум на копитата отзвуча, над разораната и обърната пръст на склона се извиваше само прах. Към тях се доближи конник и дръпна юздите — старец, с едно здраво око — широко отворено, а другото побеляло. Смъртоносна усмивка бе сякаш замръзнала на лицето му.

— Това май ще сложи край на войната ви срещу нас, а, малазанецо! — викна той и се изсмя откачено.

— Вие ги унищожихте — отвърна Улен с отслабнал от смущението глас.

Уикецът замахна с окървавена сабя, а конят му се изправи на задните си крака, за да препусне.

— Потвърди го! Потвърди го, малазанецо!

И той препусна със силен боен вик.

Улен го гледаше как изчезва:

— Да… ще го направя.

Ала — невероятно, невъзможно — от отъпканата и прегазена земя се надигнаха хора. Тук и там се възправяха гвардейци, олюляваха се, отърсваха се, изправяха се. Гледката смрази плътта на Улен и той зяпна, напълно ужасен. Велики богове! Нищо ли няма да спре тези Обетници? Неумолими са. Като Имасс.

Сивогрив се обърна към него със суха шега в погледа.

— Както каза, Улен. Твърде много са. Струва ми се обаче, че силите донякъде се изравниха. Възможността ми е сега.

Преди Улен да може да възрази, другият изтърча по изровения склон. Ако Улен имаше шлем, щеше да го захвърли на земята от безсилие.

— Проклятие!

Той се обърна към охраната си.

— Трябва да го последваме. Не можем да го оставим сам.

Стражите му, седмина малазански и талийски пехотинци, се спогледаха, видимо неуверени.

— Заповедите ни… — започна единият.

— Вашите заповеди са да ме следвате — рече Улен. Войникът стисна челюсти и кимна в знак на съгласие. Улен се обърна към Мос, който му кимна, а после вирна брадичка над полето.

— А и не сме сами…

Отвсякъде прииждаха отряди имперска пехота — малки поделения идваха от всички посоки.

— Хайде!

Подкрепян от Мос, Улен закуцука след Сивогрив.

Полето представляваше костница, изпълнена с прегазени осакатени трупове. Замаяните, опръскани с кръв оцелели се препъваха и не им обръщаха внимание, докато преминаваха. Доколкото Улен можеше да прецени, всички сблъсъци бяха пометени от страховития пристъп. За съжаление, някои от собствените му пехотинци явно бяха застигнати от пристъпа. Както и да е, по-нататък в нощта два меча звънтяха в тишината, последвала дългия грохот на нападението. Улен търсеше битката в сивкавата нощ. Ръмженето, ударите и звънът на желязото ги упътиха. Достигнаха останките от керван имперски обозни каруци. Улен видя двубоя, когато нанесеният от единия удар отхвърли другия назад към горяща каруца; той я бутна и колелата й изровиха пръстта. Сивогрив. Той беше наранен, без шлем, а лицето му — кърваво месиво. Железни пластини бяха отнесени и провисваха ивици кожа. Скинър се извисяваше в тъмнината. Мощният му удар надолу с две ръце бе избегнат от изменника, стовари се върху капрата и каруцата и ги строши на две с ужасен взрив, който надигна облаци от затъмняващ дим и пепел. Сивогрив отвърна, ала острието му отскочи от неземната бляскава броня на Обетника. Те се сблъскаха отново и сумтяха от усилие при ударите, които биха повалили дървета. Помитащ ответен удар бе посрещнат от по-тънкото острие на Сивогрив, което се счупи и се пръсна като морантско острие под натиска. Вместо да се дръпне, бившият Юмрук се приближи, сграбчи другия и двамата изчезнаха от поглед. Улен се промъкваше между преобърнати коли, мъртви коне и пламнали разпилени провизии в отчаяно усилие да ги види отново. Мос и охраната му тичаха с него.

Това е безумие! Той е със счупена дясна ръка и вероятно със счупен череп, и търси привидение, излязло от старите войни за подчиняването на континента — и то най-лошото възможно! Воин, който, ако Сивогрив не успее, не можеше да бъде достигнат от никого от живите днес; какво би могъл да направи? Улен определено не знаеше.

Той ги зърна как се борят, как се удрят в каруците, как се търкалят сред разрухата и си разменят отекващи в нощта удари. Сивогрив се надигна, приведен над Скинър, стиснал го под брадичката; напъваше се, а лицето му се сгърчи от усилие. Невероятно, но военачалникът на Обетниците се изправи под него, надигна мъжа над земята и го запокити в нощта с все бронята му. Удар и дрънчене на желязо в камък разкриха сухо дере или склон наблизо.

Скинър оправи дългата си плетена ризница и завъртя рамо с ръмжене. Наведе се, взе си шлема, наложи го и продължи към полето. Улен се разкъсваше — да дръзне ли да го предизвика? Ами Сивогрив? Човекът бе ранен. Охраната му вече се беше втурнала, за да намери изменника. За Улен това определи нещата и той тръгна.

Оврагът беше плитък и каменист. Намериха Сивогрив проснат посред камъните на дъното му. Беше на границата на съзнанието си. Заедно се напънаха и го извлякоха по наклона. Пуснаха го на земята. Очите му — едното кървавочервено от спукани кръвоносни съдове — намериха лицето на Улен, той изсумтя и поклати глава.

— Лъжлива гадина. Острието му е отровно. Мръсникът ме отрови! Раздразни ме много. Късметлия е гадта. За малко да обърна меча срещу него — но не и тук… твърде близо до светилището. Кой знае какво можеше да се случи?

Улен не обърна внимание на приказките му. Неговият меч? Какво иска да каже той?

— Отпусни се — ще доведем лечител.

Улен махна на един от стражите си. Човекът отдаде чест и се затича.

Улен срещна погледа на капитан Мос, наклонил глава подир Скинър. Офицерът задържа взора си доста време — очите му бяха тъмни и непроницаеми, а устата — безизразна. Той вдигна ръка, потърка белезите по лицето си и кимна в знак на съгласие. Улен се надигна от Сивогрив и посочи на друг от охранителите си:

— Остани с него. Останалите — след мен.

Той тръгна след командира на Обетниците. Лявата му ръка гореше и се потеше върху дръжката на меча. Лявата! Проклетата ми лява ръка!

Разговорът го поведе през отломките от горящо въоръжение и през разпръснатите трупове. Той забеляза двама души, застанали срещу Скинър. Говореха с него, а думите им се губеха сред пращенето на пламъците и пронизителните изцвилвания на ранен кон. Двамата снажни войници изглеждаха познато, ала той не можеше да ги назове точно. От другата страна на пътя се появиха фигури — петима гвардейци, несъмнено всичките Обетници. Извадиха мечовете си и започнаха да се промъкват, за да обкръжат двамата.

Улен тръгна напред, но спря, тъй като право на пътя му се изпречи друг човек — този пък откъде се взе? Мос се хвърли напред с извадени саби, ала мъжът вдигна празните си ръце. Беше далхонец, с кожа с цвета на желязно дърво. Покрит с белези, облечен в отлична плетена ризница. Дългата му къдрава коса бе дръпната назад и вързана с кожена ивица. Той изгледа Улен тъй, като че го познаваше. Изглеждаше… не, това не може да бъде… та той е мъртъв!

Призракът постави ръка на рамото на Улен.

— Направи повече от достатъчно, Улен — произнесе той с гласа си, който прати студени тръпки по гръбнака на събеседника му. — Бойното поле е твое. Моите поздравления. Не се съмнявам, че Чос би се гордял. А сега, остави това на нас.

Сериозните черти на мъжа омекнаха от чувство и той посочи към назряващия двубой.

— Кълна се, че тия двамата са го направили нарочно. Знаеха, че не мога да ги оставя да се изправят сами срещу него.

И той потегли. Обетниците от обкръжението се дръпнаха при приближаването му и той се плъзна вътре, до двамата души, застанали срещу Скинър.

Не — не може да бъде. Как може да бъде той? Не беше ли само призрак от миналото му?

И тримата образуваха триъгълник, докато Обетниците ги обкръжиха. Новодошлият застана срещу Скинър, който махна със защитената си с ръкавица ръка и изрече нещо, изгубено сред грохота на горящите съсипни. Новодошлият дори не отвърна. Той извади меча си — дълго тъмно тънко острие. Скинър даде знак и всички се спуснаха срещу тримата изведнъж.

Улен се смая от видяното — остриетата бляскаха на светлината на огъня твърде бързо, за да може да ги следи. Единият от тримата мъже в отбрана се криеше зад тежък пехотински щит, спокойно отблъскваше разрушителни удари и изтикваше обратно който и да е приближил се Обетник; другият, плещест сет, се биеше с два яки дълги ножа, и двата с бронзови предпазители за китките, отбиваше и нанасяше мощни удари, протегна се и цапна един Обетник по главата. Улен потръпна и си помисли за своята рана.

Дуелът между далхонеца и Скинър обаче му спря дъха. Плавната, пестелива лекота на мъжа бе красива — страховитите замахвания на Скинър отскачаха настрани с привидно леки докосвания, последвани от светкавични ответни удари. Трябва да е той! Но как? В отговор на молитва?

Ала всички ответни удари се плъзгаха и отскачаха от гладката тъмна броня на Обетника. Скинър се смееше. В този смях Улен чуваше увереност в победата.

До него капитан Мос въздишаше запленен:

— Кой е това? Никога не съм виждал нещо… Той ви познаваше — кой е той? Но тази броня… Скинър ще го нарани. И тогава… само въпрос на време.

Улен поклати глава.

— Не. Той знае. Трябва да знае.

Обетниците нападаха и опитваха да надвият двамината, пазещи гърба на далхонеца. Получаваха ужасяващи рани при пристъпите си, но двамината не се оставяха да бъдат принудени или примамени да спрат да си пазят фланговете. Един Обетник хвана щита и почти му отсякоха ръката — тя се залюля безполезно на края на кожата, когато той продължи да се бие. Сетският воин беше по-настъпателен — сечеше лица и тела, нанасяше рани, които Обетниците понасяха мълчаливо, докато краката им не залъщяха от кръвта, а земята около тях не потъмня.

Опитайте каквото искате, Обетници! Никой не е прониквал до Меча през неговата охрана. Той падна само заради предателство. Далхонецът продължи да бъхти Скинър и нанасяше удар след удар. Всеки удар обаче отскачаше, отблъснат от явно непробиваемата броня на мъжа. От своя страна Обетникът не можеше да пробие майсторската отбрана на човека. Всичко напразно — рече си Улен, — понеже никой от двамата не можеше да победи другия.

Той не разбираше ли? Защо продължаваше да сече тази ризница? Очевидно беше подсилена от Лабиринт, а може и да беше омагьосана. Безполезно, напълно безполезно. Може би мрачните му мисли влияеха на зрението, но на Улен му се стори, че двамата пазители на гърба на далхонеца се уморяват. Трябваше да се очаква — кой би могъл да удържа Обетници завинаги? Скоро щяха да паднат и всичко щеше да е свършило. Скинър най-накрая щеше да излезе победител. Ще се върне на полето, ще събере Обетниците си и ще пометат всяка останала съпротива. Гвардията ще победи.

Щитът на набития як пехотинец се бе смалил до нацепено снопче натрошени дъсчици. Сега той отблъскваше удари само с късия си меч. Сетският воин бе изоставил контраударите и само се защитаваше. Само един от Обетниците падна — жена, която се олюля с притиснати към корема ръце, където се издуваха влажни извивки. Тя падна по лице на няколко крачки и остана там. Жизнеността й на Обетник я поддържаше, а крайниците й помръдваха слабо, подритваха и се гърчеха.

Далхонецът продължаваше да отбива ударите и да напада. Само един от ударите му би разсякъл кой да е друг воин до гръбначния стълб, но Скинър оставаше невредим. Улен почти изкрещя: Глупако! Откажи се! Спри! Изведнъж това му дойде в повече. За този човек той щеше да направи нещо — нямаше дори и да си задава въпрос. Улен се впусна напред и издигна меча с лявата си ръка. Ръката на Мос го хвана за врата и го дръпна назад.

— Не ставай глупав!

И тогава, посред поредната размяна на тежки тромави удари от страна на Скинър и светкавични насрещни удари откъм далхонеца, последният се понесе напред повече, отколкото досега. Върхът на острието му с едно движение се плъзна нагоре право под шлема на Скинър. Обетникът отметна глава назад. Хвана гърлото си с облечената в ръкавица ръка, а кръвта рукна по предницата му. Той отстъпи, стиснал гърлото си с ръка; все още здраво държеше меча издигнат. И четиримата останали Обетници се отместиха, за да прикриват отстъплението му. Само далхонецът го последва и продължи с пристъпа.

Скинър отстъпваше, отбиваше удари, изкрещя с овлажнял глас някаква заповед или молба, и въздухът зад него завря. Сякаш се пенеше и изсветля от тъмното на нощта до грозно зелено на черти. Обетниците пристъпиха в разкъсаната дупка и изчезнаха; двама от тях крепяха Скинър. Далхонецът спря. Дъхът му все още бе спокоен и равен. Той прибра в ножницата тъмния си меч.

Улен изтича до другите двама войници, облегнали се един на друг. Когато погледна назад за далхонския мечоносец, него също го нямаше. Донесло се отстрани проклятие му показа, че и капитан Мос е направил същото откритие. Едрият набит пехотинец захвърли натрошените дъсчици и бронзовата дръжка, останали от щита му. Той свали шлема и извади от пояса си мех с вода, изцеди струя върху главата си и отпи задъхано. Подхвърли го на сетския войник.

— Къде е другият… далхонецът? — попита Улен.

— Нямаше друг — изстреля старият плешив пехотинец; гласът му бе тъй пресипнал, че едва се чуваше. — Не е имало друг, разбираш ли?

— Но…

Задъханият ветеран вдишваше дълбоко, гълташе трудно и отпрати възраженията на Улен с махване на ръка.

— Не, само ние двамата. Нали така, а, Слабак?

— Слабак? — озъби се сетският воин. Той обърса лъсналото си лице с опакото на ръката и размаза кръв. — Неее. Миризливка е.

— К’во…?

Пехотинецът погледна другия, станал прав, как се олюлява изтощен.

— Миризливка? През всичките години… никой от нас не го е знаел?

Рязко проблясване на гняв по удареното и изпонарязано лице на човека. Той издаде брадичка напред.

— Какво от това?

— Нищо. Просто ме изненадва.

Двамата се наведоха и опитаха да събират паднало оръжие, но не успяха да се наведат достатъчно и се отказаха, а после се обърнаха и се отправиха към бойното поле. Накуцваха, изопваха гърбовете си, спираха се от време на време, за да си поемат дъх, кашляха. Улен, Мос и охраната му ги следваха и се споглеждаха учудено.

— Ами ти? — попита Миризливката стария ветеран.

— Не ти трябва да знаеш.

— Какво?

— Не.

— Хайде де.

Старият ветеран спря и се наведе. Повдигна му се, той се задави, после подсмръкна и изплю сополите.

— Не.

— Патладжана?

— Не.

— Измамника?

— Не!

Улен изгледа капитан Мос, който вървеше и притискаше опакото на ръката си към своята захилена уста.

Върнаха се и видяха малазански, талийски и фаларски войници, строявани във фаланги от очуканите и окървавени Урко и Славния зъб. Четиримата стари ветерани се поздравяваха един друг с мощни тупания по гърбовете. Тогава, за ужас на Улен, Славния зъб и Урко му отдадоха чест и се усмихнаха злобно един на друг. Той отвърна на поздрава им и го отмахна.

— Не, ти командваш, Урко.

— Не. Още не сме приключили. Тези тук се изнесоха, но имаме още цял отряд гвардейци. Окопали са се на един хълм. Юмрук Д’Еббин, останалите му сили и уикците са ги заклещили. Време е и ние да се включим. Аз ще съм с едната от частите. Можеш да ръководиш. Поздравления, началник.

Четиримата ветерани отидоха да се присъединят към частите си и оставиха Улен пред последния останал му войник. Той потърка с ръка смазания си, болезнен врат и се почувства изцеден.

— Добре… намерете кон и съобщете на Юмрук Д’Еббин, че идваме.

Войникът отдаде чест и отърча. Роговете изсвириха общо настъпление. След известно объркано пренареждане колоните потеглиха на юг. Полунощ преваляше. Огньовете бяха угаснали и полето представляваше тъмен оплетен ужас от паднали усукани тела, строшено оръжие и ранени умиращи коне.

Застанал до Мос, Улен внимателно потегли на юг. След известно време капитанът се наведе към него и притеснено се огледа. Страшните белези по лицето му изглеждаха пресни и посинели.

— Къде е щабът ви?

— Разпръсна се.

— Трябва ви по-сериозна охрана — и той посочи настрани. — Трябва да се присъединим към тази колона.

Улен сви рамене:

— Ако смятате, че ще е добре.

Другият обаче се спря. Ръцете му застанаха на яките дръжки от слонова кост на сабите му.

— Нещо…

Около тях се завихри прах. Улен засенчи поглед и потръпна.

— Капитане?

Звън от разменени удари, желязо стържеше в желязо. Улен се запипка да извади меча си с лявата си ръка. Тогава — удар в гърба като удар на чук. Дълбоко в него проникна студено желязо. Зина за въздух, обърна се и видя жена — дългата й бяла коса се вееше на вятъра, очите й бяха присвити, устните ръмжаха нещо. Сребристосив проблясък, главата се килна, падна, бликна кръв, тялото подскокна. Улен също падна.

Звездното нощно небе. После над него се наведе капитан Мос, каза нещо, но Улен можеше да чуе само как ударите на сърцето думкат в ушите му. Не можеше да диша! Напрегна се, но нищо не можеше да проникне в пламналите от болка бели дробове. Проклятие! Това не беше добре.

Ами…

Не можеше ли…

Разбеснелите се удари на сърцето се забавиха. Нощта се приближи, затъмни лицето на Мос и мърдащата му уста. Един удар прозвуча като бавния отзвук от тежък чук.

Чакай…

Трета глава

Помръква зрението,

паметта отслабва,

и всичко, взето предварително, обезценява се,

и тъй невежите то удря

със страшна сила.

Уроци от полето на Кръстопътя

Уаден Бурдет, Унта

Кайл, К’азз и Изгубените братя откриха, че на северния бряг на Идрин е изтеглена флотилия от набързо направени салове. На подстъпите към Моста на поклонниците и на прага му бяха проснати загинали кански войници. Срещу мъртвите беше изправен гвардеец, облегнат на каменната стена на моста, широко отпуснал крака, забил меча пред себе си, а тялото и крайниците му бяха набучени със стрели.

— Пекар — обърна се към него К’азз с натежал глас.

Мъжът се размърда и надигна глава. Тъжна усмивка пропълзя под дългата му рижава брада:

— Господарю.

Той опита да се изправи.

Командирът на Гвардията го върна обратно.

— Стой тук — внимателно му нареди той. — Трябваш ни, за да пазиш севера.

Крива усмивка дръпна устата на Пекаря на едната страна:

— О, слушам, господарю.

Братята събираха щитове от падналите. Кайл заработи заедно с тях. Държаха колкото могат под всяка ръка. Кайл предложи един на К’азз и той го взе с поклон. Понесоха се нагоре по моста.

Пред тях дълбок силен рев, подобен на непрекъснат гърмеж, изправи космите на ръцете и на врата на Кайл. Беше нисък, кънтящ, животински рев на очакване, нададен от хиляди гърла; толкова силен, че почти заглуши звънтенето на удрящите се оръжия и щитове. Те достигнаха битката в средата на моста. Четирима Обетници, отпуснали тежест на един крак, посрещаха натиска на плътния клин от канска пехота. Щит срещу щита, замахване с копия и други подобни оръжия, докато пети Обетник оставаше крачка назад, наблюдаваше и си почиваше. От всичките провисваше насечена и разкъсана броня, шлемовете им бяха очукани, ръцете черни от засъхваща кръв. Обетникът в тила — ниска набита жена — им отдаде чест. Едната страна на главата й блестеше от прясна рана; смъкнатият й скалп висеше като покривало. Под краката им бе застлано със строшени щитове, паднали мечове, дълги копия, къси копия, пики, стрели и отчупени парчета от броня. Кръвта оцветяваше дяланите камъни на моста в пурпурно.

— Добре дошъл, господарю! — провикна се жената, за да могат да я чуят през шума. — Ние обаче не сме искали подкрепления.

Тогава тя се намръщи и огледа К’азз от горе до долу.

— Престоят надалеч не ви е понесъл, струва ми се. Вие обаче трябва да си тръгнете. Ние ще се държим, докато паднем!

— Аз също! Радвам се да те видя, Мършава.

К’азз приготви щита си и вдигна дългия нож. Освен тях той нямаше друго въоръжение. Мършавата поклати глава.

— Не — вие сте резерв.

Тя кимна на Кайл и на братовчедите.

— Не ви ли познавам?

— Преследвача, Кокошката, Пустошта, Кайл — провикна се К’азз. — Могат да се оправят с работата.

— Добре дошли, братя!

Тя посочи към Обетниците, подхванали откритата предна редица събрани войници. Те държаха дълги и къси копия, издигаха ги високо или ги мятаха към защитниците — истинска гора от пробождащи и полетели стебла.

— Амат, Рапицата, Черния и Тургал.

Имаше място само колкото осем кански войници да застанат рамо до рамо, при все че редиците зад тях можеха да се пресягат с копия и алебарди. Мършавата удари с копието по щита си и четиримата Обетници отстъпиха крачка, стъпиха здраво и се приведоха. Канските войници се втурнаха напред и бяха пресрещнати от бързи безмилостни удари откъм Обетниците. Техните ранени и загинали бойни другари пречеха на всички, които се натискаха напред, за да запълнят редицата, и ги възпираха. Преследвача погледна сражението и захвърли товара си от щитове. Взе единия и вдигна паднало копие. Братята и Кайл го последваха инстинктивно.

Мършавата пристъпваше напред-назад зад отбраната на Обетниците, гледаше внимателно и може би така нагласяше нещата, че К’азз да не тръгне напред и да застане в строя. Тя потупа Черния по крака и махна на Пустошта да идва.

— Смяна!

Черния се извъртя и Пустошта бе твърде изненадан. Той обаче скокна напред, отблъсна стволовете на копията, за да се намести, и се настани с цялата си тежест. Мършавата го гледаше преценяващо с присвити очи.

Преследвача дойде, докосна Кайл по ръката и посочи кръста му:

— Действай с това.

Кайл погледна към закачения на кръста му меч, поставен в прекалено голяма ножница. Дарът, поднесен му от Оссерк; дори не го беше изваждал.

— Не смея — викна той в отговор.

— Трябва! — възрази Преследвача.

Кайл сви рамене.

Мършавата смени Обетниците един по един, докато не остана само Рапицата — когото Кайл познаваше от Курзан — и не дойде редът на Кайл. К’азз възрази, но явно Мършавата отговаряше за това подразделение, тъй че нейното мнение надделя. Сменените Обетници — Черния, Амат и Тургал — стояха задъхани, с лъснали от пот лица. Раните им бяха ужасни — Амат кашляше кръв; желязната броня на Черния изпущаше кръв при скачването на всички пластини; Тургал, понесъл грамадния правоъгълен щит на малазански пехотинец, го беше привързал към осакатената си, счупена лява ръка.

Когато редът му дойде, Кайл приготви копието си и го стисна здраво под мишница. Изведнъж ожадня страшно, но знаеше, че дори и при нуждата от вода е по-добре да е жаден — за в случай на рана в стомаха. Опита да не мисли за предстоящото и Мършавата, може би усетила растящия му ужас, не го изчака.

— Смяна! — ревна тя и Рапицата се измъкна. Кайл се впусна напред. Почти веднага копието му се заплете в гъсталака от мушкащи, въртящи се оръжия. Ударите по щита го разлюляха и ръката и рамото му изтръпнаха. Той не можеше да ползва оръжието си. То висеше безполезно.

Смехът на Гуглата! Ще умра, пронизан като глиган.

Около него профучаваха къси копия, а Мършавата и другите придвижваха редицата назад, за да може той да изправи копието си. Той възстанови позиция и натисна напред в блъсканицата. С крайчеца на зрението си виждаше, че Изгубените братя се държат на висота. Кокошката и Пустошта се биеха като ухилени диви кучета, напълно в стихията си, докато Преследвача бе спокоен, внимаваше и не отстъпваше и крачка. Удържаха мястото си и Кайл отново се зачуди — кои ли бяха тези хора, видимо равни на Обетниците по сила, свирепост и издръжливост?

Що се отнася до него самия… и Кайл, и канските войници почти веднага усетиха, че той е слабото звено в редицата. Късо копие отскочи от шлема му и за малко го замая. Здрав удар по щита го отплесна назад, той го чукна по челото и проводи ужасяваща болка през лицето му. Той примигна, всичко се размаза и така пропусна удар по дръжката, който изби копието от ръката му. Двамата канци срещу него и редовете зад тях ревнаха и се втурнаха напред. Откъм гърба му го закрепиха ръце и полетяха къси копия. Ужасѐн, Кайл извади меча си и освободи каишките, които придържаха тънкото извито острие в ножницата. Той го вдигна, отби протегнатите, звънтящи копия и алебарди и се опули, когато острието с цвят на тъмно злато преряза всяка дръжка тъй леко, сякаш минаваше през свещ.

Канците се отдръпнаха, ококорили очи под забралата на шлемовете си. Отсечените стволове изтракаха високо на камъните във внезапно настъпилата тишина.

— Беру да ни благослови! — възторжено изруга Мършавата зад него.

Оръжието на самия Оссерк! Можеше ли да бъде истина?

Кайл мръдна напред и си върна отстъпеното пространство. Приклекна зад щита си. Сега съм готов. До него Кокошката и Пустошта си размениха диви, въодушевени усмивки.

Кайл остана в редицата, докато другите се смениха. След като мечът му срязваше щитове на две и чупеше мечове, никой не искаше да застава срещу него. Отдихът позволи на Обетниците да се възстановят, при все че за Черния и за Амат битката свърши. От загубата на кръв те не можеха да станат. Останалите се сменяха бързо и по този начин, безмилостно ръководени от Мършавата, издържаха.

К’азз поддържаше връзка с Бляскавата чрез Братята. Тя докладва, че Скинър и неговите Обетници са напуснали бойното поле и са изоставили верните им редовни войници. Бляскавата и повечето от оцелелите гвардейци бяха установили укрепен пункт. Тя твърдеше, че е постигнала временно примирие с имперската войска. Във всеки случай, уикците, унищожили частта на Скинър, просто обкръжили Бляскавата и се задоволили с това. По-късно К’азз им каза, че Бляскавата очаквала да започне формални преговори и че трябвало да удържат канците, за да може тя да настоява за възможно най-изгодните условия. К’азз беше съгласен.

Точно след съобщението от Бляскавата до средата на моста с усилие се добраха кански конници. През блъсканицата от войници си пробиваха път като кораби в бурно море — минаваха с удари с камшик и ритници. Водещият ги човек изрева заповед и пехотата отстъпи с вдигнати копия. В звънтящата тишина мъжът изрева:

— Кой командва тук?

— Аз! — отвърна Мършавата и направи крачка напред. Тя повдигна скалпа си и го постави на мястото му.

Той свали шлема си. Беше тъмнокож, с грижливо подстригани мустаци и брада. Поклони се възможно най-изискано като за ездач.

— Командир Пирим ’Дж Шал на вашите услуги.

После посочи конника зад себе си.

— Надзорник Дурмис.

Мъжът в дълга одежда се поклони много по-вдървено, а огорченият му поглед бе вперен далеч отвъд тях, в северните скали.

— Поздравяваме ви, Гвардейци, за юначната защита — въпреки че ни струваше скъпо. Ние обаче идваме с новини. Имате ли по случайност някаква връзка с главните си сили на север?

Несигурен поглед от страна на Мършавата:

— Да.

— Тогава надзорник Дурмис настоява изключително много…

— Какво усещат те? — намеси се мъжът в дългата одежда.

— Усещат?

— Да, мътните да ви вземат! Проучете чрез вашите Братя.

Мършавата отново погледна назад със сключени окървавени вежди. К’азз кимна.

— Един миг само — отвърна тя.

К’азз се изправи и обясни:

— Съобщават за смущения сред Лабиринтите.

— И те се засилват — добави Надзорникът. — Нещо си пробива път през Лабиринтите като рухваща кула и се е насочило право насам!

Командирът пренебрежително махна с ръка.

— Може и да преувеличава… работата на Надзорника е да се тревожи от такива безотговорни действия сред мъжете и жените, наричани от вас Таланти — каквито действия могат да застрашат нашата Конфедерация. Между другото, това е главната причина, задето не прибягнахме към крайни средства, за да ви отстраним от пътя си. Да сторим това би означавало да предизвикаме възмездие и още по-силен удар от страна на вашите страшни кадрови магове Обетници, нали така? И по този начин ни отнехте много повече хора, отколкото иначе, така е, нали?

Самодоволна усмивка.

— Във всеки случай, известно е, че от време на време по-въодушевените носители на длъжността…

Надзорник Дурмис смушка коня си и той се блъсна в животното на командира.

— Това е наистина — процеди той.

— Като предупреждението по-рано тази нощ? За наближаващо тавматургическо изстъпление? Простото пристигане на дружина конници?

— Кой да знае кои биха могли да бъдат? Можеше да са съюзници на Гвардията! Както и да е, тези конници спечелиха битката за императрицата.

— Това положение е твърде съмнително за нас тук, на моста!

Мършавата се прокашля.

— Господа! Все още ли преговаряме?

Командир Пирим върна вниманието си към фронта. Той дръпна дългата си белезникава предпазна поличка, за да я изпъне, и нагласи шлема под мишницата си.

— Надзорник Дурмис настоя за тази размяна на разузнавателни сведения. Според мен формалностите бяха спазени. Готови сме.

И той се поклони.

Мършавата отвърна на поклона с все още опряна на главата ръка.

Командирът се захвана да обръща коня си и от засилващото се смайване и гняв на лицето му се разбра, че не може. Той яростно удряше с камшика си наблъсканите около него хора.

— Сторете път, проклети да сте! Сторете път!

Мършавата се обърна и вдигна вежда към Кайл и останалите в строя. Кокошката произведе подигравателен вик. Надзорник Дурмис обаче остана неподвижен на коня си. Той седеше сгърбен, със скръстени отпред ръце.

— Тук е — изрече той с побѐден глас.

Кайл рискува и хвърли бърз поглед наоколо. Над скалите нощното небе на северозапад сякаш се въртеше, а звездите се диплеха. Събираше се розово-оранжев блясък, потекъл на ивици и кръгове — те се разширяваха и изчезваха.

— Какво е това? — изпъшка той.

Тогава блесна светкавица — като от лумнал и веднага след това угаснал далечен огън. Скоро след това до тях достигна приглушен гръм. Мършавата погледна К’азз.

— Нещо удари бойното поле — обясни той. — Паднало е право през поделенията на западното крило. Оставило е щети след себе си.

Веждите на командир Пирим се надигнаха в почти комична изненада и тревога. Той погледна към Мършавата.

— Предлагам примирие. Засега.

Мършавата склони глава и се намръщи:

— Съгласна.

* * *

Въпросът дали морето щеше да погълне Хо и неговите спътници — маговете бегълци — вече беше без значение. След като надзорът на Ят над различните струни на участниците в обреда се утвърди, той предприе стъпки за защитата на кораба. Около бордовете му се промъкна пашкул от сила. През туптящите многоцветни стени на преградата морето сякаш бе останало назад — Окаяник май се носеше над нищото.

Девалет въздъхна с дълбоко облекчение и се тръсна тежко до Хо. Тя разтриваше ръцете си. По пепелявото й лице се стичаше пот. От кораба долитаха плашещи простенвания — дъските скърцаха, пукаха и се наместваха. Мачтите се тресяха, а върховете им бяха прерязани там, където бяха срещнали сиянието от сила над тях. Под тях палубата се клатеше и тя и Хо се спогледаха тревожно.

— Къде сме? — приглушено се обърна Почерпката към Пръстите.

— Серк — прошепна той.

Понесе се писък и всички подскочиха. Един от маговете от ритуала беше се изправил на крака. Той посочи Ят и измърмори нещо неразбираемо. Двама от Обетниците — Мъждивия и Тръстиката — станаха да го успокояват. Той измъкна ръце от хватката им, хвана се за главата и започна да вие от ужас. Обетниците се пънеха да го притиснат, но — невероятно — мършавият човек ги отблъсна настрани. Той захвана да дере лицето си, все едно искаше да го разтвори, а после с две дълги крачки отиде до борда и се хвърли през него. Писъкът му прекъсна, когато мина през преградата.

— Лудост от отатарала — изрече Девалет към всички.

— Може би… — обади се Су; черните й, набръчкани очи бяха почти затворени. Хо се обърна да изрече още едно предупреждение за превземките й, но спря и разбра, че нейният поглед е прикован върху Ят и че неговите остри, блеснали очи също гледат Су настойчиво.

— Аз определих смущението — обяви Су, без да сваля поглед от Ят.

— Да? — попита Хо.

— Общо заразяване, което засяга почти всички нас в по-голяма или по-малка степен. То обаче е съсредоточено основно в двама носители…

Ят бавно се изправи от седналото си със скръстени крака положение и прекара тояжката си по предната част на тялото. На устните му се появи широка гладна усмивка.

— Да? — отново притеснено попита Хо. — Кой?

— Главните й носители са нашият приятел от Седемте града и… — тя обърна глава и посочи — … той.

От другата страна на кърмата веждите на Блуз се надигнаха. Той посочи себе си:

— Какво? Аз?

— О, да…

Ят насочи тояжката си към Тръстиката; Обетникът неуверено погледна Блуз. От тояжката излезе сияние като онова, което обграждаше кораба, и удари Тръстиката. Той изпищя и се сгърчи. Пред очите им магическият огън го погълна и остави почернял димящ труп.

— … а ние допуснахме огромна грешка — довърши бързо Су.

— Кралицата да го отнесе дано!

Блуз се изправи с невероятна за Хо бързина. Беше покрил половината палуба, преди Ят да може да задейства тояжката си. Излязоха розов и виолетов огън. В отговор Блуз издигна своя Лабиринт, енергията се отрази и се разплиска като вода. Отблъсна се навън, разпространи се навсякъде и се удари в преградата около тях — и тя се пръсна.

Палубата пропадна под всички. Хо обхвана с ръце Су и Девалет, притисна ги към борда и те се хванаха за каквото им попадна. Във всички посоки из нищото се понесоха разпищели се хора, при все че нито един от маговете от обреда не помръдна. Ят беше паднал и се мъчеше да разбере къде се намира. Наблизо се намираше един Обетник — Мъждивия. Той се промъкваше по едно въже към мага от Седемте града.

— Закрепи ни! — провикна се Хо към всички.

— С това се занимавам! — отвърна Пръстите.

Мъждивия се доближи до мага от Седемте града и се протегна. Тогава там се появи Сесин и изскочи иззад Ят, за да хване Обетника. Мъжете се вплетоха яростно и само хватката на Мъждивия ги държеше за кораба. Бореха се във въздуха, стискаха се и се деряха — после и двамата изчезнаха в тишината. Палубата се надигна и грубо изкара въздуха на Хо.

Ят отново изстреля сила и хвана Блуз неподготвен, ала потокът сурова необработена енергия мина през него, без да му навреди. Блуз и Ят се изправиха втрещени. Блуз се гледаше и не разбираше нищо.

— Дръж го! — обади се Почерпката от кормилото.

Блуз се хвърли напред. Ят вече стоеше между насядалите, обвързани от обреда магове, всичките неподвижни като статуи. Той развъртя тояжката си и през палубата се понесе стена от развълнувана сила. Блуз, Почерпката и Септ я удариха и силата им беше отблъсната. Магът от Седемте града се засмя зад преградата си.

До Хо Пръстите лежеше проснат, а лицето му бе изкривено от усилие.

— Не мога да продължавам така вечно, хора — процеди той през стиснатите си оголени зъби.

— Измъкнете ни оттук! — викна Хо към всички.

— Къде? — изръмжа Девалет.

— Където и да е!

— Искате да си вървите? — викна Ят, гласът му звучеше кухо през бляскавата ивица от енергия. — Аз ще ни заведа някъде — при все че не смятам, че ще има голямо значение за вас, приятели мои! — и той отново се засмя и замаха с ръце. Далечината стана крива, потъмня и прие сиво-зелена окраска. Корабът леко се отпусна върху нещо и се наклони на едната страна. Пръстите въздъхна с благодарност, ръцете му се отпуснаха и той клюмна. Гръмовен, смазващ шум като от водопад се усили и заглуши всички други звуци. Някаква воня нападна Хо и на него му се повдигна. Почерпката, който беше наблизо, се дръпна и попита:

— Това пък какво е, в името на ужаса на Гуглата?

Хо стана. Плъзгаха се по наклонения поток на някаква течност. Напомни му на поток от лава, само че сплъстена, нашарена с ивици гнойножълто и болезненозелено. В нея се гърчеха тела, топяха се и се преобразуваха, движеха се и махаха, и най-накрая отново падаха в разпененото вещество, от което се подаваха.

— Краят на Хаоса — обясни Хо.

— Да! — отговори Ят. — Вие нахлувате в земите ми и носите смърт и разруха! Подобаващо е да отвърна, като ви дам да усетите същия хаос!

Той разтвори ръце.

— Моите земи бяха сполетени от него… Сега е вашият ред! Оттук аз ще донеса такова бедствие на континента ви, че няма да се възстановите никога!

Той се обърна с гръб и вдигна високо ръце, сграбчил тоягата над главата си.

Създава друга порта — този път води до Кюон. Хо се усети как гледа уикската вещица.

— Какво можем да направим?

— Нищо. Нямаме сила. Той заповядва на силата на двадесетина магове. Ние сме малцина.

— Нищо? Нищо!

Су го изгледа косо. Сбръчкана й уста се изпъна в шеговита усмивка.

— Коя съм аз, че да кажа, Хо? Не си ли ти познавачът тук? Не си ли ти вървял точно по тези брегове?

Проклета да е! Как така може да знае за тези работи?

— Много добре.

Той повиши глас.

— Блуз, Пръсти, Девалет! Идвайте при нас.

Не беше ритуал. Хо не би предложил нещо такова, имайки предвид последната му употреба. По-скоро ставаше дума за едновременно съсредоточаване. Всеки се готвеше да допринесе със силата си, за да попречи на създаването на здрав, издръжлив мост от това място до местоназначението на Ят — където и да се намираше то.

Докато работеха, съдът се накланяше все по-остро към носа, докато не им се наложи да натиснат кърмата. Почерпката и Септ ги привързаха към бордовете, кормилото и планшира. Окаяник ускори ход, плъзна се и застърга по потока от безформено органично вещество. Хо се питаше дали видените от тях очертания са били негови обитатели или негови пленници. Може би магове, хванати, докато са опитвали да направляват възможностите на неразвитата материя — както той самият бе опитал толкова отдавна.

Пред тях потокът бе разтворен и разделен на две от някакво разкритие към мрака. Хо мерна звезди — нощното небе? Съдът се наклони още повече, почти отвесно, после се хвърли напред. Хо за кратко изпита усещането, че пропада в нищото. Тогава той се протегна към това, което даваха Су, Блуз и Девалет, и почти се спря. Такова умение! Беше близко до неговото. Беру, дано да не се поддам! Не е чудно, че не поискаха да минат на страната на Ят!

— Дръжте се!

Спуснаха се право от горе надолу през свирещ, виещ вятър. Незабавен трясък на ударило се, сцепило се дърво. Болезнен удар. Падане. Нищо.

* * *

Наит седеше заедно с Урфа, Гуляйджията и още неколцина сержанти сапьори; те гледаха как техните момчета и момичета опитват да накладат огньове и да сготвят нещо топло. Мракът на Хеук продължаваше да се носи над позицията им, но полека-лека отслабваше и се разсейваше. Наит прецени, че към зазоряване няма да го има. Самият Хеук продължаваше да спи, свит на кравай наблизо. На лицето му стоеше упоена разтеглена усмивка, а каната си бе стиснал по-здраво от скъпо момиче или момче за удоволствие. Наит бе почти заспал, когато Урфа насочи изпъкналия си кривоглед взор към него и махна настрани.

Идваше самият Меч на Империята, превързан и окървавен. Дрънчащата му броня бе цялата очукана и потрошена. Той вървеше към огъня на офицерите, следван от собствената си свита от лейтенанти и капитани. Наит сведе глава. Богове, не — моля ви, не ни прецаквайте!

— Защо не се движим? — попита Корболо тъй високо, та всеки на склона можеше да чуе. — Наредих да се върви! Гвардията е останала на бойното поле. Трябва да нападнем!

Откъм събралите се сапьори, заети с обсъждане на най-добрия начин за запалване на огньовете, се извърнаха лица. Сравняваха прахани и кремъци, увити в кожа пръчки въглен, подложки за жарава от гъши пух и мъх — и през цялото време огньовете останаха незапалени. Охо. Наит се изправи и подкани Урфа и Гуляйджията със себе си. И тримата тръгнаха натам, където капитаните Тенекеджията, Кепп и Цъфналия станаха на крака. Кепп и Цъфналия помогнаха на Тенекеджията да се изправи на обвита с плат пръчка, преправена на патерица.

— Слушам ви, Меч — започна Тенекеджията.

— Защо заповедите за събирането на войските не са били предадени? — попита Корболо, като произнасяше думите твърде грижливо.

— Да се придвижат накъде, господине? — попита Тенекеджията.

Военачалникът напанец протегна ръка на запад.

— На запад! Останало е укрепено място на Гвардията! Могат да ни нападнат във всеки миг. Трябва да бъдат унищожени. Избити до последния човек!

Тенекеджията замислено прекара палец и показалец по сребърните си мустаци.

— Според съобщенията те всъщност са се изтеглили, Меч — внимателно произнесе той.

Корболо надвисна току до капитана. Устата му се изкриви от преувеличено разочарование.

— Нали не отказвате да изпълните пряка заповед, капитане? — попита той с много спокоен глас. — Понеже ще наредя да ви арестуват. А след това, утре, след като сме ги избили всичките, аз, Корболо Дом, Меч на Империята, ще бъда обявен за разгромителя на Пурпурната гвардия. Победител на Скинър. И аз ще наредя вие и цялата ви рота да бъдете разпънати на кръст. Повярвайте ми — правил съм го и преди. А сега… потегляйте.

Тенекеджията отдаде чест:

— Тъй вярно, Меч.

Корболо отвърна на поздрава:

— Много добре, капитане. Продължавайте.

Той потегли, последван от свитата си, и остави Тенекеджията да подскача на един крак и да изучава патерицата си. Наит, Урфа и Гуляйджията дотърчаха заедно с останалите сержанти. Всички говореха едновременно, оплакваха се, заплашваха и отказваха да вървят. Мнозина сочеха към заспалия Хеук. Тенекеджията, Кепп и Цъфналия вдигнаха ръце, за да въдворят спокойствие.

— Нямаме избор — отсечено обясни Тенекеджията. — Направете носилка за мага. Вземаме го с нас. Искам пехотна колона, придружавана от леки пехотинци. При първия признак за неприятности се връщаме тук. Става ли?

Наит можеше само да клати глава пред тази огромна, величествена глупост. Той го постигна — прецака ни.

Наит си предложи услугите да се придвижва с леката пехота и остави редовната войска да носи Хеук. Взводът не толкова вървеше, а се промъкваше в разпръснат строй, с приготвени арбалети, изгърбени. Бледа светлина оцветяваше източния хоризонт; там звездите бяха по-бледни. Наит хвърли бърз поглед към хората си. Имаха късмет, че загубиха само двамина — Кал и младия Пръцко. За момчето го болеше най-много, не понеже е бил млад и тъй нататък, а понеже беше приятелска стрелба. В цялата неразбория от хора, които прескачаха окопа, влизаха и излизаха от него, нечий арбалет бе разклатен и стреля току до главата му. Без никакво предупреждение. За всички се оказа трудно да приемат това.

Поне тази част на полето беше относително празна. Най-лошото бе на юг, където все още горяха огньове и кръстосваха кани и други нощни хищници. Бяха пресекли повечето от полето, когато от мрака изгромоля поделение конници.

— Не стреляй! Не стреляй! — чу Наит виковете на сержантите сред леката пехота. Конниците бяха уикски копиеносци. Те дръпнаха юздите и спряха.

— Кой е начело? — провикна се някой, явно ветеран. Всъщност всичките приличаха на изпитани ветерани.

— Мечът на Империята — викна друг в отговор. — Корболо Дом.

Уикците зяпнаха, застинаха, после ръцете им се преместиха към прибраните в ножниците дълги ножове и други оръжия. Донесоха се уикски проклятия.

— Какво е това име? — попита отново старият човек, сякаш не вярваше.

— Моето! — Корболо излезе начело на колоната. — Какво ново?

Сивокосият ветеран отпусна ръце на предния лък на седлото си и огледа Корболо с нещо, близко до изумление. Най-накрая, след известно време, той поклати глава и се изплю настрани, сякаш за да освободи устата си от някакъв кисел вкус.

— Ти си дързък и смел, признавам ти го. Как се усещаш да ни бъдеш задължен, убиецо?

Корболо изглеждаше напълно спокоен.

— Не съм задължен на никого. Аз съм Мечът на Империята и командвам всички имперски сили.

— Тогава за нас е много добре, дето според собствената ви императрица ние не сме имперски сили. И все пак победата ви се дължи на нас. Питам се тогава, какво може тронът да предложи в замяна, за да изплати такъв дълг, а?

Самоуверената усмивка на Меча беше почти самодоволна.

— Императрицата отсъжда за такива неща.

— Така е. И тя, и войската са свидетели на случилото се тази нощ.

Уикецът дръпна юздите си в обратната посока и отрядът се изнесе.

Наит ги гледаше как си отиват. Какво историческо събитие, момчето ми. Официалното твърдение беше, че уикците в Седемте града били предали Империята, и че Корболо едвам успял да закрепи работата. Лично Наит не вярваше и на една дума от това. За него този сблъсък окончателно изясни нещата. Уикците се бяха отнесли към Корболо като към предател. Наит се обърна към взвода си, който наблюдаваше как конниците се отдалечават.

— Движение! Да вървим! Имаме да подсигуряваме терен.

По-нататък равнината леко се надигаше във верига нисички хълмове. Един от тях бе убежище на остатъка от Пурпурната гвардия. Разправяха, че били около три хиляди; броят на Обетниците бе неизвестен. Хълмът бе обкръжен от хората на Юмрук Д’Еббин, както и от всички талийски, фаларски и други части, присъединили се към него през нощта. И уикската конница сновеше наоколо и изглеждаше готова да нападне хълма на своя глава. Не летяха никакви стрели. Гвардията се бе оттеглила зад стената си от щитове; имперската войска просто я обкръжаваше.

Кибб се промъкваше заедно с него. Момъкът пъхтеше под непривичната тежест на новата си броня и на арбалета, щита, мешката за муниции и големия грисийски меч в ножница; нейният облечен в бронз връх дращеше по земята след него.

— Какво ще правим? — попита той.

— Твърде много въоръжение носиш, войнико.

— Не предвиждах никакво вървене. Няма да нападаме, нали? Искам да кажа, веднъж извадихме късмет — не е нужно да прекаляваме.

Наит се засмя.

— Чуй се само. Готов беше да се репчиш на всекиго, а сега искаш да останеш по-нисък от тревата. Пораснал си.

Момчето се дръпна ядосано:

— Разкарай се!

Наит продължи да се смее и да върви нататък. Не беше ли забавно как всички се цупеха. Докато се заглеждаше напред, смехът бавно заглъхна в гърлото му. Небето на запад изглеждаше странно. Там разцъфваха зелени, жълти и розови светлини, подобни на ония, които светеха на север, ала по-малки и много по-слаби. В лицето му лъхна ветрец и разклати стъпканите, пречупени стебла на тревата. Той вдигна юмрук, за да спрат, и коленичи. Какво беше това? Някакъв ответен удар откъм някой маг Обетник?

Колоната също бе спряла и бе свалила щитове от рамо. Наит забеляза хората на Урфа и им махна да се приближат. Тя се сниши до него.

— Какво е?

— Неприятностите на Опонн.

— Без майтап. Какво ще правим?

Наит огледа празния склон — дори и измършавял плъх не можеше да се укрие.

— Не знам.

— Ами твоят старец, ненадминатият маг?

— Спи. Дори и за Гуглата няма да се събуди.

— Да… — и тя посочи на запад. — Струва ми се, че той идва.

Сиянието се усили и стана по-плътно. От запад се донесе вятър. Нещо голямо се задава по пътя ни. Тогава го заслепи блясък като от огромна светкавица. Той се сви и погледна настрани, както сториха всички. От взрива падна ничком. В далечината нещо грамадно се удари в земята, разтърси се и изтрещя подобно на извънредно голям предмет, който се нацепва на ситни парченца. Земята под Наит се разтърси. Разтрисането продължи и се доближи като непрестанния тътен на прииждаща гръмотевична буря. Към тях се носеше нещо, подобно на голямо количество размесена пръст и излъчващи бледа светлина парчета. То се забави, падна, плъзна се; надигналият се облак прах го обгърна и скри всичко от поглед.

Последва зловеща тишина, в която тропаха камъни, земята се движеше, бумтеше и простенваше. Наит засенчи поглед и очите му се просълзиха.

Големият облак от прах и пръст ги обви. Когато започна да се разнася бавно, той видя, че от страната на хълма на Гвардията липсва парче. Отрязаното продължаваше като дълга бразда. Тя прорязваше широка ивица през строя на Юмрук Д’Еббин, постепенно ставаше по-плитка и водеше като следа от натрошено дърво до начупените останки на истински кораб — тук, в самия център на материка.

Той се изправи и зяпна, както стори и взводът му човек след човек, заедно с леките пехотинци наблизо.

— Какво правим? — попита Урфа. Гласът й бе изпълнен със смайване, кривогледите й очи направо изскачаха.

— Не знам.

Движение — някой излизаше и се олюляваше от парчетата. Наит и Урфа се спогледаха смаяно. Топките на Трейк! Кой ли може да е това? Човекът се върна към развалините, а после изникна, повлякъл още един. Това освободи Наит от магията.

— Да вървим — викна той. — Да им помогнем да излязат!

Взводовете и опълченците са затичаха към купчината натрошено дърво. Жената беше пълна и едра. Мъчеше се да се върне при развалините, но не можеше да върви право напред. Очевидно беше под въздействието на удара. Лицето й бе цялото разранена и насинена плът, беше напълно гола и — странно — главата й беше неравно избръсната.

Наит я хвана за раменете:

— Как се казваш? Какво е станало?

Тя примигна, устата й се отвори, замърмори и пусна кървава слюнка.

— Спрете — успя да каже тя.

— Да спрем? Да спрем какво? Какво искаш да кажеш?

— Спрете… него.

Тя приседна тежко, а крайниците й потрепериха. Появиха се още оцелели, извадени от кораба, всичките облечени в парцали, с късо подстригана или обръсната коса. Твърде запазени — би трябвало да са пострадали като кораба. Сигурно са били защитени с магия.

Навън изтичаха двама мъже, облечени досущ като хората от кораба. Ръката на единия бе издрана, разтрошена мешавица от червена плът, белезникава кост и провиснала жила, но той явно не обръщаше внимание на това, което иначе би било смъртоносно нараняване за всеки човек. Другият притискаше ръка до страната си, където голяма дървена треска пронизваше цялото му тяло. Кръв заливаше предната страна на тялото и крака му. Обетник! Такъв ще да е.

— Намерете го! — викна вторият и почти заплака от болка. — Старец от Седемте града! Намерете го!

— Просто седни! — ревна Наит и се затича. Зад тях се доближаваше отряд уикци.

— Намерете го! Убийте го! — и мъжът заплака със сгърчено в агония лице. Спътниците му подбелиха очи, той залитна, падна на колене, а после на една страна. Наит се протегна към пронизания, но после се спря — нямаше съвършено никаква представа какво да прави.

— Лечител! — викна той. После хлъцна — човекът някак си се беше доближил и извадил късия му меч от ножницата. Той закуцука към развалината.

— Чакай! Кого да убием? Защо?

Иззад парчетиите от кораба се показа виолетов огън и шибна уикците. Коне и хора се понесоха във въздуха. Земята се разтърси и Наит се олюля.

— Него — изръмжа мъжът. Той изруга, спря се, хвана грапавото парче дърво, дълго колкото меч, и с писък го измъкна.

— Кой си ти? — изпъшка Наит.

— Хо. Сега събирай хората си и го убийте веднага!

Наит направи знак на опълченците да стрелят. Те се приведоха и се затичаха напред. В небето се изви виолетов пламък и изряза ярка черта в нощта. Всички се загледаха. Той се понесе над тях, изви се и се вряза в колоната. Неговата завихрила се сила отвори в редиците й прорез, около пет души широк. Отрядът се пръсна като разбита чаша. Групички хора се затичаха във всички посоки — повечето назад, на изток.

Не спирайте да тичате, момчета — търсете прикритие; най-лошото току-що дойде.

Хо протегна ръка.

— Заведи ме при останалите.

Наит си взе меча и му помогна да се придвижи. Дотича и Мей — присвита, ръцете й целите в кръв от лекуването на рани.

— Окопавайте се! — провикна се Наит през рева на разфучалата се сила. Мей отдаде чест и се затърча.

Наит отведе мъжа до мястото, където бяха събрали оцелелите от кораба. Тук лежаха държеливата едра жена и друга жена — уикска старица; човекът с наранената ръка; някакъв младеж, още по-очукан и схванат; и още двама оцелели, омазани с кръв, издраскани и наранени. Лечителите от унтанските доброволци и от малазанската редовна войска бяха заети с тях — спираха кръвотечения, притискаха ръце към натъртените места.

— Това ли е?

Хо овладя болката си и произнесе с напрегнат глас:

— Да. Много от тях са от Гвардията.

— Ние воюваме с тях — безстрастно отбеляза Наит.

— Нужни са ни.

Наит не си направи труда да пита за какво.

— Ами ти? Имаш нужда от лечител.

— Не… оправям се.

Наит доближи мъжа и огледа голата му страна. Там, под засъхващата кръв и течности, само розов белег беше останал от раната, по-лоша от пробождане с меч. Кой — какво — е този човек?

Наит помогна на мъжа да седне в тревата, а после се обърна да гледа леките пехотинци. Бяха се прикрили около разрушения кораб и стреляха по нещо на изток от купчината. Изникваха от тревата, стреляха, после отново залягаха. Те са същи степни кучета. Това е то! Степни кучета.

Той беше на път да се поздрави, когато земята под него потрепери и той се олюля. От кораба се разля извита стена от тъмносин огън, разпръсна нередовните войници и подпали тревата. Наит се просна, за да търси прикритие. Нещо се издигаше и хвърляше зловеща сянка над всичко, и той се загледа в тъмната дупка — или петно върху нощното небе — тя се събираше, потъмняваше, и сякаш се насочваше навътре.

Наит викна към зяпналите нагоре мъже и жени:

— Окопавайте се!

* * *

Кайл и Изгубените братя не напуснаха редицата си. Те останаха прави, с готови оръжия, и канците също стояха готови, с изправени копия и алебарди. Офицерите гледаха северното небе от конете си — Надзорникът беше спокоен и съсредоточен, а командирът въздишаше от скука и си четкаше туниката. Кайл също хвърляше погледи крадешком и не виждаше нищо повече от особени светлини в небето. След известно време Надзорникът Дурмис вдиша шумно през зъби, а лицето му започна да се сбръчква от притеснение. Дори лицето на командира изглеждаше разтревожено. Кайл погледна. Някакво тъмно сияние блестеше в изсветляващото небе. През него не се виждаха звезди. Достигна ги отново гръм и мостът леко се разтресе.

— Оставайте тук, ако искате — обади се Надзорникът, — но ние няма да набутаме войската си в това.

Той се обърна към командира:

— Наредете на хората да отстъпят и заемете отбранителна позиция на южния склон.

Командирът се тупна с ръкавиците по бедрото и се намръщи:

— На ваша отговорност?

— Да, на моя отговорност!

Безгрижно свиване на рамене.

— Много добре. Щом трябва.

Той вдигна ръка и даде знак. От тила прозвучаха рогове. Сред събраните на моста части се издигнаха и се развяха знаменца. Началникът отдаде чест на Мършавата и сведе глава от уважение към упорството им. Мършавата кимна с глава с изписана на лицето болка. След доста неприятности и местене командирът, Надзорникът и свитата им успяха да обърнат конете си. Пробиха си път през моста, а редиците се затваряха след тях.

Кайл дочу как Мършавата пита:

— Да вървим ли?

— Ще чакаме — отвърна К’азз.

Кокошката и Пустошта седнаха, извадиха камъни и се заеха да чистят остриетата на оръжията си. Кокошката дори си подсвиркваше някакъв напев. Кайл огледа своя меч — без петна, острието му — тънка дъга от някакво тъмножълто вещество, неметално, почти прозрачно на ръба. Той го прибра в ножницата и уви връвчиците около дългата му дръжка. Много скоро щеше да се наложи да си намери нова ножница.

Появи се Преследвача и заоглежда очукания си кръгъл шлем.

— Трудна битка. Добра работа.

— Благодаря. А сега какво?

Разузнавачът посочи на север.

— Това — трябва да направим нещо за него.

Кайл бе озадачен.

— Ти да не си маг?

Просумтяване.

— В името на Великия Мрак, не. Просто имам усет за тия работи. Семейна черта.

— И? Какво правим?

— Ние ли?

И той поклати глава. Дългата му тъмноруса коса провисваше сплъстена, оплетена и мокра от пот.

— Нищо. Това е за маговете. Те може и да имат нужда от прикритие.

Канците продължаваха да се оттеглят. Задните редици се отдръпваха с вдигнати копия и наблюдаваха внимателно как останалите вървят. Обетниците, Изгубените братя и Кайл гледаха К’азз с очакване. Меховете с вода обхождаха всички. Изведнъж на моста се появи светла точица и всички се изправиха с ръце на мечовете. Точицата се увеличи до въртящ се, светещ въртоп. От него излезе нисък, слаб човек в мръсни парцаливи одежди, с рошава къдрава коса. Кайл се усмихна, щом видя отново Опушения.

Магът понечи да прегърне К’азз, ала рязко се спря. Широката му усмивка се изкриви до притеснено недоумение. К’азз премахна грижите му с едно махване на ръка.

— Изглежда по-зле, отколкото е в действителност.

Той стисна раменете на мага.

— Хубаво е да те видя отново.

— И за мен.

— Какво ново?

— Неприятна работа. Бляскавата е събрала всички останали магове. Добрите новини — Блуз и Пръстите са с нас. Пострадали са, но са живи.

К’азз замръзна, а усмивката му помръкна.

— Аз… не знаех, че ги няма.

Опушения се наруга.

— Извинявай.

— Всичко е наред. Знам, че имам да научавам още много нови неща.

Той се обърна към Мършавата.

— Добра работа. Ти какво мислиш? Да се оттегляме?

Тя се ухили и се поклони. Вдигна шлема и много внимателно го надяна на окървавената си глава.

— Поделение, оттегляме се!

Рапицата вдигна Черния на ръце. Амат внимателно вдигна Тургал. Мършавата взе да събира снаряжение заедно с Преследвача, Пустошта и Кокошката. Опушения отиде до Кайл, огледа го хубаво и кимна одобрително.

— Дължим ти извинение и благодарност.

И той протегна ръка. Кайл я пое и се почувства неудобно.

— Дължим ти повече, отколкото бихме могли да ти отплатим.

Кайл трепна:

— Не казвай такива неща.

Опушения се засмя.

— А, добре. Все пак благодарности.

Той се върна към завъртялата се порта на Лабиринта и махна на всички да минават. Кайл пристъпи последен. Щом вдигна крак и се наведе напред, той мерна единствено ярка ослепителна светлина, сух горещ въздух, а след това слезе неумело върху суха, стъпкана трева. Върху него се стовари шумът на стан под обсада.

Зората беше близо, ала мракът продължаваше да надвисва над разораните и изтерзани хълмове наоколо. Изглежда бе съсредоточен над далечния край на полето — държеше се по краищата му, все едно не желаеше да отстъпи пред светлината. Друг тъмен облак закриваше средата на полето. Той се носеше над развалини, сякаш разхвърляни над целия склон.

Кайл се огледа, несигурен къде да ходи и какво да прави. Сякаш всички бяха изчезнали. Искаше да спи, но явно за никого нямаше голяма възможност да го стори. Дотърча Огилви и зъбата усмивка разкриви кръглото му лице. Той хвана Кайл за раменете и го раздруса.

— Добре, момко! Добре. Радвам се да те видя отново сред нас!

Старият му сержант — Траншея — се появи и му махна да дойде. Стисна го за рамото.

— Съжалявам, момко. Нямах представа.

Кайл махна с ръка.

— Както и да е, повишен си. К’азз те вика. Оттук.

Траншея го поведе по хълма. Докато вървяха, се надигна вик и войскарите на Пурпурната гвардия се свиха и се снишиха за прикритие. Кайл се огледа изненадано и видя как към тях се насочва като изстреляна от катапулт синя кълбовидна мълния, извила се в небето. Траншея го събори. Нападението явно дойде от тъмнотата, която стоеше в средата на полето.

Светкавицата, или каквото и да бе това, се стовари току пред тях. То изтрещя, разтърси земята и вдигна във въздуха буря от дим и прах. Премина през редовете на обсадителите, разхвърля телата като кукли, завъртя се и изчезна, погълнато от страховитите си сурови сили. Ревът му удари слуха на Кайл като съчетание от грохота на пожар и водопад. Също толкова внезапно нещото изчезна и Кайл се олюля — беше се приготвил за него. То остави след себе си грамаден белег от изгорена черна пепел и изровена пръст. Велики духове! Какво може да стори човек срещу нещо тъй страховито? Това ли беше прочутата малазанска огнестрелна сила, за която бе слушал толкова много? То обаче удари малазанска укрепена позиция. Докато Кайл гледаше, още един удар се изви към отсрещната страна и се стовари върху тамошния край на полето. Траншея го докосна по лакътя и го извади от вцепенението. Сержантът даде знак да вървят напред.

На срещата Кайл се усещаше напълно чужд. Преследвача и Изгубените братя ги нямаше — вероятно се бяха измъкнали. Единственият човек, когото познаваше малко, бе Опушения. Срещата бе за магове и началници. Водеше я Бляскавата; до нея седеше К’азз. Присъстваха магове, едва познати на Кайл. Той научи имената им, докато говореха — Лор-син, Шел и Опал, все жени, закоравели стари бойни магове; Гуин, когото Кайл знаеше като един от маговете на Скинър — плешив, с козя брадичка и златни обеци, целият в черно. Явно се беше разделил със стария си командир. Всичко на всичко шестима магове Обетници.

В хода на разговора стана ясно, че те просто удържаха. Всичките им усилия отиваха за отбиване на нападенията. Бляскавата всъщност бе предложила на имперската войска да обединят силите си и очакваше отговор. Изглежда предната нощ малазанците бяха вкарали в играта непознат никому Върховен маг, който обаче беше впечатлил силно всички.

Пристигна вестоносец и заговори на Бляскавата, тя закима. После се обърна към тях.

— Малазански представители.

В кръга отвориха място. Хората бяха само трима — двама мършави младежи с дългурести ръце и крака и дълга оплетена черна коса, почти еднакви. Близнаци? Да, бяха млади, ала изваяните, непроницаеми лица говореха за опит и зрелост много над годините им. Третият — едър, мускулест по-възрастен мъж, с къса сива коса, с натъртванията и белезите на множество лекувани рани. Широкото му грубо лице се усмихваше свирепо. К’азз, Бляскавата и останалите Обетници се поклониха на човека.

— Военачалник Урко. Добре дошъл.

Той посочи придружителите си.

— Нищожния и Пъклената. Кажете какво предлагате.

— Сътрудничество. Заедно можем да защитим хората си от тези нападения, но трябва да действаме заедно.

Бляскавата кимна към младежите.

— Със себе си имате двама уикци, а кадровите магове?

— Те защитават източната позиция и всички укрили се там войници.

— Ясно. И ние сме така.

Урко изпука с кокалчетата на големите си изпонасечени ръце.

— Чувам приказки за отбрана. Ами настъпление? Разбирам, че това нещо трябва да бъде затворено. Какво е то обаче?

— Цепнатина — отвърна Шел. — Говори се за още една в южен Дженабакъз. Има и други. Това са разкъсвания във веществото на преградите между Царствата. Никой теург с всичкия си не би се опитал да създаде такова. Само Великите матрони на К’Чаин Че’Малле могат да ги управляват.

Странното име К’чаин Че’Малле възцари тишина сред маговете. Дори Кайл усети в него отзвуци от преданията на неговия народ — безлики нощни ужасии.

Шел се спря, за да е сигурна, че това е било възприето, и продължи:

— Това разкъсване явно се отваря към Хаоса. То продължава да расте. Може и никога да не спре. Да, то трябва да бъде затворено на всяка цена.

Урко изръмжа, че е разбрал:

— Какво предвиждате?

Погледът на Бляскавата се спря върху изтока.

— Разбрахме, че един-единствен маг го е сторил и че подхранва ръста му. Точно сега разкъсването не се поддържа само, но времето изтича. Убиването на мага би трябвало да го спре.

— Ако е възможно да бъде убит — обади се приглушено мрачният Гуин до Кайл.

Хълмът се разтърси и всички се снишиха, когато още един камшик туптяща синьо-черна енергия удари земята посред малазанските редици. От далечните крясъци и писъци, доловими дори през рева й, Кайл потрепери. Юмруците на Урко се надигнаха, все едно щеше на мига да строши нещо или някого.

— Мръсник!

Той посочи към близнаците:

— Подгответе работата!

На Бляскавата рече:

— Идем!

И се затича.

— Голям отряд само ще привлече вниманието — започна Пъклената.

Бляскавата, стиснала шлем под мишница, отметна назад дългата си права черна коса и кимна отсечено:

— Малък отряд.

— Как да го доближим? — попита Нищожния.

— Ще ви трябва изненада — обади се нов глас наблизо. Всички се обърнаха. Там стоеше слаб човек в тъмни дрехи, със самодоволна усмивка на тясното остро лице. Бляскавата вдигна ръка, за да предотврати всяко действие.

— Опосум. Какво е това?

— За тази цел съм упълномощен да предложа сътрудничество от името на Империята.

— Като да речем? — попита Опушения с ядовит глас.

— Преминаване през Имперския Лабиринт.

— Този Лабиринт е смъртоносен капан — каза Гуин.

Самодоволството се върна.

— Само за хората, които нямат правото на достъп до него.

Главите на маговете се извърнаха, а очите им се присвиха:

— Ласийн — въздъхна Опушения.

Нокътят направи церемониален поклон.

— Аз съм само обикновен вестоносец.

Уикските близнаци Нищожния и Пъклената се писаха доброволци. След много разправии сред маговете Обетници се реши, че Гуин и Опушения ще отидат от името на Гвардията. Опосум щеше да ги преведе.

Докато маговете се приготвяха, Кайл отиде до Опушения.

— Късмет.

Магът се усмихна и показа своите малки и остри като на плъх зъби.

— Като в старото време, а? Щом говорим за това — нека видя тоя нов меч.

Кайл го извади. Опушения понечи да го вземе, но дръпна ръце. Загледа се, явно смаян, и вдигна поглед към Кайл.

— Това острие не е от метал. Не бих дръзнал да опитам да го бележа. Чуй внимателно думите ми — не го показвай никому.

Кайл прибра меча.

— Благодаря ти. Бих дошъл, стига да можех.

Магът просумтя и прекара ръкав през зацапаното си чело.

— Може и да трябваше. Никой не е казал, че ще успеем.

Той му махна за сбогом. Кайл видя, че Преследвача е дошъл да гледа, и отиде при него.

— Какво мислиш?

Преследвача се мръщеше под светлорусия си мустак.

— Всички трябва да отидем. Да го ударим с всичко, каквото имаме. Може би тогава бихме имали някакъв шанс.

Кайл изгледа човека, докато той наблюдаваше приготовленията на маговете. Стана още по-намръщен.

Определено нещата не може да са толкова зле — нали?

* * *

Наит пълзеше по корем от една яма до друга. Гърбът му трепереше от разбирането, че само на хвърлей камък над него пращяха и бръмчаха сили, които могат да изпарят желязо. Мравки. Ние тук, долу, сме просто едни мравки. Той намери следващата яма и се хвърли в нея — дълбока до коленете падина, където коленичили войници ожесточено копаеха с някога руганите, но сега изключително ценни сапьорски оръдия — лопатите. Той се провикна над лавинообразната развилняла се сила:

— Някой тука да е поглеждал какво в името на Бездната е това?

Най-близкият отвърна:

— Да. Виждал съм го. Гуглата лично е дошъл да ни прибере!

И той посочи нагоре.

— Донесъл е тази порта със себе си!

Наит избута настрани захиления войник и продължи.

— Това е някакъв маг — провикна се някой в ухото му, докато той преминаваше. — Обвит е в пламък. Нито една стрела не го достигна — запалиха се. Даже се стопиха!

Наит кимна, че е разбрал.

— Къде е той сега? — ревна той. Човекът посочи напред.

— Благодаря.

Наит се обърна натам, откъдето бе дошъл.

— Заровете се и се свържете!

Кимане в знак на разбиране. Наит достигна края на изкопа и се подаде, за да се измъкне. Нагръдникът на ризницата му изрови пръстта, докато се промъкваше с ръце и крака. През удряната от вятъра трева той видя човека — или това, което той би трябвало да бъде. Беше се развъртял нисък вихър от сила и във вътрешността му той едва можа да различи човекоподобни очертания с издигнати ръце.

Той извърна глава и погледна нагоре. Беше подвеждащо, но призоваването — или каквото бе там, сякаш се носеше точно над него. Трудно беше да определиш на каква височина е — може би колкото връх на високо дърво? Вътре в него вреше и се мътеше сивкав мрак. Около Наит нагоре се издигаха прах и плява, притеглени от усилваща се тяга; тя явно водеше навътре в нещото. В името на Бездната! А може и да си е направо тя.

Нещо докосна крака му и сърцето му за малко да се пръсне. Той се обърна — един от Обетниците, цялото му лице мораво и натъртено, едното око подуто и затворено. Хо го представи като Блуз. Обетникът му направи знак да се връща. Наит го отпрати — проклет глупец! Почти го накара да подскокне и да се затърчи към нещото! Човекът отново направи настойчив знак. Чудесно! Наит се впусна назад.

Събраха се всичките в някакъв заден окоп. Около тях работеха сапьорите на Урфа и Наит и правеха укрепленията по-дълбоки. Присъстваха сержантите сапьори, оцелелите от корабокрушението и двама сержанти от приклекналите в тревата заблудили се тежки пехотинци — фаларецът Пелан и морантът Турмалин. Наит бе приятно изненадан да види и Хеук.

— Какво правиш тука? — викна той.

Старият маг направи физиономия и потърка проскубаната си брада.

— Гадовете ме захвърлиха и избягаха. Събудиха ме.

След запознаването заговори сержантът от малазанската тежка пехота, Пелан:

— Какво можем да направим? Освен да си изнесем задниците оттук?

— Не можем да мръднем — обясни Хо. — Всяко подвижно нещо бива ударено и изпепелено.

— Та какво можем да направим?

Пелан ядосано махна към небето.

— Срещу това нищо не можем да направим!

Хо отвори уста, но се намеси Златният морант:

— Това трябва да бъде затворено.

Всички се извърнаха към него или нея.

— Ние имаме представа за тези… неща. На юг от земите ни все още стоят останките от едно такова. Те разклащат основите на почвата, на която живеем, и на въздуха, който дишаме. Това трябва да бъде унищожено на всяка цена.

Пелан примигна, явно впечатлен от такава страст, но отново посочи нагоре.

— Какво? Да отиваме там? Нищо не можем да направим, докато не махнем този маг.

— Няма начин — възрази Хо. — Всеки доближил се ще бъде изпепелен.

Пелан ядосано разпери ръце.

— Тогава, магове, предлагайте вие нещо! — и махна към Хеук.

Мърлявият маг се спогледа с Хо, Блуз и Пръстите и с пълната Девалет. Последната от тях, старата уикска вещица, все още не се беше възстановила напълно с наличното повърхностно лечение. Все още всички изглеждаха малко замаяни, но бяха съвършено сериозни. При това Наит се запита за отношенията им с източника на това нещо. Ако бяха такива врагове, защо всичките бяха заедно на един кораб? А и всичките всъщност бяха магове. Доколкото го засягаше, събереш ли на едно място толкова магове, неща като това непременно ще станат.

Хо се сгърби още повече, сякаш смачкан от ужасната пещ, развилняла се над тях.

— Може и да не успеем да се доближим до призовалия го, но самият отвор расте и се разширява.

— И? — попита Пелан.

Турмалин кимна и спокойно произнесе:

— Доближава се до обсега ни.

Хо и Златният морант се оглеждаха един друг безмълвно, докато Хо не сведе виновно поглед — както се стори на Наит.

— Ще опитате да го прекъснете — обади се от мястото си Пръстите и се намръщи от болка, стиснал превързаната си окървавена глава.

— Да — съгласи се Хо. — Някой достатъчно голям взрив може и да стигне да прекъсне нарастването му. Особено когато то все още се установява.

Пелан се облегна и скръсти ръце.

— О, чудесен замисъл! Кой ще извърши това?

— Аз — обади се Турмалин.

Никой нямаше нещо за добавяне към това.

Някой или нещо ръгна Наит, както беше приклекнал. Мей беше застанала зад него на колене и го гледаше гневно. Какво? — промълви той. Тя яростно му замаха да заговори. Гневът прерасна в злобен поглед. Добре де, добре!

— Да, аз ще помогна — каза той на Турмалин. Морантът леко се поклони. Може би ще ти придържам въжето или нещо такова. Наит махна на Урфа да отидат настрани. Двамата допряха глави и заговориха ниско.

— Как ще измъкнем работата от нашите момчета и момичета? — попита го Урфа.

— Добър въпрос. Кажи им, че Златните ще раздават муниции — направо ще се затърчат.

Урфа се разкикоти и показа изпълнена с криви, неравни зъби уста.

— Проклятие, Шушумига, та ти си хитрец! Добре, ще съобщим. Имай тежки пехотинци наблизо, та да ги хванат.

— Ще ни трябват много.

* * *

След като плачовете и крясъците замлъкнаха, след като Бърборка се моли и заклина, след като ветераните на Урфа заплашваха с убийство и след като тежките пехотинци извлякоха последните сапьори, Наит и Урфа прегледаха събраното съкровище. Двамата внимаваха. Някои шегобийци нямаха нищо против да заложат в торбите си капан с малки заряди като рядко срещаните морантски „лепкави фитили“. Турмалин дойде с всичко, притежавано от морантите. Струпаха на едно място най-мощните муниции — осем топилки и четири проклетии. Колкото до Наит, ужасяваща сбирка. През целия си живот дори не беше мечтал да види нещо подобно, събрано на едно място. Съкровище, достойно да изравни крепост. Когато обаче огледа как неспирната дупка в нищото се вихри мощно като водовъртеж, купчината изглеждаше смехотворно недостатъчна. И все пак беше единственото, което имаха.

Турмалин започна да прибира всичко в морантските платнени торби с дървени рамки. Наит погледа известно време, после помогна. Всеки от тях взе по две торби и ги занесе до най-близкия край на укреплението. Урфа ги последва, нагласи презрамките за носене и ги затегна.

— Ей, някой ден ще докараш ли Риландарас върху това? — викна тя през постоянния гръмотевичен тътен отгоре.

— Гол, с мармалад по задника!

Тя се засмя и вдигна палец.

Няколко магове се плъзнаха в мръсния окоп с извърнати от всеобщото напрежение лица. Хеук застана до Наит.

— Какво е това? — попита Наит.

Старият маг доближи уста до ухото му.

— Някои хора ще дойдат с вас — провикна се той.

— За какво?

— Ако ви забележи, те ще направят каквото могат.

— О, чудесно!

Турмалин се обърна към Наит и направи знак — излизай. Двамата се измъкнаха навън. Наит се промъкваше, влачейки подметките на оръфаните си кожени сандали, и се залавяше с ръце за острата груба трева. От завихрилия се прах му се кихаше. Торбите с муниции се влачеха от двете му страни. През тревата можа да мерне придружаващите ги магове; поне Хо и Блуз. После различните им пътища ги разделиха.

Докато се промъкваха, Наит от празно любопитство заговори Турмалин.

— Чудех се дали сред вас, сред морантите, има жени?

— Разбира се. От всички има нужда при защитата на родината.

— Ами ти? Ти какво? Искам да кажа — Турмалин — при вас… това име женско ли е или мъжко?

Шлемът помръдна настрани, като че Турмалин се засегна.

— Женско, разбира се! Не е ли очевидно?

И тя се затътри нататък и взе да разбутва пръстта.

Наит се спря поразен. Богове във висините и в подземния свят! Обкръжен съм от тях! Мей, Урфа, Бала, Сръчната, а сега Турмалин. Силни жени! Проклятие в живота ми.

Подминаха разпръснатите и разбъркани развалини на кораба, Наит се изравни с морантката и установи, че тя е взела сапьорска лопата и изрязва дебелия долен слой на степната трева. Той вдигна поглед — петното или разкъсването, или каквото и да бе, сякаш висеше на ръба, право над тях. Вдигнатият от Турмалин прах се издигаше като дим, понасяше се нагоре и нагоре, за да попадне в процепа. Наит потръпна, щом си представи как и той отива натам. В Бездната, или в самата Дупка на Хаоса.

Наит разбираше, че само единият може да работи, и наблюдаваше през разлюлените треви. Магът бе застанал надалеч — проблясваща по-тъмна фигура посред завъртялата се завеса многоцветни енергии, обкръжили го като ярък саван.

Известно време той гледаше. Полегатите слънчеви лъчи го тормозеха и нагряваха кръглия му шлем. Беше потен и страшно жаден. Прецени, че наближава средата на утрото. Зад него Турмалин изкопаваше дупка с формата на чаша в дебелия сив горен слой на почвата.

Тогава — внезапно движение. Четири фигури изникнаха от нищото между него и мага — двама уикци и двама гвардейци. Наит зина и се сниши възможно най-много. Имперските магове и Гвардията предприемат ход!

Изригна сила, тя събори Наит по гръб, а от удара й земята потрепери. Из тревите лумнаха огньове. Наит се засуети, подскочи и се хвърли върху Турмалин, която лежеше върху изкопа си. Не можеше да говори — разбеснялата се свирепост го удари и той запищя без звук. Осмели се да погледне нагоре, присвил очи, заслонил лице срещу литналите пръст и плява. И четиримата изливаха ужасяващи енергии върху мага, който им отвръщаше със своите достигащи всекиго удари. Те обаче не бяха сами — появиха се Хо и Блуз и също прибавиха усилията си.

Струваше му се, че шестимата напредват; нападенията откъм другия като че отслабваха и от време на време прекъсваха. Да! Ще го направят! Ала извиващият се кръг от енергия около него май въобще не изтъняваше. Понеслият се откъм единия от нападателите сребърен огън просто се отклони, завъртя се навътре и се присъедини към останалите слоеве, оплели мага. Какво ставаше? Защо не могат да го надвият?

Страхотен трясък отклони вниманието на Наит от фронта. Той погледна назад и ужасено зина. Към него бяха полетели натрошени греди, назъбени парчета от счупени дъски и оплетени железарии. Внимавай! Разбира се, не можеше да предупреди никого. Можеше само да се сниши и да покрие главата си.

Парчетиите прелетяха със свистене, свирепо като звука на пусната от обсаден скорпион арбалетна стрела. Той ядосано и смаяно гледаше как завъртелите се боклуци се забиват в шестимата нападатели. Един от тях незабавно загуби главата си. Всичките бяха съборени като прерязани треви и се понесоха във въздуха. Стори му се, че някой бе ударен по главата от изкривен железен прът, че Хо още веднъж е пронизан от парчета дърво и че останалите са отнесени с един удар.

Турмалин му направи знак да отиде и да им помогне. Наит посочи към ямата. Тя поклати глава и му махна да й даде своите муниции. Наит изруга, прехвърли презрамките през глава, а после изтърча, като се придържаше колкото може по-ниско към земята.

Вървеше и продължаваше да държи под око мага в неговия пръстен от защитни енергии; човекът явно се беше извърнал от битката и още веднъж бе съсредоточил усилията си върху процепа. За Наит това беше добре дошло. Той пълзеше през удрящата го опърлена трева и с писък се натъкна на двама упътили се към него — уикците, младите момче и момиче, почти еднакви. И двамата имаха ужасяващи рани, кървящи драскотини и порязвания, разкъсани дрехи. Наит ги хвана за ръката и ги поведе обратно към окопа.

Предаде ги в протегнатите ръце на Хеук, на двама Обетници — Почерпката и Септ — и даже на старата, дошла дотук уикска вещица. Тя ги подхвана и веднага започна да ги кастри на уикски; и двамата се дръпнаха, сведоха глави и заприличаха на разкаяни ученици.

Наит се обърна и опита да намери другите. Двамата Обетници се измъкнаха след него и се затичаха приведени.

Движение на полето застави Наит да се хвърли по корем. Двама от падналите магове, Блуз и Хо, вървяха и се приближаваха към призователя. Въпреки зиналите под разкъсаните кървави парцали рани, въпреки потеклата по гърба и по краката на Блуз кръв, двамата накуцваха неумолимо към мага. Блуз извади два къси ножа. И двамата достигнаха най-външния завъртял се слой енергия, навлязоха в него и закриха лицата си с ръце. На Наит му се стори, че въпреки ужасяващия, унищожителен огън и двамата си проправят път. Двамата Обетници се хвърлиха на земята до Наит.

— Блуз! — викна единият. — Дръж го!

Дори и Наит се усети как стисва ръце в юмрук. Да! Дръж го! Изпрати го при Гуглата!

От нищото се появиха фигури иззад Блуз и от тревата зад Хо. Обетниците изругаха, скочиха, извадиха оръжия и се затичаха. Блуз се обърна да се защити, но бе съборен от силата на кипналата енергия и падна на земята, вкопчен в борба с нападателите си. Тримата нападатели на Хо се сториха странно познати на Наит, сякаш бяха от едно семейство. И четиримата се търкулнаха като кълбо от яростни ритници и удари и изхвърлиха нагоре много пръст.

Съскаща синя енергия се понесе и удари идващите Обетници, Почерпката и Септ; тя ги прекатури през склона като подхвърлени топки. Покрай Наит притичаха още две фигури — уикските младежи, отправили се към боя между Хо и нападателите му.

Господарке, наистина не съм постъпвал във войската за това. Въобще не съм постъпвал за това.

Той обмисляше дали да не тръгне обратно към окопа, когато замръзна. Някой беше застанал точно зад него. Наит бавно надигна глава — човекът носеше широки, препасани с пояс панталони и светлосиня туника с дълги ръкави. Дългата му разпусната коса се вееше около тъмното лице, сбръчкано от кисело отвращение. Наит не го бе виждал никога.

— Позволявам им дребните им разправии — произнесе човекът, все едно разсъждаваше на глас. — Не се намесвам в наследяването. Смятах сдържаността си за непреборима. Но това! Това аз не мога да позволя!

Той просто вдигна ръка и ослепително изригване отхвърли Наит настрани. Той се преобърна и се просна смаян, задъхан в горещия, изпълнен с прах въздух. Не знаеше дали не е загубил съзнание. Не можеше да прецени. После разтърси глава, примигна и се прокашля, а очите му се насълзиха. Тогава се надигна и погледна — удар от блестяща светлина смачкваше заобиколения от вихъра на защитните си енергии маг. Светлината изтласкваше обратно целия вихър от гърчеща се сила, а новият маг напредваше с равномерна стъпка.

Топките на Гуглата! Кой ли е пък този юнак?

Над тях се издигнаха още боклуци и полетяха към човека. Не! Не пак! Щом го приближиха обаче, те избухнаха в пламък и треските веднага се превърнаха в леки черни люспи. Усуканото желязо проблесна, стопи се и стана на дим.

От разпенения дим и прах се появиха три фигури — Хо, поддържан от младите уикци. Бяха тръгнали към окопа. Въпреки че бе наранен и натъртен, лицето на мага носеше малоумна усмивка. Уикското момиче забеляза Наит и даде знак за оттегляне. На него не му трябваше друго насърчение.

Струпаха се в окопа. Хората се пресегнаха и подкрепиха Наит. Сред тях бе и Хеук.

— Кой е това, в името на милостта на Гуглата? — попита Наит.

— Тайсхрен — и старият маг се ухили с почернелите си изгнили зъби. — Бива го, а?

— Ще ти кажа.

Старата уикска вещица помагаше на Хо, който се усмихваше с разбитите си устни.

— Ти победи? — попита го тя. Той кимна уморено.

— Те се присъединиха към мен.

— Добре. Знаех, че ще го направят.

Тя се обърна към двамата младежи.

— Вие двамата — къде е другият, Блуз? Защо не се върнахте с него? Все още може да ни потрябва.

Двамата се спогледаха страдалчески, но се поклониха.

— Да, Нана — отвърнаха те и се затичаха обратно на полето.

— Лечители! — излая старицата и им махна към Хо. — Погрижете се за него.

Наит надникна нагоре, към дупката, все още провиснала в ясното синьо небе като синина или грозна рана. Беше се разраснала, откак я погледна за последен път.

— Ниско е — каза той на Хеук.

— Да, обаче виж!

Неприятелският маг, наречен Ят, бе отделен от земята. Сега въртеше ръце и крака, оплетени в призованата от Тайсхрен сребърна сила. Изглеждаше, че Върховният маг опитва да го избута през собственото му разкъсване.

— Да… — възхитено промърмори Хеук — Той може просто да го прехвърли…

Тогава магът се вдърви и се обърна към Наит с побеляло лице и го стисна за рамото.

— Да ми прости Най-древният! Ами Турмалин? Мунициите! Тайсхрен е застанал почти върху тях!

* * *

Никой не каза на Кайл да слезе от хълма и той остана да гледа със скръстени ръце огньовете на магическия дуел върху бойното поле. С него бе унтанският благородник, който пристигна с уикските пратеници — Кайл не запомни името му. Той гледаше и слушаше точно като Кайл, с разкъсвано между страхопочитание и ужас лице. Битката долу напомни на Кайл за Хребета, само че беше много по-голяма. Значи това са имали наум старите войскари, когато говореха за двубоите на Лабиринтите от старите походи. Страховита работа. Той вече разбираше по-добре отношенията между различните части на дошлите от Кюон войски. Нищо чудно, че наличието на мощен отряд магове можеше да предотврати всякакво нападение, а липсата на такъв отряд — да го предизвика. И все пак, от отношението на околните разбираше, че наблюдаваното сега нямаше равно на себе си — съзнателен опит за пълно унищожение.

Дуелът явно стана още по-ожесточен, когато на полето разцъфна светлина, подобна на отражението на слънцето от тиха вода. Останалите около Кайл магове Обетници — Опал, Лор-син и Шел, потрепериха и изругаха. Шел се олюля назад, сякаш я беше бутнала някаква невидима сила.

— Това ми е познато! — процеди Опал през стиснати зъби.

— Според Братята това бил Върховният маг — смаяно рече Бляскавата.

— Единственият път, когато се радвам да го видя — произнесе К’азз.

Урко, старият малазански командир, изръмжа одобрително.

— Не можеш да не обърнеш внимание на нещо като това.

— Присъствала ли си на двубоя при Пейл? — обърна се Лор-син към Шел.

Шел изопна елека си, а набръчканото й лице се сви, сякаш нещо я болеше.

— Гледах от разстояние.

— Той предизвика Аномандър — прошепна Лор-син. — Господаря на Лунния къс.

Кайл видя как Опал разтърсва къдравата си кестенява коса.

— Дързост. Асцендентът се удържа.

— Как така знаем това?

Опал махна към полето.

— И да се излагаш на такива последици?

Кайл можеше да каже, че Лор-син не е убедена. Ярък блясък откъм полето го накара да трепне и да отклони поглед; обърна се назад и закри очи с длан. Над тях се изтъркаля гърмът от особено силно избухване на енергия. Маговете потръпнаха съчувствено от болка.

К’азз вдигна ръка, за да привлече внимание.

— Братята съобщават, че е пристигнал пратеник за командира Урко.

— Да? — попита той.

— Пратеникът твърди, че е офицер от събраната Провинциална армия на Коун.

Кайл погледна малазанските военачалници — Урко и Юмрук Д’Еббин. Посивелите вежди на Урко се надигнаха като скали. Юмрук Д’Еббин, макар и изтощен от преживяното през нощта, отначало изглеждаше доволен, ала щом зърна К’азз, удоволствието премина в неудобство. Само те двамата бяха останали от имперското полево командване — освен Меча, за когото се твърдеше, че оглавявал източното укрепление. Забулените на Качулката бяха причинили ужасни загуби.

Урко махна на К’азз.

— Да дойде насам.

Някакъв войник се изкачи по склона на хълма, стиснал шлем под мишница. Под бялата си туника с диамантения знак на Коун носеше ризница. Той отдаде чест на Урко.

— Господин командир.

— Да?

— Нося новини от изток.

— Да?

Мъжът огледа Гвардейците и започна с нисък глас:

— Може би един по-усамотен разговор…

— И тук става. Както виждате, изправени сме срещу общ неприятел.

— Разбирам. Много добре. Коунската провинциална войска се събира на изток. Бе преценено, че е разумно да се остане на прилично разстояние. Водим петхилядна конница и тридесет хиляди смесена пехота. Командват господарите Мал Найман, Дж’истен и Вийман’еш Вайт. Също така имаме удоволствието да водим имперския представител, съветник и говорител на Събранието, Малик Рел.

Веждите на Урко се свиха озадачено.

— Малик? Напуснал е Унта?

Той поклати глава и остави загадката настрана.

— Юмрук Д’Еббин, бихте ли придружил капитана, за да координирате командването?

Отдаване на чест:

— Слушам, господине.

— Почакайте малко — намеси се К’азз. — Ами вашите магове, капитане? Може да имаме нужда от тях.

Капитанът изгледа Урко и не каза нищо. Лицето на стария пълководец се сви.

— Е?

Капитанът неохотно призна:

— Имаме само взводни магове, господине.

И многозначително добави:

— Поколения наред Коун е предоставял най-добрите на Империята.

Урко кимна:

— Много добре. Свободен сте.

Юмрук Д’Еббин се поклони на К’азз и на Бляскавата. На Кайл му се стори, че последният му поглед съдържа мълчаливо извинение. Двамата офицери слязоха по хълма.

Погледът на Кайл отново се насочи към равнината. Защо това извинение? — зачуди се той. — Ах, да, числеността — сега имперската войска бе двойно по-голяма.

Всички магове Обетници нададоха въодушевени викове и взеха да сочат полето. Един от участниците в двубоя — Кайл предположи, че е призовалият разкъсването — се носеше из въздуха, оплетен в сребърен пламък. Кайл все още не беше твърде запознат с тези сражения, но изглеждаше, че Тайсхрен е спечелил.

А трябваше ли да печели? Тогава какво? Погледът на Кайл се прехвърли върху К’азз. Коунският офицер май въобще не бе разбрал пред кого стои. И как би могъл? Сега К’азз бе просто старец с разрошена бяла коса. Все още носеше своите парцаливи, избелели от слънцето рибарски панталони и риза. Дори не бе препасал меч. Беше си позволил само сребърния печат на Гвардията на гърдите. Въпреки това несъмнено командваше. Всички Обетници интуитивно се събираха около него. Докато Кайл гледаше, притесненият поглед на херцога следеше не искрометния дуел на маговете в ниското, а отдалечаващия се коунски вестоносец. Да, той също сигурно се питаше… Ласийн даде дума… ала тогава силите бяха по-равностойни. Дали изкушението да опита най-после да отърве Империята от най-упорития й враг няма да я накара да промени решението си?

Наит си проправяше път през почернялата пепел от изгорената трева и през праха от пръстта и камъните, смлени от неизмеримите сили, сблъскващи се право над главата му. Мравки. Ние тука долу сме само мравки. А пък аз съм най-глупавата от тях. Върховният маг беше наблизо и действаше, за да набута гърчещата се, ръкомахаща фигура на Ят в процепа. Достатъчно близо, за да бъде направо разтопен от топилките на Турмалин. Такова впечатляващо прецакване!

Наит се спря — накъде? Навсякъде изглеждаше еднакво — преорана, изгорена, изпепелена пустош. Тогава — проблясък на злато през сивото на пепелта и чернилката. Той се наведе над нея. Морантката бе зле. Засипваше я изровена пръст, която закриваше най-лошите й рани. Наит потръпна, като я видя. Гърбът й бе грамаден изгорен кошмар от разтопена и разкъсана плът и странната й хитинова броня. Тя лежеше върху някаква могила — заровения взрив.

— Турмалин! — викна Наит в ухото й.

Шлемът се отмести и се обърна към него.

— Върна се, сапьоре.

— Чарът ти е причината.

Смях.

— И представа си нямаш, човече. Измъкни ме оттук и може би ще те просветля по въпроса.

Не си мисли, че няма да ти обърна внимание на това. Той огледа могилата от утъпкана пръст. Косата му настръхна, а дъхът му спря, когато видя в едната от ръцете на морантката дългия тънък киселинен фитил. Внимателно го взе с двете си ръце и чак тогава можа да издиша. Богове от преизподнята — няма да понеса още много от това.

Той разгледа борещата се във въздуха фигурка, увита в пашкула си от ослепителна, могъща енергия. Разгледа и дъгите и пращящите връзки между него и Тайсхрен на земята. Врагът, Ят, бе близо до зиналата, въртяща се граница на разкъсването.

— Не остана кой знае колко — каза той на Турмалин. — Май ще успеем да си съхраним стоката, а?

Тогава ивиците енергия потрепериха, сякаш са били ударени. Нещо изплющя и шибна въздуха и земята подобно на камшици от пламък. Те вдигнаха във въздуха изгорена пръст, която се посипа върху него и Турмалин. Наит покри глава. Проклятие, не биваше да казвам това!

Надникна между ръцете си. През полусянката от обкръжилите Тайсхрен енергии, зад гърба на мага се мернаха фигури, вплетени в зловещ танц от удари и противоудари. Трима бяха застанали срещу един, който приличаше на телопазител и ги отблъскваше от гърба на Върховния маг. Човекът — слаб, нисък, смайващо бърз — въртеше тояга и отбиваше нападателите. И понеже тримата не бяха Нокти, оставаше да са Забулени от Гвардията, вероятно Обетници. Дошли са да затрият Тайсхрен, когато имат възможност за това!

Донесоха се и други хора; Наит разпозна Блуз, Хо и другите Обетници, Почерпката и Септ. Телопазителят обаче падна — беше понесъл ужасни удари. Хо се хвърли върху единия от нападателите и завъртя главата му. Блуз и още един паднаха посред буря от удари с ножове. Третият скочи напред, търкулна се, изплъзна се от всички и се понесе да удари Върховния маг.

Взрив от енергия разхвърля всички настрани като изкоренени от бурен вятър треви. Надигната от взрива стена от пръст и камъни удари Наит, който изкрещя, понеже всичките му стари рани се отвориха наново. Не това обаче бе най-лошото — най-лошото бе усилието му да удържи киселинния фитил до гърдите си като младенец. Щом натискът отслабна, Наит се търкулна по гръб и обърса сълзите от очите си.

Погледна нагоре и му трябваше миг, за да разбере какво вижда. Близо до разкъсването две фигури се въртяха една около друга — едната махаше с ръце, другата неподвижна — а суровите енергии на Лабиринта трептяха около тях, бръмчаха и се въртяха заради освобождаването си. Докато Наит гледаше със зинала уста, дивото въртене прекатури и двамата в отворения зев на Лабиринта и те изчезнаха вътре.

Застанала до К’азз, Бляскавата изненадано и притеснено гледаше как маговете Обетници изръмжаха и отстъпиха, разлюлени от изригването на блясък, ярък като самото слънце. Над тях се понесе отзвукът от удара и с пълна сила удари Бляскавата в гърдите. Шел прошепна тихо:

— Ударили са Тайсхрен. Неприятно ми е да го кажа, но е човек от нашите. Смятам, че е Иша.

Тя пое въздух и изрече някакво проклятие.

— Той се носи, издига се… действа притегляне от…

Тя се понесе напред и вдигна ръце.

— Не!

— Какво!

Шел се обърна към тях, очите й издаваха пълно изумление и ужас. Тя прокара разтреперана ръка през късата си коса.

— Няма го. Отнесен е от пролуката. И двамата са отнесени.

— А това нещо? Разкъсването? — попита К’азз.

— Продължава да расте.

Бляскавата погледна К’азз и той й кимна.

— Командир Урко — внимателно, но твърдо произнесе тя. — Излиза, че трябва да съберем всичко, което ни е останало.

Намусеното кимване на Урко сякаш почти счупи врата му.

— Съгласен съм.

— Имаме шест, може би осем магове Обетници. Разбирам, че сред уикците има много магьосници и вещици. Кадровите магове?

Тъмните му очи, скрити под големите костени вежди, проблеснаха гневно, а после се отместиха.

— Унищожени. Имаме някои взводни магове, но нито един водещ, с изключение може би на един.

— Онзи маг на Тайст Андий?

— Не. Няма техни магове — аз поне не знам такива. Има един бивш Върховен маг. Бала. Бала Джеселт. На източното укрепление е.

— Много добре. Може би ще е възможно да използваме Имперския Лабиринт, за да се придвижим…

К’азз вдигна ръка.

— Прощавай, Бляскава. Братята съобщават, че може и да имаме още една възможност. Трябва да чакаме.

— Да чакаме? — изръмжа Урко. Той погледна К’азз в лицето.

— Какво значи това? Още от старите ви номера? Какво да чакаме?

— То да порасне още малко.

Наит не можеше да повярва какво е видял. Предполагаше се, че големите енергии ще ги избавят от неприятностите. Че няма да изчезнат в голямата димяща бъркотия. Той огледа тънкия фитил, стиснат от мръсната му ръка. Сега сме само ти и аз, любезна.

— Добре ли си? — провикна се някой над гърма, толкова оглушителен и непрекъснат, че Наит почти го бе забравил.

Той подскокна и се обърна. Хо, застанал на колене в пръстта, го гледаше. Наит кимна, напълно озадачен. Вирна глава и се замисли за загадката, която представляваше този човек — той изглеждаше способен да преодолее всичко, хвърлено по него — и попита:

— Кой си ти всъщност?

Магът се усмихна накриво и кимна разбиращо.

— Аз съм просто още един проклет малоумен маг, сержант Шушумига.

Той посочи нагоре.

— Точно като него. Мислех си, че мога да направя нещо. Всичките ми проучвания и опити обаче ми докараха само нещастие.

Невероятно, но той седна и кръстоса крака, сякаш си почиваха на някой хълм. Той внимателно погледна нагоре към разкъсването и отново се зае да изучава Наит.

— Ако щеш вярвай, бях вдъхновен от Риландарас. Да, той е соултейкън, човекозвяр. Малцина обаче си спомнят, че той е и д’айвърс — един, който е мнозина. Кой знае колко много други има в него? Може би този е последният. Във всеки случай, аз опитах един изключително древен и сложен обред. Никой не се осмеляваше да го изпълни отново, понеже последните пъти, в които е бил изпълняван, са били много отдавна. И аз успях. По невероятно смешен начин. Аз съм д’айвърс, сержант — човешки д’айвърс. От мен са останали четирима живи. Останалите се наговориха да ме хвърлят в затвора, за да се отърват от мен. Аз обаче се завърнах и те избягаха.

— Сега — и той посочи към могилата. — Това ли е?

— Да.

И останалите дойдоха, присвити, сгърчени от болка, от въртящия се, вече надвиснал толкова ниско край на разкъсването. Толкова ниско! Наит приседна. Той махна на останалите, на Почерпката, Блуз и Септ — Солиел да ни е на помощ! Ама че жалка сбирщина улични просяци! Лицето на Блуз бе натъртено, а едното му отекло око беше затворено. Дрехите на Почерпката бяха парцали, а ръцете и краката му бяха почернели от засъхнала кръв, смесена с пръст. Ухото и вратът на Септ бяха порязани тъй, че отпред бе целият в кръв. Наит посочи Турмалин.

— Махнете я оттук!

Хо вдигна вежда — нея? Той обаче кимна и даде знак на останалите да се надигнат. Турмалин слабо им кимна да не я местят, но те не обърнаха внимание, взеха я и я отнесоха. Хо остана и въпросително мръдна с глава към Наит, който му махна да си върви:

— Трябва да се хващам на работа.

Хо се съгласи, после изненадано се надигна.

— Нея! Да!

Той се изправи и се поклони ниско.

— Има още един! Телохранителят на Тайсхрен! Благосклонността на Опонн да е с теб!

Наит, вече обърнат, кимна леко. Около него се носеше прах и се насочваше право в засилващото се течение. Той усети как то дърпа туниката му. Лежеше на една страна, снижил лице, и се мъчеше да не обръща внимание на зиналото нищо току над рамото му.

От чантата си извади дървена щипка, широка горе-долу колкото кутрето му. Заби я в пръстта. Най-напред бързо, а после по-бавно, докато не се опря в нещо твърдо. Тогава той внимателно я изтегли и остави дупката. Събра шепа от сивата почва, плюна в нея, стисна я и я направи на топка в ръката си. Здраво прилепяне. Без пясък или глина. Плътно и бавно. Той хвърли топката настрани и събра по-малка шепа. Плюна и я оваля не особено силно в дланта си. Не твърде стегнато. Направи и издължена топка, която внимателно пусна в дупката. Отново взе щипката, бавно набута влажната топка надолу и я почукваше, докато не опря в нещо.

Тогава пое дълбоко въздух, издиша, и огледа как нарязаните му и изранени ръце треперят. Спокойно. Спокойно. По-леко, Наит, по-леко, момчето ми. Той погледна към разкъсването. Страшно близо — но достатъчно ли е? Колко още да се осмели да чака? Гледаше как отчупените тревни стръкове се издигат и се завъртат около главата му, всмукани в съскащата, ревяща вихрушка, надвиснала сякаш само на няколко човешки боя над главата му. Опита и хвърли нагоре шепа пръст — нищо не се върна надолу.

Може би това е достатъчно близо. Ние обаче ще имаме само една възможност. А може би не! Това е проклета бавна пръст — кой знае колко време ще отнеме? Добре. Правя го.

Той натисна щипката за последно, отхлаби я и я захвърли настрана — тя се завъртя нагоре и изчезна. Проклятие! Достатъчно близо е! Надвесен над дупката, той отстрани спирателя от фитила. Бавно, болезнено бавно, той махна ръката си и го наклони. Гледаше и не дишаше, докато гъстата убийствена киселинна смеска излизаше. На ръба на тръбата застана капка. Хайде! Тя увисна, заклати се — о, в името на любовта на Д’рек! — и падна.

Чудесно. Една… може би две. Две — по-добре да е сигурен. Той наклони още веднъж. Втора капка се изду и падна. Той захвърли фитила и побягна. В бързината обаче сбърка, изправи се в цял ръст и нещо го сграбчи откъм гърба и го задърпа назад. Той отново се хвърли на земята. Шлемът хвръкна от главата му. Той се хвана за кичурите трева и се запромъква. Краката му ритаха във въздуха назад. Сандалът от единия му крак отлетя. Остави ме, Гугла! Кокалестата ти ръка не е достатъчно бърза!

Той все дърпаше и дърпаше, поряза дланите си на острите твърди стебла на тревата, падна отново, търкулна се, изправи се и се затича. Той замахваше с ръце, а единият му сандал плющеше. Докато тичаше, си представяше как тежката киселинна течност се насища и се просмуква до обвивката на оставената от него муниция. Шест на сто, седемнадесет, двадесет и едно, петдесет. Докато не започнеше необратимата реакция, която разяжда обвивката, докато скоро… скоро…

Наит се забави, спря и се обърна. Сиво-черната въртяща се дупка на разкъсването бе докоснала земята — или изглеждаше така. Отекващ гърмеж, десет пъти по-висок от това, което го тормозеше досега, го удари в гърдите и в лицето като чук и го изхвърли назад. Той се изправи разгневен и насочи ръце срещу него. Към бездната на черния отвор се надигаше пръст, като понесла се наобратно лавина. Проклятие! Засмука го! Проклет гъзорък…

Светлина. Ударът го подхвърли във въздуха и той политна, размахал ръце, падна и се затъркаля сред сипещи се пръст, корени и камъни. Лежеше и гледаше ясното синьо небе. Прекрасно. Прекрасен взрив.

Нещо наблизо вдигаше невъобразим шум — достатъчно силен, за да преодолее звънтенето в ушите му. Достатъчно силен, за да го раздразни, та да вдигне глава. Разкъсването се въртеше страшно силно, но изкривено. Наит гледаше как границата му се върти и показва голямо изкривяване или скъсване, което се въртеше и образуваше своя собствена спирала вътре в по-голямата. Въртенето й се усилваше.

Опита да стане, не успя, приседна тежко с отпуснати в скута ръце и загледа разкъсването. От носа му върху опакото на ръцете отново покапа кръв. Дори за невежа като него дупката беше в лошо положение. Явно намаляваше, ала по-малката вътрешна спирала растеше — очевидно се подхранваше от по-голямата, която изтъняваше и бързо се разпадаше. Като змия, която яде собствената си опашка. Както гледаше, въртенето се засили многократно и процепът се смали. Въртенето и свиването продължиха, ускориха се; вероятно и двете се подхранваха едно друго, докато разкъсването не се завъртя и не изчезна без звук.

Ха. Наит изплю сума ти мръсотия. Е, ето ти на. Отново опита да стане и не успя. Чудесно. Може би просто ще поседи малко тук. Ще се порадва на блясъка. Да, това е то. Добре свършена работа и всякакви подобни глупости. Чудеше се къде ли е отишла Турмалин. Може би беше време да разбере как морантите излизат от бронята си.

Четвърта глава

Необяснимите неща ни привличат. Това, което не можем да разберем или обясним лесно, задържа вниманието ни; ние все се връщаме към него. И обратно, простото и лесно схващаното са бързо възприети и забравени. Ала остава тя. Тя не се поддава на никакво обяснение, отказва да отговаря на нашата човешка, малодушна, егоистична нужда да се обясняваме. Да бъдем харесвани. Да бъдем „разбирани“. Следователно всички ние сме смъртно засегнати и я ненавиждаме.

Разсъждения по повод на Ласийн

Куилан Д’Ебрел, есеист, Арат

Опосум поддържаше своите привлечени от Мокра воали на разсейване и отблъскване, при все че не този Лабиринт бе силата му. Той вървеше по усуканите му пътеки само дотолкова, доколкото пресичаха и допълваха наклонността на Мийнас към измама, привидност и невярно възприятие.

Остана скрит, понеже възприятията му му казваха, че не е приключило. Не, още не. Нищо, че войниците се смееха и празнуваха в близките, набързо изкопани окопи в средата на бойното поле. Нищо, че Ласийн вървеше на открито и очевидно без никаква охрана. Войниците въобще не й обръщаха внимание. Явно я смятаха за обикновен кадрови маг или Нокът. Тя дори отиде при някакъв малазански сержант за парче плат — дадоха й мръсен парцал, с който тя обърса запотеното си лице и покритите със засъхнала кръв ръце. Опосум обаче се тревожеше. Какво беше намислила?

Тя вървеше из изгореното поле, развързваше омотания около тялото си плат и захвърляше настрани дрипавите му останки. Отдолу носеше копринена риза с къс ръкав, подгизнала до тъмнозелено от потта. Здравите й ръце бяха изпъстрени с натъртвания и белези от нощния лов — беше убила петима или пък шестима Обетници. После свали лентите и от краката — под тях имаше копринен, тесен в глезена панталон, също подгизнал от пот. Късата й кафява коса блестеше, пригладена като животинска козина.

Дойде до ръба на образувалия се в равнината кратер и се спря. От почернялата пръст все още се носеше дим след невероятния взрив. Тя вдигна лице и известно време гледаше ясното, толкова измамно спокойно, светлосиньо небе; Опосум изведнъж проумя. Да. Последната. Тайсхрен изчезнал. Чос мъртъв. За Ток се съобщава, че е мъртъв. Амарон е изчезнал. За Урко се твърдеше, че е избягал, преди да могат да го задържат или може би да го помилват. Оставаше Въслата — Ласийн. Последната оцеляла. Единственият останал представител на поколението, което бе градило толкова величаво. Победител. Сега неоспорим повелител. Императрица.

Дали тя не предлагаше последната неустоима стръв — самата себе си, за да приключи с всичко сега и веднъж завинаги? Опосум вече знаеше, че не само той наблюдава. Тя му бе казала кой още гледа. Дебнеше я друго, още по-грижливо укрито присъствие. То чакаше от известно време. Той бе готов за появата само на един човек — такава бе цената на Ласийн. Въпросът е този човек ще посегне ли?

Разбира се, че ще посегне.

Опосум отпусна ножовете си в калъфите им, закрепени на ръцете. Сега. Трябваше да бъде сега. Това щеше да бъде последната му възможност, преди войската да е притиснала Ласийн към своите окървавени, наранени, ала победоносни гърди.

И човекът нанесе удар. Не обаче както предполагаше Опосум.

Последното нещо, което усети, беше остър удар в гърба. Падна напред, поразен от силата и внезапната ярост на този удар. Жизненоважно мигновение измина, преди очите му да се отворят отново и да видят през надигналия се прах две фигури, понесли се в изключително сложен танц.

Него търсеха — единственият, който оставаше истинска заплаха и от когото винаги щяха да си пазят гърбовете. Господар на убийците и Върховен маг на Пурпурната гвардия. Съперникът на Танцьора преди толкова много години — Качулката.

Да го гледаш беше невероятно. С извадени ножове, удряше, извърташе се, а Ласийн го спираше с ритници, насочени към гърдите и главата. Качулката мръдна с ръка и магиите от Лабиринта раздвижиха въздуха като вълни от жега само за да се разсипят в нищо пред Ласийн. Разбира се, прах от отатарал. Безполезното усилие на Качулката му докара удар по главата, от който той се завъртя в кръг. И все пак отново се изправи незасегнат и се доближи със скок. Завъртя се, нанесе поредица свръхбързи удари с обърнати ножове; Ласийн се измъкна от всичките, удряше с ръце, отблъскваше Качулката с крайчеца на краката. Ризата и панталоните й обаче висяха разкъсани — кръв я заливаше изцяло отпред и капеше от ръцете й.

Опосум реши, че може би е гледал достатъчно дълго. Стана и се отръска. Беше получил ужасен удар. Наистина, смъртоносен — и щеше да го довърши, ако не бъдеше лекуван — ала му оставаха нужните му мигове. Понеже постоянният му навик, колчем се обвиваше в Мокра, бе винаги да изглежда поне с две глави по-висок от истинския си ръст. Той извади ножовете и се включи в боя.

Наградата на Опосум бе изненадата в очите на Качулката, когато той се доближи и замахна с крак нагоре. Качулката се отмести и насочи остриета към двамата. Нито Опосум, нито Ласийн обаче се възползваха от предимството си. И двамата приклекнаха и се задоволиха само да се пазят. Главата на Господаря на убийците леко се наклони, докато обмисляше това. После очите му се разшириха.

Той се хвърли настрани, ала не достатъчно бързо, когато се появи нова фигура, изскочи от Лабиринт, удари, ритна го в страната и го събори в кратера от взрива. Новата фигура се хвърли след него — слаб като плашило човек, парцаливите му дрехи се вееха, а дългата му бяла коса бе мръсна плетеница. Той се хвърли върху Качулката и двамата се заудряха. Под ударите на краката им, от завъртанията и замитанията, от предприетите и отблъснати опити за хващане и хвърляне се надигна прах.

Ритник откъм Качулката запрати другия назад, но във въздуха едната му ръка се понесе напред и в убиеца на Гвардията се заби тънко острие. Той махна, изчезна в някакъв Лабиринт, а другият, след като се приземи като котка на краката си, махна и също тъй изчезна.

Ето ги как се гонят един друг из Царствата и Лабиринтите. Качулката и Топър, взаимно ненавиждащи се врагове и съперници още от първата си среща. Дали Топър най-после ще успее там, където Танцьора се провали, и ще се издигне до върха на призванието си? Винаги Танцьора и Качулката ли ще бъдат — а той никога? Ще видим ли някого от тях отново? Лично аз се надявам да не ги видим! Опосум падна на колене и на една ръка. Гърдите му бяха задръстени. Богове! Не можеше да диша! Пробит бял дроб, сигурен беше.

— Доведете лечител — нареди Ласийн на дотичалите войници. Всъщност, тя звучеше изтощено — за пръв път. Опосум се усмихна и си рече, че ще направи от това шега, ала съзря два други крака зад мръсните окървавени крака на Ласийн — два малки момичешки крака, обути в чехли от хубава кожа.

О, не! Не! И други са можели да чакат също толкова търпеливо!

Той се надигна, въпреки че гърдите му горяха, а зрението му бе размазано. Ласийн гледаше нататък — изненадан поглед в очите, които иначе не допускаха никакъв израз, никакъв намек. Момичето жена, което два пъти бе надвивало Опосум, преди да се скрие, с окървавени дълги ками, със злобна острозъба усмивка, очите й пламнали от дива радост.

— Успях! — изрева тя, после подскочи, а ножовете й проблеснаха и отбиха прелетелите покрай Опосум тежки ками. Магията на Лабиринт я издуха наобратно и тя се загърчи, заръмжа и заразмахва ръце сред черната пръст на кратера. Отвори се Лабиринт, тя падна в него, тялото й се заразтапя и започна да се превръща в нещо друго.

Дотичаха войници и магове. Опосум коленичи пред Ласийн, отпуснала се напред върху коленете си.

— Ласийн — прошепна той, като едва успяваше да произнесе думите. — Ласийн…

Очите й не показваха разбиране или съзнание. Лицето омекна. Твърдите, дълго издълбавани бръчки от внимание и преценяване изчезнаха и показаха явно по-млада жена — Опосум би я определил като съвсем не проста. Тя падна върху изгорялата, отъпкана земя. Маговете избутаха Опосум настрани, коленичиха и я обърнаха по гръб. Нечии ръце положиха и него да легне.

Провалих се. Имах да върша една работа — само тази. И се провалих. Какво ще правя? Какво ми остава? Той усети как лечебната магия на Денъл го покрива, смекчава болката му и притъпява сетивата.

Любезни ми лечители, не си правете труда да ме будите.

Бляскавата гледаше редиците от канска конница, докато прииждаха от юг и обграждаха позицията им, и гърлото и гърдите й бяха стегнати от притеснение. Недалеч вървяха и хилядите им пехотинци. Обикновени предпазни мерки? Щом дупката бе затворена, последният малазански офицер, Урко, шеговито отдаде чест на К’азз с кимане и си тръгна самичък по хълма — на запад. Още един изчезва, след като Ласийн е надвила всички? Много възможно. Тя погледна К’азз.

— Да се изнасяме ли и ние на запад?

Той поклати глава.

— Не. Още не. Все още явно няма заповеди, отнасящи се до нас. Докато ние не се движим, и те няма да се движат.

Той й се усмихна успокоително.

— Понякога действието, предприето от страх от някакво определено действие, води именно до въпросното действие. Понеже точно сега те са морето, ние ще бъдем планината.

Истински К’азз. Тя все още не можеше да привикне да чува гласа му, думите, които идват от устата на обикновен старец с оредяваща коса и набола на бузите сива брадица.

Един от Братята се появи пред Бляскавата и тя с уплаха и тъга установи, че е Опушения. Той наклони глава към нея и К’азз.

— Тя е мъртва — обяви той.

— Кой?

— Ласийн.

Тя и К’азз изненадано изрекоха: Какво?

— Убита.

— Качулката! — изръмжа К’азз. — Ще трябва да бягаме.

— Не.

— Не?

— Той се е провалил. Топър го е издебнал от Имперския Лабиринт и се е намесил. И двамата са изчезнали. Вероятно продължават да се бият. Само боговете знаят къде.

— Тогава кой? — попита Бляскавата.

— Непознат талант. Нов. Но не е човек.

— Не е човек?

— Бих казал, че е от смесена кръв. Човек и демон.

— Откъде?

— Не знам. Не е от Кюон Тали. Някой трябва да я е довел.

К’азз вдигна ръка.

— Благодаря ти, Опушен… и съжалявам.

Слабо свиване на рамене.

— Така и така трябваше да стане. Поне стана бързо.

И той изчезна.

К’азз притисна очи с палец и показалец и въздъхна.

— Хубаво, че е външен човек. Иначе нещата щяха да се стекат зле за нас. Каквото е положението, може да искат още кръв.

— А и Тайсхрен го няма.

— Да.

Той поклати глава с искрено съжаление.

— Присъствието му държеше толкова хора под надзор. Сега наистина се страхувам какво може да бъде освободено. Все пак… — и той я изгледа замислено, — все още не бих го броил за изчезнал.

Докато гледаха, на полето дойдоха още конници, този път от изток, по търговския път от Коун — кавалерията на провинция Коун. И те застанаха срещу Гвардията от север и от изток. Толкова много.

— А къде са били тези войски само преди два дни? — промърмори тя и без да иска изрече на глас мислите си.

— Някъде другаде, слава на боговете — ухили се К’азз, но после кимна разбиращо. — Сега, Бляскава, ние съзерцаваме рядко срещана гледка. Събиращата се мощ на една наистина разпростряла се Империя. Явно малазанците са създали истинско политическо и военно единство, докато нас ни е нямало…

Той се спря, бръчките в ъгълчетата на очите му се свиха, докато примижаваше, а устата му увисна надолу.

— Сега ние сме нашественици, Бляскава. Кюон не ни иска.

И Бляскавата облекчено издиша. Дълго сдържаната дълбоко в диафрагмата й въздишка най-после се освободи. Слава на всички богове, че той го разбира. Все още има надежда за нас.

Тя огледа убежището им — да, сега бяха останали само гвардейците и унтанският благородник, който придружаваше уикците. Дойдоха и наборниците от Баел — Преследвача, Пустошта и Кокошката. Те се присъединиха към Кайл. Заради думите на К’азз за тях, тя се надяваше, че те ще се върнат в Гвардията, ала нещо й казваше, че това вероятно няма да стане. Преследвача — разузнавач — вирна брадичка към полето.

— Много са. Чухме новините. Някаква представа кой е начело там, долу — ако изобщо има някой?

— По-добре да не се стига дотам начело да застане Мечът — обади се някакъв глас наблизо. Бляскавата се обърна — беше унтанският благородник, Рилиш.

— Защо? — попита го К’азз.

Мъжът пое дълбоко дъх, сякаш търсеше откъде да започне.

— Уикците ми разказаха какво е вършил на север, в Седемте града. Той е кръвожаден. Няма милост. Ще нареди да избият всички ви — а вероятно и уикците. Мрази ги.

К’азз не изглеждаше уверен.

— Определено се проля достатъчно кръв…

Бляскавата си спомни своята среща с мъжа — само преди ден? Изглеждаше й като преди години, в друг свят. Да, мнението на унтанеца й се стори вярно. Човек, за когото животът не значи нищо.

— Срещнах се с него заедно със Скинър — обясни тя. — При преговорите. На едно мнение съм с Рилиш като следствие от това, което видях.

— Разбирам.

К’азз сви тънките си устни.

— Да, от военна гледна точка мога да го разбера… Просто се надявах, че сме достигнали до политическо решение. Ако не сме…

И той насочи ръка към нея.

— Нека Братята съберат всички магове.

Тя кимна.

С разкрачена походка дойде един възрастен уикец с ръка на дръжката на дългия нож — гъстата му несресана сивееща коса се вееше на вятъра. Той вдигна свитата си ръка към Рилиш.

— Търсят ви на бойното поле.

Унтанският благородник се поклони на К’азз.

— До по-късно, военачалник.

К’азз леко кимна в знак на съгласие.

— Да, надявам се по-късно да разбера как сте се присъединил към уикците — несъмнено е дълга история.

Усмивката на мъжа бе тържествена.

— Предполагам, че вашата ще е много по-занимателна за повечето хора тук. Дано Бърн да бди над пътя ви.

Бляскавата гледаше как той слиза надолу по склона. Сега само Гвардията оставаше на върха на хълма.

— Какво имаш предвид? — попита тя.

На устните му се изписа пакостлива полуусмивка.

— Мисля, че трябва да огледаме Имперския Лабиринт.

Хо остана, докато редовните имперски войници, малазански, фаларски и морантски, се грижеха за тялото на Ласийн. Те образуваха неофициална гвардия, задържаха събиращата се тълпа, увиха трупа в чист плат, а после иззеха приспособена за извозване на ранени каруца за припаси и внимателно положиха императрицата в празната й вътрешност. Отпред поставиха да седне жената, която намериха на полето — телопазителя на Тайсхрен. Тя се нарече Киска и изглеждаше разтърсена — не от раните си, а от това, че е изгубила него. Другият служител на Нокътя, след като оправиха раните му, стана, просто си излезе и се загуби сред обхождащите полето хора.

От останалите магове, дошли да обуздаят Ят, всички, без един, тръгнаха в различни посоки. Оцелелите гвардейци — Блуз, Почерпката, Септ, Гуин и Пръстите — внимателно се измъкнаха и се присъединиха към братята и сестрите си на върха на хълма. Блуз и Гуин отнесоха Пръстите на носилка като обикновен ранен, а Гуглата знаеше — ранените бяха повече от достатъчно. Уикските близнаци — вещицата и магьосникът — си тръгнаха с конен отряд, който доведе нови животни за тях двамата. Потеглиха заедно със Су, която — така поне дочу той — всъщност била по-стара братовчедка на бабата на близнаците и твърде възможно най-възрастната жива уикка.

— Не е приключило — викна му Су, седнала на гърба на някакъв кон зад ездача му; загадъчна, точно както винаги. Той просто й махна за сбогуване.

Сапьорите, сред тях и сержантите Шушумигата и Урфа, изглеждаха доволни да седят отпуснато в сянката на окопите си, без шлемове и доспехи, докато превързваха раните си и измъкваха вода и храна от плъзналите из равнината ездачи от Кан и Коун — те пък събираха ранени и спомени от бойното поле.

Та оставаха той и жрецът маг Хеук. Набързо създадената почетна гвардия около каруцата се отправи на север. Хо покани Хеук да участва в бдението.

— Любопитен съм и искам да погледна тая твар, Малик, за когото коунските офицери се надуват толкова много.

Хеук тръгна с него. Той посочи колата:

— Още не мога да го повярвам.

Той прокара мръсен ръкав през също толкова мръсното си лице и примижа под яркото слънце.

— Аз също не мога. Изглежда невъзможно.

Хо видя отразени чувствата си по смаяните, занемели лица на редовните войници, които се събираха без тръби и без заповеди, за да следват колата, бавно потеглила на север към търговския път. На Хо му се струваше, че едва сега те осъзнават какво са имали в лицето на императрицата си. Несломима. Присъствието й бе толкова непоклатимо, че те дори не бяха се замисляли за него. При всичките си грешки, може би именно тя ги бе държала обединени. Сега, след като я нямаше, скъсването с миналото бе пълно. Кой можеше да заеме трона? Кой би могъл или би дръзнал да заеме това студено, твърдо, гибелно място? Той не можеше да се сети за никого. Все пак, твърде дълго време бе бил надалеч, а в имперските дела дори един ден можеше да се равнява на един човешки живот.

Хеук го наблюдаваше косо, а в очите му бе изписан неприятен преценяващ поглед.

— Империята има нужда от Върховен маг…

— По-скоро ще се оставя да ме одерат. Ами ти?

— Аз? Та аз съм просто един взводен маг.

Определено. Взводен маг, който ужасява всички останали магове. Но той го остави — всеки от тях си имаше своите тайни и предпочиташе да остане анонимен.

Свитата най-после стигна стана на командването на коунските силите до кръстопътя. Тук тя спря и знатните от провинция Коун се събраха, за да отдадат почит. Присъстваха и множество събрали се имперски офицери. Хеук тихичко ги показа на Хо:

— Високият бледен мъж е Върховен юмрук Ананд. До него е Юмрук Д’Еббин. Не знам имената на офицерите и маговете от Кан и Коун.

Посред скупчените офицери мина паланкин. Пред него вървеше огромен плешив далхонец, облечен в броня. Хо се спогледа разбиращо с Хеук. Бала. Бързо се оправяше чия страна да заеме.

Докато ги оглеждаше всичките, Хо не видя нито един по-издигнат човек. Начинът, по който се бяха подредили неловко в полукръг около една фигура, привлече вниманието му към нея — привидно безвредният, нисък, закръглен човек, който трябва да беше Малик Рел. Бледото му месечинообразно лице носеше израз на дълбоко разкаяние и мъка, но зад тях Хо разчиташе сурово потискано тържество.

— Тежък ден за Империята — обърна се тихо Малик към застаналия до него Върховен юмрук Ананд. Въпреки болката от раните си, Ананд изгледа Малик с неприкрито отвращение.

— Ден, който ще бъде запомнен.

И той скръсти ръце на корема си.

— Да. И то заради нещо повече от тази важна причина. Докато оплакваме загубата на нашата императрица, трябва да се радваме на преодоляването на това заблудено движение за отделяне, както и на сразяването на старите ни врагове, наемниците от Пурпурната гвардия.

Той погледна към земята, все едно със смирение.

— Такова е наследството от мир и безопасност, оставено ни от Ласийн.

Богове, ама той наистина прекалява. Хо погледна Хеук, който вдигна очи към небето. И все пак, какво може да направи човек, освен да стои смаян пред такава спираща дъха, безочлива дързост?

— Малик! — донесе се мощен дълбок глас. Главите се извърнаха. Запъхтян, изпонаранен, накуцващ, Мечът на Империята, Корболо Дом, си проправи път напред, подкрепян от двама от офицерите си.

— Какво е това забавяне? Защо не се строяваме за нападение? Времето е сега!

Той задъхано заоглежда всички лица.

— Обкръжили сме ги. Превъзхождаме ги. Трябва да ударим! Да ги обезглавим до последния човек! Аз ще поема командването…

— Меч — тихо го прекъсна Малик, — ние сме радостни, че все още сте с нас, ала сме наскърбени от дошлите до нас съобщения от сражението с Талийската лига.

Корболо се ококори, а устата му зяпна от пълно смайване.

— Какво?

— Много източници докладваха, че при разпръсването на фалангата ви сте се оттеглил в тила. Отричате ли тези съобщения?

— Да — за да поема командването на друго поделение и да го поведа в битка. Малик, какви са тези глупости? Губим време…

Фаларецът обаче клатеше глава, а дебелите му устни бяха извити надолу, все едно са принудени да извършват нещо нежелано.

— Съжалявам, Корболо, но Мечът — след като е излязъл на бойното поле — не се оттегля. Оттеглянето означава предаване на цялата имперска войска.

Малик вдигна глава и огледа събраните офицери.

— И за мен свидетелство за изключителния дух и издръжливост на тези войски е това, че те не са се разбягали тогава и на това място. Следователно, в качеството си на имперски съветник, говорител на Събранието, мое нерадостно задължение е да наредя да бъдете задържан, докато не бъде свикан съд, който да разследва тези събития.

— Какво!

Мечът зяпаше, устата му се движеше, след което изведнъж се нахвърли върху Малик. Офицерите, които досега го бяха подкрепяли, сега го удържаха.

— Ти… твар такава! Не можеш да ми сториш това! Аз съм Мечът! Победителят! Аз спечелих тази битка!

Мъжът се бореше, а ръцете му се свиваха и разпускаха. Той погледна с изскочили очи събраните офицери. Напанското му лице потъмня, а на устните му изби пяна.

— Аз съм ваш военачалник! Аз ви поведох към победата!

— Затворникът ще бъде заставен да замълчи — нареди Малик.

Натъпкаха парцал в устата на Корболо. Отведоха го — той риташе, бореше се, гъргореше и крещеше под парцала.

Малик тъжно поклати глава.

— Вашата мъдрост и сдържаност са вдъхновение за всички нас, господин съветник — обади се някаква старица.

Очите на Малик се изостриха, огледаха тълпата, спряха се върху едно лице и се свиха до блеснали процепи.

— Нека тя дойде напред — нареди той.

Излязоха уикските близнаци, които крепяха Су. Хо тръгна да излиза, но Хеук го удържа.

— Значи вие, уикците. Още веднъж пред мен. И все пак от всички чувам, че вашият пристъп унищожил Гвардията и отворил пътя към победата за Империята. За това всички ние сме ви задължени. И ви благодарим…

Су се поклони леко.

— Ние молим само за това, което ни принадлежи по право.

— О, да… разбира се.

Малик отново скръсти ръце на корема си.

— Тази скорошна политика по отношение на земите ви. Зле замислена и нечовечна. Разбира се, аз винаги съм бил против нея.

Сега близнаците се впуснаха напред с разкривени лица, но ръцете на Су ги стиснаха за раменете и ги удържаха.

— Може би тези нови имперски имоти могат да получат от нас двадесетгодишни срокове за наем — предложи Су — и така ще избегнем по-нататъшни насилия и смутове.

Устните на Малик се свиха. Върховете на пръстите му се допираха върху корема.

— Подробностите ще бъдат уточнени в договора, разбира се.

Су наклони глава:

— Разбира се.

Малик небрежно махна с ръка.

— Много добре. Готови сме. Можете да си ходите.

— Вашата честност и състрадание са урок за всички нас — пропя Су и се поклони. Хо смигна на старата вещица, докато близнаците й помагаха да си тръгне.

— Господин съветник — обади се Бала от паланкина си.

— Да, Върховен маг?

Върховен маг. Хо остро изгледа Хеук — а старият маг още веднъж вдигна поглед към небето.

— На върха на хълма е било осъществено влизане в множество Лабиринти.

Малик кимна замислено и изгледа офицерите.

— Съобщете на Гвардията, че според нас днес са загинали достатъчно от добрите ни войници. Достатъчно кръв бе пролята в това безсмислено отмъщение. Говоря неофициално от името на Империята — те имат нашето разрешение да си вървят.

— Това е удобно — тихо промърмори Хеук, — понеже те вече си тръгват.

Хо се наведе, за да му отговори:

— Това ще изглежда добре в историческите книги.

Хеук махна настрани.

— Хайде. Вече преливам от това. Още едно негово изказване и ще повърна. Нека сръбнем по едно с тези добри войници.

— Аз мога да видя историческите книги — продължи Хо, докато вървяха. — Келанвед Страховития. Ласийн Кървавата. И Малик Благожелателния.

— Малик Справедливия — предложи Хеук.

Някакъв глас ги повика:

— Редови маг!

Те се обърнаха. След тях вървеше паланкинът на Бала, воден от плешивия, запотен исполин от Дал Хон.

— Върховният маг желае да се явите пред нея — нареди той.

— Това ми стига, за да ме застави да се оттегля по-рано от служба — промърмори Хеук.

И двамата зачакаха паланкинът да се доближи.

— Гротен — обади се Бала през прозирните завески от бял плат. — Позволи им да се доближат.

Началникът на стражата Гротен кимна.

— Да, господарке.

Хеук въздъхна и се доближи заедно с Хо.

— Кажи, Бала.

— Обръщението е „Върховен маг“. Моля, запомнете го оттук нататък.

Върховният маг Бала се беше излегнала върху артистично наредени възглавници от чиста коприна. Тя бе пищна жена от Дал Хон — Хо забеляза, че шестимата й яки носачи се потят усилено. Тя бавно вееше с ветрило на лицето си.

— След като съм Върховен маг на цялата Империя, не мога да се занимавам с дреболиите на кадровите магове във всяка армия. Следователно ти вече си начело на кадъра в Четвърта армия. Докладваш на мен. А ти… — ветрилото посочи Хо. — Не си добре дошъл сред кадровите магове. Ние не желаем такива като теб.

Хо сподави смеха си и махна в знак на съгласие.

— Твърде голяма заплаха, а, Бала? — попита Хеук.

— Не ме отегчавай с безсмислените си приказки, Хеук. Хубав ден. Аудиенцията приключи. Гротен!

Телопазителят застана над тях.

— Сторете път!

Хо се остави да го избутат настрани. Той погледна как паланкинът се отдалечава.

— Познавам един войник — замислено произнесе Хеук, — който, ако я беше видял, щеше да припадне на място.

Той направи знак на Хо да продължат.

— Какво става с Ласийн? — попита Хо.

— Вероятно Малик няма да се поскъпи при строежа на гробницата й в Унта. Как само би я изтормозило това.

— И от тази гледна точка това е още повече оправдано, струва ми се.

— Ами ти? — попита го Хеук.

— Оттеглям се в Хенг. Имам много неща, които трябва да направя там. Много.

Хеук го изгледа косо и почеса наболата си изцапана брада.

— Вярно…?

— Да, наистина… Да!

Хеук нагласи пръстената кана, която държеше под едната мишница.

— Аха.

Кайл и Изгубените братя чакаха, докато Гвардията мина през отворените порти, за да отпътува през Имперския Лабиринт. Последните бяха К’азз, Бляскавата, Шел и двама много очукани и натъртени магове Обетници — Блуз и Пръстите.

По време на изтеглянето редиците малазанска пехота и конница от Кан и Коун ги гледаха с готови щитове, ала мечовете им бяха в ножниците, а копията — вдигнати. К’азз доближи Кайл, който посочи редиците на имперската войска.

— Те ви оставят да се изтеглите.

Старецът кимна.

— Да. Този Малик несъмнено смята да припише цялото кръвопролитие на действията на Ласийн, тъй че едва ли би могъл да направи нещо такова. Ами вие? Сигурни ли сте, че няма да дойдете? Определено сте добре дошли.

— Не, благодаря. Но ще бъда благодарен, ако можете да ни преместите малко.

— Ще видим. Къде ще отидете?

Кайл сви рамене.

— Не съм сигурен. Трябва да го обсъдим.

— Много добре. Оставям нещата на Шел. Във всеки случай — и той стисна раменете на Кайл, — дължа ви повече, отколкото бих могъл да кажа. Винаги можете да разчитате на Гвардията. Нали?

Кайл притеснено махна на всичко това, но кимна благодарно.

К’азз отиде до портата, обърна се и помаха. Кайл и Изгубените братя вдигнаха ръце за сбогуване. После и Бляскавата им махна, поклони се и прекрачи. Последваха я Блуз и Пръстите и вратата се затвори с прошумоляване на отвятия въздух. Шел чакаше до нейната и им махна да идват.

— Имам указания къде да ви заведа.

Кайл се спогледа с Преследвача, Пустошта и Кокошката и вдигна вежда. Кокошката пристъпи и потърка ръце:

— Къде отиваме, моме? Даруджистан? Корел? Арен?

Тя просто се усмихна, а бръчките около устата й се стегнаха.

— След вас.

Кайл изпита съвсем за кратко усещане за загуба на посока, а после мокасините му се допряха до прашен пръстен под в празна, отдавна изоставена стая. Той се завъртя и огледа прашните помещения — къде ли бе това? Преследвача и братята излязоха от нищото, присъединиха се към него и също така трепнаха, а ръцете им паднаха на оръжията.

— Къде сме? — Преследвача изрече на висок глас въпроса от името на всички.

Пустошта приседна на някакъв зинал прозорец.

— Вечният Лед да го отнесе дано! Та ние сме още тука!

— Какво? — всички отидоха до него.

— Ето ви го бойното поле!

— Виждам коунските знамена.

Преследвача отстъпи от прозореца.

— Какво е това…

— Светилището… — промълви Кайл и се огледа. — На изток — скалата. Как го наричаше Бляскавата?

— Светилището на Бърн — допълни го Кокошката.

— И защо тук? — попита Преследвача.

— Щото тука има още някой — обади се нов глас.

Те се завъртяха и оръжията им изсъскаха от ножниците, но видяха един от Братята на Пурпурната гвардия.

— Изгърбен! — възкликна Кайл.

— Да, момко.

— Какво правиш тук, в името на Царя на ветровете?

Сянката пристъпи напред и се ухили, облечена в дрехите — парцаливата провиснала риза и дрипави панталони, — които носеше приживе.

— Аз съм с теб, момко.

Всички махнаха оръжията си.

— С мен?

— Известно време ще бъда с теб. По разрешение на К’азз.

— Наистина? Точно както другите Братя отиват при К’азз?

— Да — за малко. Май докато Обетът не ме притегли отново.

— Все едно отново сме си у дома — тихо рече Пустошта на Кокошката, който яростно го изгледа да мълчи.

— Защо тогава можем да те виждаме и да те чуваме? — както винаги скептично попита Преследвача.

Прозрачно свиване на рамене.

— Предполагам, че защото известно време сте били гвардейци.

— Значи никой друг няма да те види или чуе? — попита Пустошта.

— Отде да знам. Да не съм маг. Май само ако са жреци на Гуглата или магове.

— Твърде много изглежда все едно сме си у дома — изрече Пустошта зад дланта си.

— Млъкни — обади се Кокошката, отръска се и изчетка прахта от гъстата си коса.

Кайл отиде до прозореца и се облегна на перваза. В сгъстяващия се здрач из равнината горяха огньове. Толкова много. Откъде ли са дошли всичките?

— Ние заради теб ли сме тук?

Изгърбения почеса темето със скъсената си ръка, както правеше приживе.

— Не. Аз отивам с вас. Тук има още някой. Хайде, ще ви заведа при него.

Кайл и Изгубените братя се спогледаха, когато сянката излезе от стаята през една от отворените врати. Миг по-късно се появи отново и им махна да вървят.

— Хайде. Оттук.

Преследвача даде знак на Кайл да води. Той разтвори ръце, все едно да отрече всякакво участие в това, но излезе пръв.

Изгърбения ги преведе през объркан лабиринт от порутени, изоставени стаи и зали. Някои не бяха нищо повече от прекатурени стени, открити към небето, а други — тъмни като хлътнали мини. Натрупаните с годините прах и боклуци плътно застилаха всичко.

След време Кайл подуши дим от дърва и готвена животинска мазнина. Той се спря, обърна се към братята и докосна носа си отстрани. Те кимнаха и внимателно извадиха оръжията от ножниците си. Приведен, той бавно се промъкна през плътните сенки на множество малки стаички. Пращенето и съскането на огъня го водеха напред, докато не съзря светлината. Кайл се спря и зачака братята да го настигнат. Сянката на Изгърбения бе отишла напред. Щом се озоваха всички заедно, Преследвача направи знак на Кайл — те двамата да застанат отдясно и отляво, а Кокошката и Пустошта да държат средата. Всички кимнаха.

След мълчаливо броене те нахлуха в стаята с издигнати оръжия. На стената на засипана с боклуци стая се бе облегнал едър мъж. Гореше малък огън.

— Това ти ли си, Кайл? — изненадано възкликна той. — Какво правиш тук?

Кайл се изправи и изпусна оръжието си.

— Сивогрив!

Едно от очите му бе надуто и затворено. Горната устна — сцепена и надута. Едната страна на лицето беше разцъфнала в тъмнопурпурно, а косата — изцапана със засъхнала кръв. Доспехите му бяха струпани в един ъгъл. Той посочи захилената сянка на Изгърбения:

— Знаех, че ще е гвардеец, но не те очаквах.

Кайл приседна до огъня.

— Какво правиш, та се криеш тук?

Човекът изглеждаше неловко и сведе поглед.

— Е… знаеш, имперските все още имат обявена цена за главата ми.

И Кайл си спомни. Главата му струва буре черни бисери. Той махна към братята.

— Е, ние ще ти помогнем да се измъкнеш — нали, Преследвач?

Най-старият от Изгубените братя опря ръка в челото си и въздъхна:

— Да. Разбира се. Май само това правим.

Пустошта приседна до огъня.

— Какво печеш тука?

— Заек.

— Изглежда готов. Може ли?

Сивогрив му даде знак да се обслужва сам.

— Трябва да отидем на юг — обяви Пустошта, откъсна си парче месо и облиза пръсти. Той опря едрите си космати ръце на коленете.

— Север — незабавно възрази Кокошката.

— Мислех си за запад — предложи Сивогрив, донякъде изненадан.

— На мен пък ми харесва северът — изрече Преследвача и кимна на себе си.

Както си дъвчеше, Пустошта вдигна ръка за мълчание.

— Знаете ли — на юг наистина ще е по-добре.

Кайл просто се ухили, седна до огъня и се зае да развързва гамашите си. Това можеше да продължи цялата нощ.

— Кодошиш ме, нали така? — обърна се Наит към Хеук.

— Не — вярно е. Чух го от всякакви хора.

— Какви хора?

— Всякакви.

— Проклятие.

И Наит отново се отпусна в прохладата на окопа.

— Проклятие!

До окопа се доближи кавалерийски офицер в униформа на Коун. Той примижа в тъмнината на сгъстяващите се следобедни сенки.

— Търся сержант Шушумигата.

Урфа се изправи, опули се насреща му и се усмихна с неравните си зъби.

— Хубав кон.

Появиха се Бърборка, Кочана и Кибб, понесли натрошени греди и дъски, и ги хвърлиха до една купчина. Офицерът я изгледа — приличаше на приготовления за голям огън.

— Няма да оставате тук за през нощта, нали така?

— О, оставаме — изправи се Наит. — Какво от това?

— Разбирам, че заповедите са да се движим на изток по търговския път. Това тук е едно огромно поле на смъртта. Не е здравословно. А е и опасно. Ще има чакали.

— Чакалите не обичат огъня — произнесе Наит страшно сериозно.

Кавалерийският офицер премигна неуверено.

— Така… значи няма сержант Шушумигата?

— Не, господине — отвърна Наит. Той махна на Ситния, който минаваше и бе вдигнал ръка за поздрав.

— Лим? — викна Наит. Ситния вдигна палец.

— Опитайте Трета рота — предложи Урфа.

— А тази рота коя е?

Урфа се намръщи и очите й се кръстосаха.

— Не знам, господине.

Тя се обърна към окопа.

— Ей, вие, нехранимайковци такива! Коя рота сме?

От сенките се донесоха гласове:

— Май сме Първа.

— Четвърта.

— Тц, Първа ще да сме.

Урфа се усмихна зъбато и намигна.

— Това е то, господине. Или сме Първа, или сме Четвърта. Няма ли да останете? Имаме си огън. Имаме си голяма риба за пържене. Ще му пийнем и ще си вземем сбогом с всичките си приятели.

— Звучи очарователно — сухо отбеляза коунският офицер и леко подръпна юздите на животното си. — Тогава ви оставям тук.

Урфа отново се смъкна в окопа.

— Проклятие. Беше сладък. Харесвам кавалерийските офицери.

— Той ще намери кап’тана — предупреди Мей, полегнала под последното слънце близо до окопа.

— Може би — възрази Наит. Той отново се настани до Хеук, седнал и притиснал каната до гърдите си.

— И така — не могат да я свалят? Наистина?

Хеук, затворил очи, кимна прекалено утвърдително:

— Не. Не се сваля.

— Проклятие.

Наит се изправи и огледа купчината дърва.

— И вие наричате това дърва за голям огън? Искам още два пъти по толкова! Хайде, още една разходка до кораба. Да вървим!

Взводът му се размрънка, бавно стана и се понесе.

— Мислех си, от каквото тя ми каза… че може би, разбираш ли, че е възможно.

Хеук произнесе мълчаливо „Не“.

— Тогава как го правят?

Вдигане и сваляне на рамене от страна на Хеук. Наит изруга, хвърли шепа пръст и отфуча. Хеук отвори око, погледна го как си отива и се усмихна. Добре. Турмалин — дължиш ми три буренца дестилирани морантски спиртни питиета. И по-добре го направи, иначе старият Наит ще открие, че бронята все пак се сваля.

Пета глава

Кланицата се простираше почти на една левга във всички посоки. Фурията внимателно водеше неспокойния си кон из полето, застлано с мъртви, обрани до шушка сети. Изглеждаха й като да лежат там от два дни и две нощи. Вонята бе започнала да отслабва. Облаците от мършоядни птици се изнасяха с изключение на някоя дебела кана или врана, твърде преяли, за да се занимават да отлитат от тях. Чакалите и техните съперници, вълците, се прокрадваха из полегатите хълмове.

Колоната пазеше тишина зад нея, Рел и Лис. Мнозина яздеха по двама на кон, понеже пътят се оказа твърде труден за по-слабите, болни животни. Тъй като всичко сочеше дълго преследване, Фурията си мислеше все по-сериозно да върне повечето назад. Все пак тя бе виждала Риландарас и знаеше какво може да направи той. Защо да хвърля тези войници срещу него, когато накрая в действителност ще се стигне до Рел и до товара, привързан на гърба на нейния кон?

А и Риландарас нямаше да нападне такава голяма колона. Той бе плячкаджия, хитрец, ловец на хора. Несъмнено щеше просто да бяга из безкрайната равнина в средата на Кюон Тали, докато те не се откажеха да го гонят. Или не станеха толкова слаби, че да се превърнат в примамлива цел. Ако върне колоната и остави — може би — десетина… това би могло, както се казва… да подслади предложението.

Стигнаха главния стан на сетите — разкъсани, изоставени палатки, стъпкани огньове, зарязано оръжие и посуда и мъртъвци. Много мъртви. Мъже, жени и деца. Станът е бил изклан и изоставен. От коня си Лис посочи напред и Фурията примижа, притиснала нос с ръка срещу мухите. Там ги очакваха кон и ездач. Фурията поведе колоната към мъжа — едър човек, висок и пълен, тъмен синьо-черен напанец, облечен в скъпа почернена ризница. Беше и стар — ситно накъдрената му коса посивяваше. Фурията вдигна юмрук, за да спрат. Мъжете и жените от колоната й слязоха от конете. Тя чу как сержант Банат нарежда да търсят оцелели, храна и вода.

Спря се пред мъжа, който сведе глава за поздрав. От външността му тя се боеше, че той ще е този, който тя подозира, че е. Предпазливият му, почти примирен израз само засили подозренията й. Тя се обърна към някакъв стълб, забит в земята до голямо огнище. Стълбът бе украсен с нещо ужасно — човешка глава, оглозгана от мършоядите; нямаше очи, а и от провисналата челюст не висеше език.

— Имотан — произнесе мъжът, — шаман на военната задруга на Чакала.

— Имаш ли някакъв дял в това?

Той поклати глава.

— Не. Дойдох да го извърша. Но Риландарас ме е изпреварил.

— Риландарас? Защо?

— Имотан е опитал да го подчини — обясни Лис и се спря до Фурията. Тя предпазливо склони глава за поздрав. — Амарон.

Смей се, Гугла! Той е. Човекът, който опита да я убие, който, заедно с приятелчетата си от Старата гвардия, бе отговорен за всички мъртви в Хенг. И за Треперко. Фурията се извърна, погледна небето и примигна, за да почисти очите си.

Дойде Рел, застана до Фурията и внимателно изгледа Амарон.

— Защо си дошъл? — попита Лис, уморено и доста рязко.

— Дойдох да платя за едно убийство.

Фурията избухна в пронизителен смях.

— Какво? Убийство? Едно убийство?

Тя разтвори широко ръце.

— Огледай се добре!

— Не ти ще ми говориш за това, Фурия — отвърна той. Гласът му бе безмилостен като желязо.

Тя спря да се смее, все едно я бяха зашлевили и я бяха стиснали за гърлото.

— Във всеки случай — продължи той, — той бе добър приятел и добър човек. Беше се сприятелил със сетите. Не трябваше да умре по начина, по който умря.

Лис кимна и се съгласи. После отметна сплъстените кичури на мазната си коса.

— А сега…?

Амарон сведе поглед и дълго и бавно издиша.

— Моля ви да ме вземете със себе си.

Фурията отново се засмя — или от смайващото нахалство на молбата му, или заради недвусмислената си вина за всичко, или заради двете. Дори и тя не бе сигурна. Лис не каза нищо, а само местеше поглед между нея и Рел. Лицето й бе безизразно.

Рел скръсти ръце и просто каза:

— Можем да го използваме.

Стануваха нагоре, недалеч от касапницата. С идването на здрача лаят на чакалите и воят на вълците престана. Фурията удвои стражата.

— Не го очакваш тази нощ, нали? — попита я сержант Банат, докато седяха край огъня и ядяха сухар, измъкнат от изоставения стан на сетите.

— Не. Просто внимавам.

— Той не може ли да ни заобиколи и да се върне в Хенг?

— Не и докато сме по петите му — каза Лис и обясни: — Точно сега ние сме много по-привлекателни.

Веждите на Банат се надигнаха по начин, който казваше, че той може би не иска да научава точно това. Фурията само гледаше настрани — там Амарон бе оставил снаряжението си.

Зората донесе подсвиркване и обаждане от стражите. Фурията се надигна от димящия огън и задържа чаша хладък чай в ръце, та да ги стопли. Рел дотърча до нея в доспехи и въоръжен, със свален наличник.

— Какво е това? — високо попита той.

— Приближават четирима ездачи!

— Сети?

— Не.

— Приготви оръжията! Арбалетчици!

Фурията гаврътна чая си, прецеди го през зъби и подаде чашата на адютанта. Амарон дойде до нея, когато тя тръгна да посреща конниците. Фурията не можеше да се удържи и го гледаше внимателно.

На устните му заигра скромна усмивка.

— Няма нужда да се притесняваш — рече той. — Познавам единия от тях.

— Твой приятел?

— Да.

Фурията не знаеше дали да се успокои, или да се тревожи. Колкото повече се приближаваха ездачите, толкова повече — трябваше да признае — бе впечатлена от вида им. Трудно беше да събереш по-корава, по-страшна дружина.

Амарон пристъпи, за да ги поздрави. Един от тях преметна крак през гърба на коня си и двамата се прегърнаха. Останалите трима слязоха с много пъшкане, опъване на гърба и тропане с крака. Фурията забеляза, че всичките са с доста дълги зъби.

Рел я приближи със скръстени ръце. Амарон придружи четиримата до нея.

— Урко — каза той и посочи снажния мъж с квадратно лице и късо подстригана сребърна коса. Богове, старият военачалник лично.

— Старшина Славния зъб — той направи къс поклон, а дебелите му извити вежди почти скриваха очите.

— И, хм…

От останалите двама, очевидният малазански ветеран сведе плешивото си кафяво теме:

— Заместника.

Последният, стар плещест сетски воин, властно кимна с глава:

— Миризливката.

Фурията представи себе си, сержант Банат и Рел. Лис я нямаше никаква.

Ветеранът с името Заместника протегна ръка към Рел.

— Ти си този, който застана срещу Риландарас?

Рел кимна. Заместника и Миризливката се спогледаха продължително.

— Така — обърна се Фурията към Урко. — Какво можем да сторим за вас? Разбирам, че на юг всичко е приключило. Не е ли време да се изнасяте?

Ветеранът от Старата гвардия може и да не беше участвал в обсадата на Хенг, но я бе насърчил. Той потърка глава с издраната си белязана ръка и се намуси с нещо подобно на неудобство.

— Ние, хм, идваме да се присъединим към вас.

— Да се присъедините?

— Да. Срещу Риландарас. Искаме главата му.

— Защо?

— Видяхме полевата болница, момиче — обясни Славния зъб.

Урко кимна:

— Това го научих след битката. Отидох и видях останките. Стотици ранени войници изклани. Невъоръжени мъже и жени. Тук той допусна грешка. Никой не прави такива неща безнаказано.

— Вървим след него, с вас или без вас — обясни положението Заместника.

Ще го направят — само те четиримата. Опонн да ни пазят! Вече може би имаха някакъв шанс.

Фурията кимна необвързващо.

— Ще видим. Засега сте добре дошли.

И тя им махна да влизат в стана.

Намери Лис да броди сама из равнината. Тревата закачаше многобройните й поли. Острият вятър развяваше плътните й, сплъстени къдрици. Голите й ръце разкриваха дебели вени, възпалени червени язви и се издуваха от тлъстина. Фурията я доближи и я намери загледана в земята, как подритва пръстта с обутия в сив сандал крак.

— Какво има?

Лис пое дълбоко дъх, погледна настрани, като че оглеждаше хоризонта, ала погледът й бе обърнат навътре.

— През нощта получих съобщение от Копринения. Сторо е мъртъв.

Фурията зяпна.

— Какво?

Тъмните очи на Лис се впиха в нейните.

— Възпаление на костите. Не е било установено навреме. Нанесените от Риландарас рани са особено люти. Съжалявам. Те искат да се върнеш, Фурия. Да строиш отново. Може би трябва да оставиш това на Урко и приятелите му. Аз знам и двамата. Може и да стават за работата.

Фурията обаче се отдръпна. Не. Това не беше вярно. Когато го видя за последен път, той бе жив. Да, слаб. Но се оправяше. Това не е вярно. Тя мина през гъстата трева, без да вижда нищо. Искат тя да се върне? За да строи отново? Това е шега. Тя унищожи всичко. Освободи едно чудовище — най-големият познат убиец на мъже и жени. Ами проклятието? Кой от освободилите го остана жив? Тя, Копринения и Рел. Да, когато се запознаха с Лис, тя я нарече строител. А отношението й към Рел? Когато го погледне сега — почит? Възхищение? Тя спря да ходи. Ами ако Лис наистина е прорицателка, Покровителка на прорицателите?

Тя се обърна и отиде право към жената, която извърна лице и не искаше да среща погледа й.

— Видя ли ни да се справяме? Ще победим ли Риландарас?

Лис прибра брадичка, надутото й лице се закръгли и тя бавно отвърна:

— Видях един начин, по който можете да успеете.

— Това стига — и Фурията отиде да намери сержант Банат.

Тя го откри и му нареди да се връща с кавалерийската колона. Тя щеше да задържи само малък отряд. Той, разбира се, възрази. Отказа да си върви. Тя обаче не отстъпи и най-накрая, по-късно същия ден, две колони потеглиха. По-голямата на югозапад, а много по-малката на североизток.

През следващите няколко дни Фурията постигна някакво споразумение с коня си. Тя прие, че може би кобилата няма да й го върне заради обидата, че всъщност я язди. Тя самата пък допускаше, че е възможно да има известно основание да се твърди, че конете служат на човешкия род.

На сутринта на третия ден Лис обяви, че предната нощ той е бил близо, че ги е наблюдавал. Фурията си представи, че вероятно той е опитвал да разбере дали просто са прекалено самоуверени, или може и действително да са заплаха. Лис смяташе, че или ще удари следващата нощ, или ще ги остави и ще се върне към лова. Тя заяви, че смята да го примами.

Лис се разпореди за приготовленията за нощта. През последните няколко дни тя бе близо до сетския воин, Миризливката. Те си говореха често и много и сега изразът върху суровото лице на мъжа бе съвсем друг в сравнение с яростта, която носеше преди. Той направо изглеждаше замислен — ако това бе възможно.

Тя ги накара да събират дърва през деня за един грамаден огън. С идването на вечерта тя постави неколцината останали редовни войници да пазят конете и направи знак на Фурията да отиде при тях.

Фурията просто гледаше неподвижна.

— Хайде, Фурия. Ти не си ветеран като тях. Трябва да се отдръпнеш.

— Мога да се бия толкова добре, колкото и всеки друг.

— Никой не го оспорва. Моля те. За мен е важно.

Фурията махна на юг, където смятаха да спънат конте на безопасно разстояние.

— Искаш да съм чак там? Отлично! Ще отида. Чуя ли нещо обаче, идвам!

— Благодаря ти.

Урко дойде и кимна на Лис.

— Вечерта идва.

Той постави широките си, прилични на лопати ръце под мишниците. Грамадните му ръчища бяха широки колкото бедрата на Лис.

— Амарон ми казва, че трябвало да одобрим това, което предлагаш.

Той вдигна вежда.

— Какво е то?

— Вие, мъжете, трябва да легнете в широк кръг около огъня. Когато Риландарас дойде, обкръжете го. Дръжте го близо до огъня. Ако го държите близо, няма да избяга.

— Вярно?

Месестата уста на военачалника се смъкна недоверчиво.

— Просто така?

— Да. Ако си свършите работата и не го оставите да се измъкне покрай вас.

— А, ние ще си свършим работата — можеш да разчиташ на това.

И той си тръгна, като се почесваше по главата.

Фурията слушаше всичко това намръщено.

— Ами ти? Ти къде ще бъдеш?

— Аз ще бъда при огъня, Фурия.

— При огъня?

Фурията погледна в сгъстяващия се здрач.

— С него? Що за план е това? Той как така ще дойде до огъня? Ти не каза ли, че е хитрец? Защо да не нападне войниците и конете?

Жената се усмихна скромно.

— Понеже аз ще го призова.

Фурията зяпна и не можеше да повярва на това, което чува.

— Ще го призовеш? Що за глупости са това? Та той ще те разкъса на парчета.

Усмивката на жената порасна.

— Не и докато танцувам, Фурия.

— Докато танцуваш?

Фурията се обърна към останалите.

— Рел, вкарай й малко ум. Ти знаеш какво може да извърши той!

Миризливката се почеса по бузата и започна:

— Старите сетски предания разказват…

— Я млъкни!

Лис я хвана за ръката.

— Всичко е наред, Фурия. Аз мога да го направя. Ти забравяш коя съм аз… прорицателка и танцьорка на зората.

Била си, искаш да кажеш. Фурията я огледа от горе до долу.

— Лис, съжалявам, че го казвам, но ти вече не си млада.

Смехът на старицата бе груб и висок.

— Красотата не е в мен, Фурия. Тя е във вълшебството на танца. Сега отивай да се грижиш за конете.

Проклети коне! Какво ме е еня за тях? Но отиде.

Рел се затича и я настигна.

— Не се притеснявай. Ако звярът се покаже, всички ние ще се съберем срещу него и ще го унищожим.

— Благодаря ти. Пази я.

— Да.

— И предупреди Урко и момчетата му, че ще дойда — и ще дойда натоварена!

— Да, Фурия. Всички ние видяхме торбата ти.

— Да. Е, добре тогава. Бърн да е с вас.

— Ние, сегюле, не приемаме представата за късмет или случай, но все пак ти благодаря.

И той отърча.

Фурията ядно изгледа конете и хората си. Коне. Не мога да повярвам, че пазя някакви проклети от Гуглата коне.

Дойде нощта. Фурията постави наряд, а после седна да си събира нещата в мешката. Остриета — толкова, колкото можеше да сложи. И две — не, три чукчета. Това би трябвало да го прати към Бездната. Всеки шум откъм мрака я изправяше на крака. Тя оглеждаше тъмнината. Огънят на Лис светеше и нарисува ярко очертание посред нощта. Тя отново седна и за пореден път провери оръжията си.

Конете изцвилиха притеснено, размърдаха се и задърпаха букаите си. Хората отидоха сред тях, успокояваха ги и им шепнеха. Фурията се стегна, замълча и се заслуша. Това не беше ли нещо? Шум? Далечен грохот?

Внезапно стържещо ръмжене я накара да подскокне. Конете изцвилиха, заритаха, взеха да се изправят на задни крака и да се оплитат във въжетата си.

— Пазете ги! — викна тя и се затича с мешката в ръка. Тя се запъхтя, изкачи хълма и се спусна надолу — едната й ръка махаше, а другата държеше претъпканата мешка.

Отпред, между нея и грамадния огън, който пущаше искри в нощното небе, се разиграваше първично зрелище — мъже с протегнати ръце се придвижваха един до друг и приближаваха чудовище, около три пъти колкото тях на ръст, което замахваше и ревеше. Оттатък огъня Лис танцуваше, обикаляше пламъците в кръг, въртеше се, а ръцете над главата й се преплитаха; тя някак си все успяваше да застане срещу чудовището, без значение накъде се впускаше то.

Фурията стоеше прикована. Тя си представяше, че в някоя трубадурска песен в този миг Лис някак си би се превърнала в по-младия си образ от магията на танца. Красотата й би очаровала звяра. Това обаче не бе придворна песен. Лис продължаваше да изглежда както винаги неугледно. Ръцете й си бяха дебели, а кръстът — тежък. И все пак, танцът беше красив, а движенията му — замайващи. Откъде вземаше тя такава лекота? И това привличаше човекоядеца. Сигурно беше някаква стара магия. Някакъв обред — древно призоваване.

Фурията бе тъй захласната, че забрави битката. Шестима души се приближаваха към звяра. Риландарас изръмжа гневно и замахна с дългите си мускулести ръце, за да ги отблъсне. Никой от тях не падна обаче. Ударите му се плъзнаха по широките твърди щитове и се натъкнаха на остро желязо. Той се изправи отново и удари Заместника с мах на дългата си ръка. Наведе се да сграбчи зашеметения човек с лапата си, по-голяма от конска глава, но Славния зъб се оказа там и защити Заместника. Той развъртя голям двуръчен меч и с него отблъсна ударите на Риландарас. Невероятно, но Заместника се изправи отново, отърси натрошените останки на щита от ръката си и извади друго оръжие. Сетският воин — Миризливката — се нахвърли и взе да сече яростно, като крещеше предизвикателно. Той скочи срещу левия крак на Риландарас, търсеше да посече сухожилие. Но чудовището го изрита — от мястото си Фурията почти чу звука на чупещи се ребра.

Тя се опомни и погледна острието в ръката си. Почти се засмя на нищожността му. Не! Това изобщо нямаше да свърши работа… тя се спусна по полегатия склон и затърси чукче.

Зад Риландарас, около огъня, в нощта се появи трептене, там, където Лис танцуваше. Фурията присви очи. Какво беше това? Обредът? За какво? Мислите й обаче се върнаха към Риландарас, когато той изведнъж се изправи с Урко на гръб. Тя почти захвърли чукчето, та да подскочи тържествуващо — кой би го помислил за възможно, ала и кой друг би могъл да постигне нещо такова? Старият командир бе поставил едната си жилеста ръка под челюстите на звяра. Чудовището дрезгаво ревеше и замахваше към мъжа. Останалите нападнаха, замахваха и удряха. И Риландарас се задави. Горящите му кървавочервени очи се завъртяха. Той падна на колене, после протегна ноктеста, уродлива ръка. Лицето на Урко бе почерняло, свито от усилие, а единият юмрук бе опрян на лакътя — удряше и смазваше. Риландарас се бореше за глътка въздух. Фурията не можеше да повярва какво вижда — това беше ли възможно? Човекът чакал, проклятието на Кюон, братът на Трийч — удушен от един обикновен човек? Разбира се, беше чувала разкази за Урко — подвизите му бяха легендарни — но Риландарас приличаше на природна стихия.

Широко замахване от човека чакал отблъсна останалите и те се олюляха назад. Той се пресегна зад главата си с пуснати нокти, хвана и дръпна. Урко бе захвърлен и прелетя във въздуха, завъртя се и изчезна в тъмното. Фурията чу удара от падането му.

Амарон нападна и нададе гневен вик. Мощен удар прониза страната на човека чакал, върна го крачка назад, но звярът хвана оръжието, замахна с нокти през тялото на мъжа и го запрати, като разкъса ризницата му и му пусна кръв, от която отъпканата трева се овлажни.

Фурията продължи да се приближава. Сега тя можеше да чуе изтерзаните им дихания и простенванията от болка. Стори й се, че Риландарас ще ги избие до един, ала звярът опита да се измъкне, но се натъкна на Рел. Той го върна обратно в кръга — остриетата му се стрелкаха и блестяха на светлината на огъня. Славния зъб завърши обкръжаването и помогна на Рел. Риландарас се въртеше със смайваща скорост — челюстите му захапаха рамото на човека, докато той се навеждаше, олюля се назад и изрева от смъртна болка. Миризливката отново се изправи — той закуцука, хвана се за гърдите, брадичката му бе почерняла от избълвана кръв, ала се приближи с дълги ножове в ръцете.

Лис се появи иззад огъня и се приближи откъм гърба на Риландарас. Звярът се обърна — на Фурията й се стори, че е уплашен. Той замахна към Лис, но тя се измъкна и го задразни извън обсега му. Изглеждаше, че тя трепти като привидение, създадено от жегата. Блестящата лента от светлина около огъня сега блестеше в златно и пурпурно, по-ярка от пламъка. Риландарас се отдръпна от пламъците и се обърна срещу останалите мъже. Заместника, с дълъг меч в едната ръка и тежка кама в другата, ги държеше широко разперени и стоеше приведен. Рел също протегна ръце, като единият от сдвоените му мечове почти докосна оръжието на Заместника. Миризливката също извади оръжията си и запристъпва в различни посоки.

Звярът отново се изправи в целия си огромен ръст, отвори черните си бърни и изригна вбесен кръвожаден рев, който вцепени Фурията. Риландарас се хвърли върху Миризливката и го събори на земята, но Заместника го избута обратно, като човек, който задържа падаща кула. Замахване с черните нокти и Риландарас разкъса ризницата и ивиците броня върху тялото на човека; той падна на колене. Рел се хвърли напред, взе да удря и да мушка и човекът чакал отстъпи крачка назад и нададе вой на агония. На Фурията й се стори, че сега очите му се озъртат и че той търси да се измъкне. Рел продължи да натиска, краката му се носеха напред, а остриетата танцуваха като течен пламък в блясъка, който вече заливаше гърба на Риландарас.

Звярът хвърли поглед назад, а очите му се ококориха до бяло. Рел се спусна и едно от остриетата се вряза дълбоко в косматия корем на звяра. Той изрева, падна назад, замахна за последно към Рел, събори шлема от главата му и го повали. Напънът събори и звяра, той падна в кръга от потрепваща светлина и изчезна.

Фурията гледаше, а чукчето тежеше в потната й ръка. Никой не бе останал на крака. Само Заместника стоеше на колене, олюляваше се, а главата му бе клюмнала напред. Въртящият се бляскав пръстен — или порта, или каквото и да бе, призован от Лис, изчезна с повей на вятъра и отвя буря от искри от жаравата на огъня.

Фурията се препъна напред.

— Лис? Рел? Лис?

Нямаше и следа от шаманката в мъждивата светлина на огъня. От мрака със залитане се довлече някой — Урко, обгърнал здраво с ръце тялото си. Фурията се впусна да му помогне. Той я стисна за рамото така, че по страната й преминаха остриета от болка. Погледна я насълзено от окървавеното си лице. Обърна се да огледа битката. Премигна.

— Можех да викна малко повечко хора, а? Нещо като Пета армия.

— Спокойно сега.

Той се намръщи към нея и кимна:

— Ти бъди спокойна.

Тя видя, че носи чукчето под мишница като шлем.

— Съжалявам.

Тя внимателно остави мъжа на земята и също толкова внимателно махна муницията.

— Наред ли си? — Богове, що за тъп въпрос!

Той обаче я отпрати.

— Иди и виж другите.

Най-наблизо беше Амарон. Мъртъв, изкормен. Ударите на копита по земята изправиха Фурията на крака. Кавалерийска колона се доближаваше с извънредна бързина. Е, за това тя не можеше да направи нищо. Най-близо се намираше Славния зъб — той лежеше с притисната към раната си ръка. Кръвта напояваше земята под рамото му и под разкъсаната ръка. Въпреки призрачната си бледност, въпреки лъсналото от пот лице, той я отпрати нататък с късо кимане.

Тя отиде до Заместника, той се бореше с олюляване да се изправи. Фурията му помогна и простена под тежестта му. Той все още стискаше оръжията, ала доспехите му провисваха на парчета, подрънкваха и се поклащаха.

— Боговете да го прокълнат дано — не спираше да повтаря той. Безумният му поглед попадна върху нея и той се ухили от болка.

— Ако нямаш нищо против, момиче, ще приседна. Мисля, че ще напусна службата.

— Да, давай — и тя го остави.

Следващият бе сетският воин, Миризливката. Той дишаше, но плитко и влажно. Очите му следяха движенията й. Той й промълви нещо. Тя сведе глава близо до него.

— … Тя го направи… — донесе се съвсем слаб шепот.

Фурията кимна:

— Да. Да, направи го.

— … Може би наистина е била… наистина…

Фурията положи ръка на горещото му чело.

— Да — може би. Или може би беше просто стара побъркана магьосница.

Войниците се затичаха надолу по хълма и махаха с ръце, докато не ги изпревари колоната сетски конници. Ездачите скочиха от животните си и изтичаха при ранените. Фурията видя сред тях мнозина, които изглеждаха като шамани, но по никого не видя животински тотеми. Тя ги остави, когато няколко отидоха при Миризливката, и отиде до Рел.

По някаква причина отиде при него накрая. Щом си даде сметка за това, тя разбра защо го е сторила. Нещо в начина, по който беше паднал. Толкова неподвижен. Толкова… окончателен. Продължаваше да лежи, както когато се бе ударил в земята.

Беше мъртъв — гърлото изтръгнато, а белязаното лице бе още по-обезобразено от разкъсващите нокти на човека чакал.

О, Рел. Толкова съжалявам. Тя приглади неравната, наново поникнала коса. Не се очакваше да стане така. Хенг те бе приел за свой нов Покровител. Ти трябваше да заемеш място в градския храм. Да имаш дълго и благополучно бъдеще… ала ето къде лежиш. Ти отдаде живота си, за да премахнеш проклятието. Те може би са усетили това. Че ти някак си ще го сториш за тях. Просто не това беше начинът, по който искаха да стане.

Какво ще правим? Предполагам, че ще продължим. Ще строим наново. Ха! Да строим. А и останахме само Копринения и аз. Само ние надживяхме проклятието. Ако въобще е имало такова. Имаше, нали? Самият Риландарас.

Тя стана и обиколи гаснещия огън, за да се увери, но не намери и следа от Лис. И тъй, тя успя там, където всички останали се провалиха. Тя избави сетите от проклятието им. А не беше ли тя отправила и свое? Какво гласеше то…?

Дойдоха сетски шаманки и я заговориха, но тя не им обърна внимание и поклати глава. Не, не още. Какво беше? А, да! Че ще се скитат изгубени, докато не я помолят за прошка! Е, Лисарател или не, жената си запази място сред божествата им или поне в техните предания. Със сигурност в молитвите им.

Тя потърка лице, огледа се, въздъхна от изтощение. Часове до изгрева. Тя повика ефрейтора от охранителното поделение при себе си. Той дотърча и отдаде уставно чест; очите му бяха ококорени. Тя посочи Рел.

— Покрийте го. Ще го върнем за погребението. И вземете мечовете. Трябва да бъдат върнати. Време е да си ходим у дома.

Епилог

Изкривена, облечена в парцали фигура се показа от хлътналата, опърпана палатка от кожи и козиняви завивки. Затътри се към широк, застлан с бял пясък бряг, като се облягаше тежко на пръчка от плавей и от време на време спираше, за да поеме дъх. Той достигна прибоя, където синьо-зелената лагуна се плискаше спокойно в тънка ивица пяна. Облечен в броня гигант лежеше полузаровен в пясъка в края на прибоя. Изкривената фигура го гледа известно време, после здраво го чукна с тояжката си. Мъжът въздъхна, неумело се размърда и с труд се изправи на крака. Той махна високия си шлем, пусна го на влажния пясък и се хвана за врата току под русата брада. Очите му се изпълниха с почуда.

— Да, излекуван си, Скинър.

Мъжът — Скинър — се извиси над присвития човек.

— Ти отговори… — прогърмя той.

— Разбира се. Нима не съм бил близо до теб от някое време? Зная, че си усещал помощта ми тук и там, нали? Бях те набелязал, Скинър от Обетниците.

Фигурата, неясно очертана заради многослойните провиснали парцали, посочи палатката си.

— Въпросът е, какво можеш да сториш ти… за мен?

Скинър пренебрегна подканата и огледа брега.

— Къде са хората ми?

Фигурата се обърна и се затътри наобратно по пясъка.

— Задържани са, докато не постигнем споразумение, Скинър.

— Ние имаме споразумение, Оковани — изръмжа Скинър, докато се изправяше и потръпваше от болка. Той отново докосна врата си.

— О, имаме ли?

— Да.

Скинър огледа брега и примижа на отразената от белите пясъци блестяща светлина.

— Ето и моите условия. Аз ти предоставям себе си и четиридесетима Обетници и в замяна искам титлата крал.

— О, ти я искаш?

Скинър свали ръкавиците и ги захвърли на пясъка. Кимна към сгърбената фигура, а погледът му бе замъглен, почти сънен.

— Да, тя е моя.

— Добре.

Фигурата се отдалечи.

— Време е някой да я вземе.

— Хората ми!

Небрежно махване на обезобразена ръка над рамото и фигурата се шмугна в ниската хлътнала палатка. Скинър се обърна и огледа прибоя. Мъже и жени се появяваха по един и по двама сред мързеливите вълни. Той отиде да им помогне да се измъкнат на пясъка.

* * *

Беше нощ и бойното поле — изровена гола пръст и обгорени треволяци — бе пусто, с изключение на душещи, изпълнени с надежда чакали и някой самотен човек в търсене на плячка. Мъж в ризница под обработени кожи стоеше неподвижно, свел глава. Дългата му черна коса се вееше около тъмното белязано лице.

— Поздрави, Десембрий — обади се огризан череп, някога погребан, но изровен от хората. — Казвам Десембрий, понеже виждам, че сега си в този образ.

Мъжът изпусна дълга въздишка и завъртя врат, за да облекчи напрежението.

— Много време, Гугла.

— Наистина. Да казвам ли колко прилича на старите времена?

Лицето на мъжа се сви от отвращение.

— Не, не можеш да кажеш това.

— Ала ето те тук — защо си тук?

— Свидетел съм на една смърт. Смърт на войник.

— Колко… обикновено.

— Той не бе обикновен войник, макар че не го знаеше. Ако сетите бяха останали, той щеше да надвие имперските войски, а пък ако охраната му бе само малко по-бърза, щеше да надвие и Гвардията. Щеше да стане Върховен юмрук и да се издигне до един от най-големите военачалници, произвеждани от Империята. Всички тези възможности обаче загинаха тук и днес, без да бъдат осъществени. Никой не узна това.

— Аз знам, Десембрий. Аз го взех.

— Да. Както вземаш всекиго в крайна сметка. И аз няма да те питам това, което те питат всички останали — защо? Защото разбрах, че тук няма защо. Да задаваш този въпрос означава да имаш очаквания от безсловесното съществуване — очаквания, които то въобще не е задължено да оправдава или дори да предлага. Тъй че аз не правя нищо и не очаквам нищо.

Черепът замълча известно време — както правят черепите.

— Такъв значи е ходът на мислите ти — рече Гуглата и на човека му се стори, че долавя отсянка на… изненада.

— И какво от това?

Мълчание.

Пак ще си поговорим, обещавам ти.

* * *

Лурин, Амагин и Шурл бяха излезли и хвърляха камъни по Дома на мъртвите. Така всички в град Малаз наричаха изоставената стара постройка в зловещата й градина с дървета, които не се разлистваха през никое годишно време. Винаги бяха хвърляли камъни по нея, както и бащите и майките им преди тях бяха запращали своите. Тази нощ улиците блестяха от студения дъжд, дошъл от юг. Лурин, босоног, усещаше студа, тъй че замахна още по-силно с ръка, за да се стопли.

— Ти видя ли това? — обърна се той към Амагин и Шурл. — Влезе право в оня прозорец — кълна се.

— Не — изсумтя Амагин.

— Влезе!

Той погледна към Шурл за подкрепа, ала по-голямото момиче просто се беше увило и гледаше по улицата, чак до брега, пристана и блестящото по-нататък море. Правеше го често напоследък.

— Влезе, Шурл — продължи той. Тя сви кокалестите си рамене.

Амагин протегна камък и се ухили. Носът му бе влажен и течеше.

— Не можеш да удариш оня прозорец.

Лурин му измъкна камъка.

— Ще видиш.

Той протегна камъка пред себе си, за да го прицели в прозореца — по-тежък от оня, който той би избрал. Амагин винаги избираше малки камъни и затова никога не можеше да улучи цел, за да опази живота си. С твърдо поставен между зъбите език, той се засили, вдигна крак и хвърли.

В същия миг нещо се промени. Там, където Лурин не можеше да си спомни някой да е пристъпвал, стоеше човек. Ръката му се стрелна нагоре и той задържа нещо пред бледото си лице. Докато те гледаха занемели, той тръгна към стената до тях.

Амагин вече проплакваше. Шурл гледаше неподвижна. Лурин трепна, напрегна се да побегне, ала не можа. Дрехите на мъжа висяха на нарязани парцали. Под тях, по тялото и ръцете му лъщеше тъмна влага. По врата му като наниз бисери блестяха белези. Той взе камъка на Лурин с палец и показалец и се наведе над стената.

— Бягай.

Амагин се разциври и побягна. Лурин се хвърли към Шурл. Тя не бе помръднала, май не беше мигнала дори. Той обви ръце около нея и зарови глава в гърдите й, твърде уплашен, за да гледа. Бяха мъртви. Някакъв дух беше дошъл да ги завлече в Бездната. Той чакаше за костеливото докосване — знакът на Гуглата.

След някое време — сърцето му биеше лудо — нищо не стана. Шурл произведе тихи успокояващи звуци, докато ръцете й галеха раменете му.

— Добре дошъл, Топър!

Лурин чу как духът се обажда с далечен глас.

Той се осмели да погледне. Мъжът — или духът, се бе преместил и сега стоеше срещу ниската предна стена.

— Не бъди глупак, Качулка — отвърна друг глас.

Лурин се обърна изцяло, опря гръб в Шурл и погледна към нея. Тя наблюдаваше жадно, а очите й бяха огромни.

Качулката, човекът в градината на Дома на мъртвите, подкани другия с ножовете си.

— Ела — нека приключим спора си тук. Кой ще има последната дума, как мислиш?

Другият, Топър, се показа — дълга оплетена бяла коса, тъмнолик, дрехите му висяха на парцали. Очите му! Остри и ярки като светилници. Той сви рамене.

— Дали от моята ръка или от тази на Дома… за мен няма значение.

Качулката разпери широко ръце.

— Аз избрах собствената си съдба, Топър. Оставам непобеден. Липсва ти волята да ме предизвикаш? Тъй да бъде — поражението е твое.

— Танцьора те отнесе.

Очите на Качулката се завъртяха, докато се правеше, че размисля. Той насочи острие към врата си.

— Според мен беше без победител.

— Бъркаш отчаянието с непоколебимостта. Само себе си заблуждаваш.

— А ти си страхливец.

Топър посочи градината.

— Времето е малко. Бягай, докато можеш.

Лурин погледна двора и ужасено трепна. Клоните на дърветата се движеха. Никога не бе виждал тези черни неща да се тресат или да се извиват, дори и при най-силната буря. От натрупаните на земята купчини се издигаше пара, като от току-що разкопана пръст. Гъстата мъгла се събра и застла двора.

Студен като зимна утрин вятър прониза Лурин. Той затрепери неудържимо.

— Глупако! — викна Топър. — Това ще те вземе! Бягай сега!

Качулката се препъна, сякаш нещо се бе хвърлило върху него. Усмивката му обаче беше неподвижна, а зъбите — блестящи и остри.

— Избирам непримиримостта! — кресна той с трескав глас.

— Избираш отчаянието.

Човекът, наречен Качулката, взе да пада и застана на едно коляно. Той се засмя — най-напред ниско, но после все по-пронизително и силно, докато смехът му не зазвъня тъй високо, че заглуши някаква забележка на Топър. Тогава кожата на Лурин потрепери от ужас, понеже Качулката взе да потъва — да, потъваше право в димящата земя, все едно го дърпаха.

— Ела при мен! — викна той и се засмя подигравателно.

Топър се втурна и се хвана за върха на каменната стена.

— Глупако! Та ти си Обетник! Никога не ще умреш!

Мъжът звучеше наистина ужасено.

На това Качулката отвърна с избухване на още по-трескав, по-настървен смях — радостен смях на мрачно тържество, веселието на един наистина загубил разсъдъка си човек. Лурин отново зарови лице в гърдите на Шурл. Най-накрая смеховете престанаха и се смениха с тишина. Когато Лурин погледна отново, градината бе празна.

Погледът му попадна на Топър — той гледаше право в тях. Дъхът на Лурин спря и той замръзна. Очите горяха в нощта, както бе чувал да казват за някои украшения. После мъжът се поклони с ръка на диафрагмата, другата беше протегната. Той направи крачка назад и изчезна в мрака.

Най-накрая Лурин установи, че може отново да диша. Той погледна Шурл и прошепна:

— Какво стана?

Тя погледна в нощта; погледът й бе толкова далечен, а тя все нареждаше:

— Нищо. Всичко е наред. Нищо не стана. Нищо.

* * *

На сутринта Талия поиска той да й разкаже всичко отново — от лудата езда през Бездната до битката, до погребалното шествие на Ласийн до Коун — дори скучното пътуване с каботажен търговски кораб до Унта.

— А имперското погребение? — попита тя.

Рилиш се засмя и седна.

— Богове, не. Не бяхме поканени.

— Но ти си член на официалното уикско пратеничество до Престола!

Рилиш се облегна и опря навито одеяло под гърба си.

— Вярвай ми — не съм по-желан в Унта от самите уикци. Там само ни търпят.

— И това създание, Малик, наистина ще наследи Ласийн?

— С единодушното одобрение на Събранието и на всички областни управители, Юмруци и тъй нататък.

Тя поклати глава и веждите й се присвиха.

— А аз никога не съм чувала за него.

— Трябва по-честичко да излизаш, сержант.

Тя направи физиономия. Той дръпна чаршафа от корема й и отпусна глава върху него.

— Хм. Забавно… не изглеждаш бременна.

— Още не, глупако! Богове, вие, мъжете.

— Хм… щом казваш.

Той внимателно притисна ръка към корема й.

Син или дъщеря — може и да порастеш в свят, където всичко това е само грозен спомен. И може би през следващите десетилетия, ако все още съм жив, ще успея да ти покажа всичко, което може да е твое по право. И може би ще съумея да ти дам повече от любовта си. Въпреки че знам, че дори само тя е достатъчно ценна. И то повече от други неща.

* * *

Собственик, търговец, ханджия и бивш имперски моряк, Арон Хъл разпознаваше опасните хора при среща и новодошлият разтърси спокойствието му в мига, когато слезе от своя добре охранен и изтимарен кон, снабден с нова, хубаво смазана сбруя. Арон забеляза меките кожени ботуши на мъжа, здраво затегнатите кожени навуща, доспехите по мярка — дреха от варена кожа, предпазители за китките, двете саби с дръжки от слонова кост, запасани под мишниците, хубавото пътническо наметало. Вниманието му обаче бе приковано от необикновения белег през лицето на мъжа — от лявото слепоочие, през сплескания нос, та до дясната буза. Човекът стоя известно време пред заведението му и гледаше на юг към кафявата и широка Идрин, потекла по пътя си към залива на Коун и морето Нап. После се обърна и влезе вътре.

Арон бързо извади най-скъпото си вино и спиртни питиета. Мъжът седна на една от двете маси.

— Да, господине? — попита Арон иззад тезгяха.

— Питие.

— Предлагам талийско зимно вино и питие от хвойнови плодове от Блор.

— Талийско.

— Отлично, господине.

Той извади чаша и бутилката. Мъжът опря златна имперска монета на накълцаните дъски на масата. Арон за малко да обърне бутилката. Имперско слънце — не беше виждал много такива напоследък.

— Нямате ли нещо по-дребно, господине? Ние сме малко речно пристанище, видите ли.

Мъжът се облегна и се усмихна по начин, за който Арон знаеше, че е предназначен да го успокои.

— Знам. Твоя е за бутилката и за малко сведения.

Арон остави веждите му да се надигнат, все едно изпитва недоверие и изненада.

— Наистина, господине? Сведения, казвате? Тук? Че какво бихме могли да знаем ние тука?

Онзи посочи към реката.

— О, пътувания. Товари. Хората идват и си отиват. Такива работи.

Спокойствието на Арон се изопна до краен предел, но той запази дружелюбната си усмивка.

— Наистина, господине? Като да речем?

— Търся някой, който може и да е минал оттук преди около месец. По време на смутовете. Млада жена. Би трябвало да се е движила сама. Ако си я видял, ще си я спомниш, ако разбираш какво искам да кажа — и мъжът намигна.

Арон се върна на тезгяха си.

— Жена, казвате…

Той поклати глава.

— Как е изглеждала?

— Слаба. Тъмнокоса. Хубаво лице. Както казах, жена, която мъжете забелязват. Да си чул нещо такова? Може да е наела лодка, за да я отведе нагоре по реката.

Този наемник, който мина при бягството си на юг за Коун, как се казваше? Джестан? Джет? Гуглата да го отнесе дано!

Арон потърка брадясалите си бузи; погледът му се премести върху проблясващото, намигващо на масата златно слънце.

— Може и да съм чул нещо за жена, пътувала с някоя от речните лодки…

Ръката на мъжа закри монетата. Усмивката му изчезна. Той въздъхна и се надигна от масата.

Джал! Джал беше! Какво каза той? Бил на водопадите, прехвърлял товар, и се пошегувал как един от лодкарите ухажвал някаква жена от пътниците…

Мъжът бе дошъл до тезгяха. Той бутна златното слънце.

— Мисли по-усилено. Понеже можеш да зяпаш каквото си искаш, но тази монета няма да се размножи.

Арон облиза устни и преглътна. Усмихна се нервно.

— Опитвам се да си припомня, господине.

— Добре. Опитай се.

Той отново отиде на масата, върна се с чашата и бутилката, сипа още едно питие и го побутна.

Арон кимна благодарно и гаврътна цялата чаша. Трябва да отворя прокълнатата си от Д’рек уста! Вече няма връщане назад. Този тук не го е еня за парите. Това е за нещо повече от пари. Никой не изпраща човек като този, когато става дума само за пари. А мъжът го гледаше внимателно, очите му бяха лениви, спокойни… търпеливи.

Арон се прокашля. Притисна парцал към лицето си. Кой ще да е ходил нагоре по реката тогава? Кривокрак? Не, той е на юг. Кат? Не, глупако! Бил е мъж. Старият Пик? Не би минал покрай Хенг. Тулен! Трябва да е бил Тулен. Сякаш цял век го няма.

— Чух нещо за лодкар, който превозил жена някъде по онова време…

— И?

— Че я бил превел покрай Хенг.

Мъжът кимна и се намръщи разбиращо.

— А знаеш ли името на този лодкар?

Искай, човече. Който не иска, няма да му дадат!

— Добре, господине. Да имате у себе си още някое от тези златни слънца?

И той опита най-приятната си усмивка.

Мъжът въздъхна шумно и сведе глава. После я надигна, огледа заведението и погледът му се върна върху Арон.

— Кажи ми, кръчмарю. Кога за последен път имперските бирници са минавали оттук?

Мръсник! О, не. Не и бирниците…

Мъжът кимна бавно и тържествено.

— Тулен. Старият Тулен. Кара лодката с момчетата си. Чудесен кротък човек, никога не е сторил неприятности никому.

— Благодаря ти…?

— Арон Хъл. А вие… господине?

Мъжът се спря на вратата и сви рамене.

— Мос. Юстан Мос. Приятен ден, кръчмарю.

Арон отиде до намаслената кожа, която му служеше за единствен прозорец. Мъжът, Мос — все едно това беше истинското му име — възседна коня, леко го смушка и тръгна нагоре по реката. О, Тулен, какво изпратих подире ти? Съжалявам, старче. Тогава си припомни монетата. Върна се на тезгяха, взе я и я огледа. Изглеждаше истинска. Захапа я, понеже бе чул, че чистотата на златото се познава от мекотата му. Лошото бе, че беше захапвал само веднъж друга монета. Бързо я пусна в кесията на врата си. За кратко време мислите му се спряха върху жената. Коя би могла да бъде? Избягалата съпруга или дъщеря на някой благородник? Я си представи! Някаква знатна дама на старата пропускаща лодка на Тулен! Колко невероятно. Не, вероятно някоя, която знае нещо или е чула нещо, което не е трябвало, та е избягала. Вероятно прислужница или любовница на някой управител. Най-добре да не си пъха носа в такива работи.

Като стана дума за слугини… Арон затапи талийското, извади бутилка евтино канско червено и напълни чашата. Може би ставаше да се позабавлява с някоя от тях сега. Някоя млада. Не твърде умна и лесна за сплашване. Той отпи от виното и се усмихна. Дългокоса.

* * *

С ръка на планшира, разкрачил крака за равновесие, Джемейн отиде до носа с чаша димящ чай в едната ръка. Ревностен внезапно се надигна в бурното открито море и врящата течност изгори ръката му, но той продължи със стиснати заради болката зъби. Приклекна до човека, който седеше присвит, с лице в ръцете, пръстите му — заровени в мръсната тъмна коса.

— Изпий това, Лост! — провикна се Джемейн над рева на вълните и свистящия вятър. — Горещо е! Хайде, трябва да пиеш нещо!

Другият обаче не вдигаше поглед, не пиеше дори, камо ли пък да яде. Вече три дни и три нощи. Колко ли дълго можеше да изкара някой Обетник без вода или храна? Корло предположи, че може би вечно.

Джемейн още веднъж сниши глава.

— Знаеш, че сме навлезли в Разреза! Западнякът ни доведе тук. Според Корло сме можели да срещнем демоните, които живеят в тези води!

Никакъв отговор, само бавно ужасено люлеене.

Джемейн поклати глава и остави чашата между босите крака на Лоста. Върна се до стълбата и отиде да говори с Корло. Намери го да пуши лула в хамака.

— Все не ще да отговаря.

Корло извади лулата от устата си.

— Няма.

— Ти си маг — защо не направиш нещо? Да облекчиш лудостта му?

Изсумтяване.

— Не и без неговото разрешение.

— Значи не можем да направим нищо за него?

— Можем да се молим Ездачите да дойдат. Това ще го извади от безумието.

Джемейн не можеше да каже дали магът е сериозен или не.

— Не, благодаря.

Някое време той гледаше гредите над тях и слушаше как бурята блъска кораба.

— Не разбирам. Какво е станало?

— Твърде сме закъснели. Пропуснали сме това, за което изминахме целия този път. Всичко, което изтърпяхме…

Той се намръщи и огледа бялата си глинена лула.

— Загубихме много приятели. Той си мисли, че е трябвало да бъде там и да помага. Обвинява се.

— А ти?

Корло сви рамене.

— За мен е различно. Аз не съм Обетник. Връзката не е толкова силна.

— Мислех си, че си Обетник.

— Не, но съм от следващия най-висок разряд. Аз съм от Първото въвеждане. Първият набор след Обета.

— А, разбирам.

Или така му се струваше — не бе уверен, макар че според него наборът бе станал много преди привидно четиридесетината години на мъжа.

По стълбището изтрополя Гарен, друг от хората на Лоста:

— Кораб на хоризонта!

Видът и строежът му бяха напълно непознати на Джемейн — което не бе изненада, защото досега не беше плавал из тези води. Изненада се от лекотата, с която се носеше по високите стръмни вълни в Морето на бурите — Корло го наричаше Разрезът. С квадратни платна, едномачтов, със страховит таран под ватерлинията, който пореше всички вълни и надигаше вода и пяна при издиганията на кораба. Невероятно, но галерата имаше четири реда гребци. Иначе би се преобърнала в такова море.

— Какви са тези? — провикна се той към Корло.

Лицето на мага беше мрачно.

— Прилича ми на кораб от Меър. Трябва да се измъкваме.

Джемейн замалко да се разсмее, но не искаше да покаже отчаянието, което корабът всели в сърцето му. Нямаме възможност да ги надминем. Той викна:

— Дясно на борд! Обърни кърмата към тях, Уат!

— Тъй вярно, господине.

— Излизайте на палубата! Пригответе арбалетите!

Моряците се щураха насам-натам, мъкнеха снаряжение и си разпределяха малкото оръжие, което имаха. Джемейн се отправи към кърмата, Корло го последва. Там се загледа във вълните, където корабът се мяркаше между сивата вода и също тъй сивото надвиснало небе. Въртеше се около тях, пъргав като чайка, а Ревностен, галера с един ред гребци роби, очукана от дългото си плаване през океана, се плацикаше като дънер.

Готвеха се да ги таранят.

— Пригответе се!

На Уат:

— Готов да свърнеш надясно.

Старият кормчия стисна беззъбите си челюсти и сбръчка устни:

— Ще опитаме, господине.

Корло го потупа по рамото и посочи към носа. Лоста стоеше прав, хванал с ръце планшира, вперил поглед в приближаващия се съд.

— Жалко за меърците, а? — произнесе той.

Жалко преди всичко за нас. Джемейн, стар моряк, можеше само да гледа със смаяна възхита умението и опита им. Корабът ги доближи, изкачи последната вълна точно навреме, за да се спусне надолу, добави силата на тежестта си към напора на мощния обшит в бронз таран, разряза водата и вдигна вълна, по-висока от него самия.

Красота.

— Наляво!

Уат тласна дръжката настрани. Ревностен едва бе започнал да се помества, когато другият кораб се оказа точно при тях. Твърде бавно — нямаме възможност. Никаква възможност.

Ударът отмести Ревностен. Той откъсна Джемейн от мястото му и го изхвърли над планшира. Студената вода пареше, все едно вреше. Тя му отне и малкото останал въздух. Зрението и усещанията се явяваха на откъслеци, когато главата му се покажеше на повърхността. Ревностен се клатеше и едната му страна се бе килнала. През борда падаха хора. Лоста стоеше на носа и бе вдигнал гневно юмруци. После сивата вода се разпени, когато той падна сред вълните. Студената, убийствена вода вледеняваше ръцете, лицето и краката му. Той потъваше и губеше сила във всепроникващия студ. Вледеняването се разпростря и му отне зрението и сетивата.

Събуди се, закашлян да плюе вода върху твърда палуба. Неподвижен. Крайниците безполезни. Останалите хора от кораба му лежаха като уловени риби. Меърските моряци в тъмни кожени доспехи се бяха събрали около един оплетен в мрежа човек. Той мърдаше, а сопите го налагаха без отдих. Един моряк го видя, че е буден, дойде и задъхано си обърса челото.

— От Дженабарис си, нали така? — попита го той със странно произношение на наречието на Южните конфедерации.

Джемейн кимна.

— Обикновено пленяваме корабите — без малазанските — но вашият бе такава развалина, че трябваше да го потопим.

Той се усмихна, сякаш това по някакъв начин го оправдаваше.

— Извинявам се.

Той отново обърса чело, пое дълбоко дъх и посочи с тоягата си към оплетения, сега неподвижен човек от Ревностен, за чиято самоличност Джемейн можеше да се досети.

— Всичките отивате при корелците. Особено онзи. Той не се удави — хубаво, че водата ни свърши половината работа, а? Ще вземем добри пари за него.

Човекът отново се усмихна с белите си зъби.

— Мисля, че ще се справи добре на стената.

Речник

Понятия и титли

Агатии: първите хиляда титулувани воини сред народа сегюле

Асценденти: лица с голяма сила или влияние

Бая-Гул: сетска богиня на гадаенето и водач на слънчевите тайнства на сетите

Братята: названието на Пурпурната гвардия за падналите им другари

Кадрови магове: малазанска организация на маговете/магьосниците/вещерите, много от които служат във войската

Драконова колода/Драконите: колода карти с непостоянни идентичности, използвана при гадаенето

Д’айвърс: висш орден на превъплъщението

Елейнт: обозначение на древната раса дракони

Първо въвеждане: хората от първия набор на Пурпурната гвардия след Обета, с последващи Второ и Трето въвеждания

Юмрук: малазанска титла за военен или административен началник

Върховен юмрук: малазанска титла за военачалник за дадена област или военен поход

Стара гвардия: хората, чиято имперска служба е от времето на император Келанвед

Превост: стара титла от Кюон Тали — офицер от войската, приблизително равняваща се на капитанската

Сегюле: свиреп, затворен островен народ край бреговете на Дженабакъз

Шалманат: покровителката на Ли Хенг

Воинът на светлината: положение в колодата за гадаене, тоест Драконовата колода

Соултейкън: създание, което променя формата си

Меч на Империята/Първи меч: имперски защитник, малазанска и имасска титла

Нокътя: службата на имперските убийци, създадена от Танцьора, воин от кохортата на император Келанвед и негов телохранител

Тел Акаи: „Първите хора“, първородните на Майката Земя, предци на расите Теломен, Тоблакаи и Трелл

Забулени: убийците на Пурпурната гвардия, създадени от Качулката в отговор на имперските Нокти

Лабиринтите

Древните Лабиринти

Куралд Галайн: Древният Лабиринт на Мрака

Куралд Емурлан: Древният Лабиринт на Сянката

Куралд Лиосан: Древният Лабиринт на Светлината

Куралд Тирлан: друго име за Древния Лабиринт на Светлината

Омтоуз Феллак: Древният джагътски Лабиринт на Леда

Телланн: Древният Имасски Лабиринт на Огъня

Старвалд Демелайн: елейнтският Лабиринт, първият от Лабиринтите

Пътищата (Лабиринти, достъпни за хората)

Тир: Пътят на Светлината

Денъл: Пътят на знахарството

Пътят на Гуглата: Пътят на Смъртта

Серк: Пътят на Небето

Мийнас: Пътят на Сянката и Илюзията

Д’рисс: Пътят на Земята

Рюз: Пътят на Морето

Рашан: Пътят на Мрака

Мокра: Пътят на Ума

Телас: Пътят на Огъня

Драконовата Колода

Върховен Дом Живот

Крал

Кралица (Кралица на сънищата)

Защитник

Жрец

Вестител

Воин

Тъкач

Върховен Дом Смърт

Крал (Гуглата)

Кралица

Защитник (някога Дасем Ълтър, сега Бадуин)

Магове

Вестител

Воин

Предач

Зидар

Девица

Върховен Дом Светлина

Крал

Кралица

Защитник (Оссерк)

Жрец

Капитан

Воин (Кайл)

Шивачка

Строител

Девойка

Върховен Дом Мрак

Крал

Кралица

Рицар (Аномандър Рейк)

Магове

Капитан

Воин

Тъкач

Зидар

Съпруга

Върховен Дом Сянка

Крал (Сенкотрон/Амманас)

Кралица

Убиец (Въжето/Котильон)

Магове

Хрътка

Върховен Дом Окови

Окованият крал (Скинър)

Съпруга (Полиел)

Похитител Рицар (Тоблакай)

Седмината от мъртвите огньове (Неокованите)

Сакат

Прокажен

Шут

Необвързани

Опонн

Обелиск (Бърн)

Корона

Скиптър

Държава

Трон

Верига

Господар на Колодата (Гъноуз Паран)

Древни раси

Тайст Андий: Деца на Мрака

Тайст Едур: Деца на Сянката

Тайст Лиосан: Деца на Светлината

Т’лан Имасс: древна нечовешка раса, смятана за изчезнала

Джагът: древна нечовешка раса, смятана за изчезнала

Форкрул Ассаил: древна нечовешка раса, смятана за изчезнала

К’чаин Че’Малле: древна нечовешка раса, смятана за изчезнала

Ерес/Ерес’ал: древна раса, смятана за приказна

Елейнт: древната раса дракони

Трелл: нечовешки номадски народ

Баргаст: нечовешки номадски народ

Теломен Тоблакаи: нечовешки номадски народ

Теблор: нечовешки номадски народ

Тел Акаи: забравен народ, прародители на Теломен, Тоблакаи, Теблор и може би на Баргаст

1

В хартиеното издание е Ли Хън. Тук са спазени специфичните наименования известни на читателите от поредицата „Малазанска книга на мъртвите“, издание на Бард и от „Нощ на ножове“, издание на Артлайн Студиос. — Бел. Dave

2

В хартиеното издание е Корелан. Тук са спазени специфичните наименования известни на читателите от поредицата „Малазанска книга на мъртвите“, издание на Бард и „Нощ на ножове“, издание на Артлайн Студиос. — Бел. Dave

3

В „Малазанска книга на мъртвите“ са Вречени или Заклети. — Бел. Dave

4

В „Малазанска книга на мъртвите“ е Коул. — Бел. Dave

5

В „Малазанска книга на мъртвите“ е Фингърс (Шесто острие). — Бел. Dave

6

В хартиеното издание е Драконус. Тук са спазени специфичните наименования известни на читателите от поредицата „Малазанска книга на мъртвите“, издание на Бард. — Бел. Dave

7

Делансс (понякога изписвано Деланс) е град във Фалар. — Бел. Dave

8

В хартиеното издание е асайлите. Тук са спазени специфичните наименования известни на читателите от поредицата „Малазанска книга на мъртвите“, издание на Бард. — Бел. Dave

9

В хартиеното издание е Фаларан. Тук са спазени специфичните наименования известни на читателите от поредицата „Малазанска книга на мъртвите“, издание на Бард и от „Нощ на ножове“, издание на Артлайн Студиос. — Бел. Dave

10

По-лека от доспехите, подплатена и подшита туника, понякога с капси или дървени уплътнения, която се носи под бронята или по време на тренировки. — Б.ред.

11

Sorrow (англ.) — скръб, нещастие, злочестина. — Б.ред.

12

Думата теургия е проникнала в съвременните езици от гръцки (θεουργία), където е означавала същото, което ние предаваме с думата магьосничество. — Б.пр.

13

Военен термин (ост.) — преграда или стена, свързваща две укрепления. — Б.р.

14

Анфилада — военна тактика, при която стрелбата по дадена позиция/подразделение е по най-дългата ос, например откъм фланга. Популярна още като фланкиращ огън. — Б.р.

Content

Иън К. Есълмонт
Завръщането на Пурпурната гвардия
Малазанската империя #2

Действащи лица

Пролог

Първа книга Краят на Диаспората

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Втора книга Вечното завръщане

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Трета книга Съдби и случайности

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Епилог

Речник

1