Иън К. Есълмонт

Нощ на ножове

Малазанската империя #1

Този роман е посветен на

Стив,

който направи света истински

Благодарности

Дългото пътуване от замисъла до реализацията на тази творба бе подкрепено от много неочаквани източници. Тя се получи в резултат на дългогодишното ми сътрудничество със Стивън Ериксън, което продължава да бъде плодовито и ценно, както в творчески смисъл, така и в чисто човешки. Към него трябва да отидат най-големите ми благодарности, защото двамата заедно създадохме света на Малаз. Искам също така да благодаря на Саймън Тейлър за неговата щедрост, на Уилям Томпсън за неговите окуражаващи критики и редакторски умения, на моя агент, Джон Джаролд и на Гери Брайтуел за нейната дългогодишна подкрепа и проникновени коментари. И накрая, огромни благодарности на Питър Краутър за това, че пое риск с неизвестното.

Въведение

Светът на Малаз бе роден през 1982 г. и от този миг историята му започна бавно да се оформя. По време на летни археологически разкопки и зими, прекарани във Виктория, Британска Колумбия, насред изкарване на научни степени по художествено писане, в Уинипег и на остров Солтспринг — или изобщо навсякъде, където аз и Иън (Кам) Есълмонт се засичахме. Заедно работехме върху няколко сценария за пълнометражни филми и беше ясно, че индивидуалните ни творчески заложби се допълваха, а през почивките от писането ние пътешествахме в света на Малаз.

Когато за първи път обсъдихме идеята да пишем художествени творби, които се развиват в този свят, за нас бе очевидно, че трябва да си поделим огромната история, която бяхме измислили през годините. Така и направихме. От публикуването на „Лунните градини“, аз постоянно чета коментари на фенове, които искат да знаят повече за старата империя, империята на император Келанвед и неговия другар Танцьора[1]. Отново и отново ме питаха: ще пишеш ли някога за тези ранни години от историята на империята? Ще пишеш ли за Пурпурната гвардия? Моят отговор винаги беше категоричен: не. Причината вече трябва да е очевидна.

Това е един огромен въображаем свят, твърде голям, за да може един-единствен писател да го опише, дори и да работи до края на живота си. Но двама писатели… това е нещо друго. Посвещението в „Лунните градини“ бе за Иън К. Есълмонт. Светове, които да завладеем, светове, които да споделим. Едва ли можех да изразя по-ясно желанието си, намерението си. Вярно е, че измина доста време преди тази книга, първата творба на Кам за Малаз, да стане факт. След като създадохме света на Малаз, житейските ни пътища се разделиха и Кам бе зает с други неща — семейство, учение и т.н. Но аз никога не загубих вяра и бях сигурен, че тази изненада, тази награда все някога ще дойде. „Нощ на ножове“ е първата книга от споделения свят, който двамата измислихме преди години.

„Нощ на ножове“ не е книга, написана от почитател. Оформихме света на Малаз чрез разговори; игрите ни бяха белетристични и обсъждахме теми, които често бяха безкомпромисно трагични. В други случаи имаше хумор, обикновено сух. Дуелирахме се с хрумки и се обстрелвахме с идеи. Бяхме си поставили за цел да избягваме всякакви жанрови клишета. Духът на тези разговори присъства във всяка една моя книга за света на Малаз. Той присъства и в писанията на Иън Есълмонт за същия въображаем свят. Но романът, който държите в ръцете си, притежава свой собствен стил, свой собствен глас. Цялото действие протича през една-единствена нощ и сюжетът на книгата е изкусно преплетен. Моите читатели ще разпознаят света, неговата атмосфера и мрачност; ще възприемат персонажите в „Нощ на ножове“ като нови герои, вплетени в същия сложен гоблен, ще се насладят на разказа като на поредната кървава глава от въображаемата история на Малаз. А предстои още толкова много.

До ден-днешен ние продължаваме да работим върху историята на този свят, обсъждаме детайли, избистряме последователността на събитията, дискутираме теми, подтекст, уверяваме се в постоянството на общи персонажи. Трудим се над времевите оси и съдбите на безброй герои, много от които още никой не е срещал. Освен това обсъждаме непочтеността, а както знаят читателите на „Малазанската книга на мъртвите“, непочтеността преобладава.

От самото начало на малазанската сага, аз пиша за един-единствен читател — Кам. И той ми отвръща със същото. По този начин разговорът ни продължава; само че вече има и много други, които ни слушат. А сега за първи път ще чуят и другия събеседник.

Надяваме се, че ще ви бъде забавно.

Стивън Ериксън

Уинипег, Канада, 2004 г.

Действащи лица

МАЛАЗАНЦИТЕ

Император Келанвед, отсъстващ владетел на Малазанската империя

Танцьора, Върховен убиец и телохранител на Келанвед

Въслата[2], Господарка на имперския отряд убийци Нокътя

Тайсхрен, имперски Върховен маг

Темпър, малазански войник

Корин, маг, член на бригадата на Подпалвачите на мостове

Аш, бивш офицер от бригадата на Подпалвачите на мостове

Сийл, някогашен малазански взводен лечител

Дасем Ълтър, защитник и Първи меч на империята

Чейс, офицер от гарнизона в Твърдината на Мок

Хатар, телохранител на Тайсхрен

Ферул, член на личната охрана на Дасем, Мечът

Опосум, имперски убиец, Нокътя

ОБИТАТЕЛИ НА ОСТРОВ МАЛАЗ

Кууп, съдържател на Хана на Обесения

Анджи, прислужничка в Хана на Обесения

Киска, девойка, надяваща се да я вземат на имперска служба

Лубен, вратар в Твърдината на Мок

Рибарят, маг от остров Малаз

Агайла, търговец на подправки и маг от остров Малаз

Тренек, редовен гост в Хана на Обесения

Фаро Балкат, редовен гост в Хана на Обесения

Обо, маг от остров Малаз

ДРУГИ

Еджуокър, старейшина от Върховен дом Сянка

Джедел, затворник на Върховен дом Сянка

Олег Викат, учен на Лабиринтите

Сърджън Рес, последен защитник на Светия град

Пралт, водач на култа на Сянката

Джена, Джагът рицар на Върховен дом Смърт

Речник

ТИТЛИ И ГРУПИ

Първи Меч на Империята: Малазан и Т’лан Имасс, титлата на Защитник на Империята

Мечът: лична охрана на Дасем Ълтър, Първи Меч на Империята

Юмрук: военен управник в Малазанската Империя

Върховен Юмрук: командир на армии в Малазанската Империя

Т’лан Имасс: древна, немъртва армия, командвана от Императора

Подпалвачите на Мостове: легендарна елитна дивизия от Втора Малазанска Армия

Пурпурната Гвардия: прочута наемническа рота, противостояща на Малазанската Империя

Нокътят: тайната организация на Малазанската Империя

Ястребовият нокът: легендарна Имперска тайна организация, предшестваща Нокътя

Култ на Сянката: поклонници на Селението на Сянка

ХОРА И МЕСТА

Ездачите на Бури, „Ездачите“: нечовешки обитатели на Моретата на Бурите

Море на Бурите: океански пролив между остров Малаз и субконтинент Корел, обитаван от Ездачите на Бури

Ю’Гатан: древен град в региона на Седемте Града

Корел: едното име на архипелаг и субконтинент южно от Кюон Тали, известен също така като „Юмрук“

Твърдината на Мок: старо укрепление над град Малаз

Хрътките на Сянката: пазители на Селението на Сянка

МАГЬОСНИЧЕСТВО

Лабиринтите: (Други царства/светове, откъдето магьосниците черпят силата си)

Денъл: Пътят на Знахарството

Д’рисс: Пътят на Камъка

Пътят на Гуглата: Пътят на Смъртта

Мийнас: Пътят на Сянката и Илюзията

Рюз: Пътят на Морето

Рашан: Пътят на Мрака

Серк: Пътят на Небето

Сянка: Пътят на Сянката

Тир: Пътят на Светлината

Телас: Пътят на Огъня

Древните Лабиринти

Куралд Галайн: Древният Лабиринт на Мрак

Куралд Емурлан: Древният Лабиринт на Сянка

Омтоуз Феллак: Древният Лабиринт на Лед

Пролог

Морето на бурите южно от остров Малаз

Сезона на Оссерк

1154-та година от Съня на Бърн

96-та година на Малазанската империя

Последна година от владичеството на император Келанвед

Двумачтовата шхуна „Сънят на Рени“ препускаше на североизток с напълно издути платна. Капитан Мърл се бе хванал за перилото на кърмата и гледаше как бурята се спуска над кораба му. Пришпорен до краен предел, корпусът стенеше страховито, а въжетата издаваха писъци, каквито Мърл никога не бе чувал.

Бурята напредваше от юг като стена от мрак, една непробиваема фасада от дебели черни облаци, надвиснали над пришпорените от вятъра вълни. Но не бурята тревожеше капитан Мърл, въпреки неестествено бързото й появяване; „Сънят на Рени“ бе прекосявала най-бурните морета, известни на джакатанските[3] капитани, от северното море на Калт до мощните пасати на Галс южно от Стратем. Не, това, което смразяваше сърцето му от страх, бяха небесносините проблясъци, които приличаха на ледени висулки сред вълните в основата на врящата облачна стена. Никой не ги бе виждал от толкова близо. Или по-точно никой, който бе оцелял достатъчно дълго, за да разкаже видяното.

Мърл и другите капитани ги наричаха Ездачи. За някои те бяха морски демони или Ездачи на Бури. Същества от лед и море, които смятаха този тесен отрязък за свой и не допускаха навлизане в техните владения. Единствено джакатанските предци на Мърл знаеха с какви дарове можеха да откупят живота си южно от остров Малаз. Защо тогава Ездачите ги преследваха? Какво ги беше привлякло толкова на север?

Мърл обърна гръб на шибащия вятър. Братовчед му Без-око се бореше с щурвала. Краката му бяха разкрачени широко, а ръцете му трепереха, сграбчили лоста на широкото колело. Корабът хлътна напред в бразда между вълните и Мърл се хвана още по-здраво, готов за гръмовния удар.

— Да не сме забравили някой от даровете? — провикна се той над воя на вятъра.

Без да отлепя очите си от вълните, Без-око поклати глава.

— Не сме — извика той. — Опитахме ги всичките.

Той погледна през рамо с едно бледо синьо око.

— Освен последния.

Мърл трепна. След това се изтегли към средата на кораба с помощта на въжетата. Палубата вече бе станала опасно хлъзгава под слой от гладък лед. Понесена от вятъра скреж, остра като игли, се заби във врата и ръцете му и му пусна кръв. Освен последния. Но той никога не би изпълнил този ритуал. Чем да го притегли в ледената си прегръдка — всички моряци на „Рени“ му бяха кръвни роднини! Мърл си спомни единствения път, когато бе станал свидетел на този ритуал: чернокосата глава на горкото момче, подаваща се над вълните, бледите ръце, отчаяно опитващи да се вкопчват във водата. Той потрепери от студа и от нещо много по-лошо. Не, не можеше да направи това.

Мърл коленичи до слаба фигура, завързана за гротмачтата, сякаш свита в сън. С ръка, безчувствена от ледената солена пяна, той погали бледата буза. А, скъпа Рени, толкова съжалявам. Дойде ти твърде много. Кой може да се надява да укроти буря като тази?

Ледът до Мърл се пропука, когато неговият помощник-капитан Хоген се блъсна в мачтата и я прегърна с ръка.

— Да извадя ли оръжията?

Мърл с мъка преглътна желанието да се изсмее. Изгледа преценяващо Хоген, за да види дали мъжът не се шегуваше. За жалост той изглеждаше напълно сериозен. В брадата му блестеше лед, а очите му бяха пусти и мрачни. Сякаш вече бе мъртъв. Мърл изстена вътрешно.

— Добре, направи го щом искаш.

Той присви очи и погледна нагоре към горния край на мачтата. Една фигура бе възседнала напречната греда на разклонението. Нещо блестеше над панталоните, ризата и ръцете й: тънък слой лед.

— И свали младия Моул от там.

— Момчето не отговаря. Мисля, че студът го е довършил.

Мърл затвори очи при поредния фонтан от пяна и прегърна мачтата.

— Забавяме — отбеляза Хоген с безизразен глас.

Мърл едва го чу през вятъра. Усещаше как подгизналите му дрехи изсмукват жизнената му топлина. Разтрепери се неудържимо.

— Лед по платната. Скоро ще се скъсат.

— Трябва да го свалим. Да го отчупим с чукове.

— Опитвайте на воля.

Хоген се изкашля дрезгаво и с мъка се отдели от мачтата. Мърл продължи да виси на нея. Изведнъж осъзна, че нямаше нищо против да срещне края си тук, с Рени, корабът, който бе кръстил в нейна чест. Той бе буквално заобиколен от роднини — дори верният и тромав Хоген му бе роднина по брак. Мърл погледна надолу. Как искаше да погали дългата черна коса, която трептеше и дрънчеше като наръч ледени висулки.

— Ездач ляво на борд! — разнесе се вик. Замаяният Мърл се изненада от това, че някой от моряците му бе достатъчно нащрек, за да вдигне тревога. Той се обърна наляво и присви очи, опитвайки се да пробие с поглед солената пяна, пръскаща високо над планшира.

Покрай кораба минаваха вълни, които бяха два пъти по-високи от мачтите, разпенени от лед и скреж. Тогава Мърл я видя — блестяща сапфирена фигура, която се показа над повърхността на водата, с шлем, броня и дълга пика от остър лед, притисната в хълбока. Жребецът, който фигурата бе възседнала, изглеждаше като кръстоска между див звяр и бясна вълна. На Мърл му се стори, че съществото му хвърли мрачен, загадъчен поглед над предпазителите за скули от замръзнали рибешки люспи. И тогава, точно толкова внезапно, колкото се бе появил, Ездачът се гмурна обратно в разпененото море. Мърл си припомни сините китове, които бе виждал да подскачат пред носа на кораба. Още един Ездач се показа над водата малко по-навътре. След това още един. Те яздеха вълните пред кораба, но сякаш не го забелязваха. Нима това бяха мъже от древната раса на Джагътите, както твърдяха някои? Той ги гледаше и се чувстваше странно равнодушен, сякаш всичко това се случваше с някой друг.

Моряк на име Ларл се хвана здраво за перилото и насочи арбалет към най-близкия Ездач. Стрелата прелетя много настрани. Мърл поклати глава — какъв беше смисълът? Вече бяха мъртви. Не можеха да направят нищо. Тогава си спомни скорпиона за преследвания, отскубна се от мачтата и се насочи към кърмата. Без-око все още стоеше вдървен на щурвала, с разперени ръце, взрян право напред. Мърл обви една безчувствена ръка около оръжието и сграбчи коляновия лост с другата. Желязото се впи в плътта му сякаш бе нажежено до червено и откъсна дълги ивици кожа от дланта му. Мърл не усети нищо и продължи да се бори с механизма.

— Какво искат? — извика Мърл на Без-око. Сълзите в очите му замръзнаха и го заслепиха. Скорпионът не искаше да се помести. Той отлепи ръката си от леденото желязо. Кръвта замръзна като дрипи от червен плат. Без-око не му отговори, дори не се обърна. Мърл се хвърли към щурвала и мушна ръката си между ръчките.

Без-око нямаше никога повече да отговаря на въпросите му. Кормчията бе замръзнал за щурвала и се взираше право напред в падащата нощ, а единственото му око бе побеляло от скреж. Ризата и панталоните му тракаха на вятъра, вкочанени и твърди като дъски.

Мърл го гледаше ужасено. Все пак получи своя отговор в пустия поглед на Без-око, насочен право напред към безкрая. Ездачите не се интересуваха от тях. Те бяха тук по друга причина, откликваха на някакъв нечовешки позив, който ги бе накарал да препуснат на север — една завоевателска армия, нападаща това, което толкова дълго ги бе държало като затворници в тесния проход: остров Малаз.

Корабът стенеше като измъчван звяр. Носът му се издигна, натежал от лед, след което се потопи под една вълна. Ударът отскубна Мърл от щурвала. Когато пяната се стопи, Без-око остана сам да управлява ледената гробница. Твърдите като дъски платна паднаха на дъските и се разбиха на парчета. Лед покриваше мачтите и палубата, обвил кораба като тъмно сърце, което продължаваше да пори вълните.

Бурята препускаше на север като приливна вълна, закриваща хоризонта. От гръмоносния мрак изплува флотилия от смарагдови планини, прорязани от дълбоки пукнатини, а снегът по върховете им улови блясъка на залеза.

Напредваха като неунищожими обсадни машини, строени за да подчиняват континенти. По фланговете препускаха Ездачите, с вдигнати пики, насочени на север.

Пътека в сенките

Слаб вятър простенваше над обширната долина от втвърден хумус, с разпилени навред черни вулканични скали, където пясъчните вихрушки танцуваха и сновяха. Приличаха на пламъци от охра, които изникваха на едно място, но бързо изчезваха, за да се появят отново някъде другаде. Долината се простираше във всички посоки до хоризонта, еднаква и монотонна. Самотна фигура се придвижваше с бавното куцукане на сакат човек.

Една вихрушка се спусна към фигурата и я загърна във въртящ се облак от жълтеникавокафяв прах. Фигурата продължи да ходи без да спира, без да вдигне ръка или да извърне лицето си. Пясъчната вихрушка я остави и продължи безцелно по своя спираловиден маршрут. Фигурата вървеше право напред, а усуканият й десен крак дълбаеше пясъка при всяка стъпка.

Тя носеше прокъсаните останки от нещо, което може би някога е било дебел плат върху броня от кожа и люспи. Голите й ръце висяха сухи и тънки като кости, облечени в кожа. Зеленясалият бронзов шлем обграждаше лице с празни дупки вместо очи, огромна пропаст вместо нос и сухи устни, разкриващи изгнили зъби. През гърба й бе преметнат ръждясал меч.

В далечината се появи тъмно петно, но фигурата продължи мъчния си път, напред и все напред под мрачното и мъгливо небе, с форми, които може би бяха птици, прелитащи високо в облаците. Фигурата спря само веднъж. Погледна на една страна и остана така няколко секунди, напълно неподвижна. Далечният хоризонт се бе променил. Бледо-сребърна светлина блестеше над тъмното синьо като мираж на далечни планини. Фигурата гледаше натам, но скоро пак тръгна.

Далечното петно се превърна в хълм, а хълмът в менхир[4]. Фигурата докуцука до подножието на гранитното острие, което бе два пъти по-високо от нея, и спря. Чакаше, обърната с лице към менхира, докато пясъчните вихрушки кръстосваха равнината. Вертикални канелюри[5] бяха издълбани в камъка като белези от ноктите на свиреп звяр. Спираловидно надолу по камъка се извиваха фини сребърни символи. Фигурата коленичи схванато и се вгледа по-отблизо, но не в йероглифите, а в кафявата, махагонова форма, свита в основата на менхира.

Издатината се размърда и надигна безкосместа глава, покрита с люспи. Бадемови очи от разтопено злато примигнаха и се фокусираха. Широките гърди от ъгловати плочи се издуха, когато нещото си пое дъх.

— Все още си с нас, Джедел — отбеляза приклекналата фигура. Гласът бе сух като мумифициран труп. Изправи се.

— И аз се радвам да те видя, Еджуокър.

Еджуокър се извърна и погледна към долината с празните си очни ябълки, взрян в сребърносиньото натъртване на хоризонта.

Джедел поклати глава и изсумтя. Протегна един крак от бронирани плочи и смъртоносни рогови шпори, раздвижи широките си рамене. Напрегна се и понечи да се надигне, но не успя. Ръцете му изчезваха зад гърба, потънали до китките в голия гранит на менхира.

— Какво те води насам?

Еджуокър се обърна.

— Нещо да е минавало оттук, Джедел?

Жълтите зъби на създанието проблеснаха в нещо, което можеше да се нарече усмивка.

— Вятър. Прах. Време.

— Питам, защото нещо се задава. Усещам го. Ти…

Кехлибарените очи се присвиха.

— Знаеш, че този малък кръг е целият ми свят сега. Нима си дошъл да ми се подиграваш?

— Знаеш, че аз съм не по-малко ограничен.

Джедел изгледа Еджуокър от главата до петите.

— Не и за мен. Горкият Еджуокър. Все още оплаква поробването си. Но ти беше тук дълго преди тези, които убих, за да завзема Трона. И ето те пак тук, дълго след като тези, които ме оковаха, умряха и бяха забравени. Чувал съм неща за теб… слухове.

— Силата, която усещам, е нова — каза Еджуокър, сякаш другият не бе казал нищо.

— Нова?

— Много вероятно.

Джедел се намръщи, сякаш не знаеше как да възприеме думата „нова“.

— Изпитват Владението[6]?

— Да. Ти какво мислиш?

Джедел надигна глава и подуши въздуха с ноздрите си, тънки като цепки.

— Нещо със сърце от лед и още нещо… нещо лукаво, скрито, като размазано отражение.

— Нещо е хвърлило око на Трона.

Джедел изсумтя.

— Малко вероятно. Не и след толкова време.

— Наближава Свързване. Аз съм на страната на Дома. Може би ще се опитат да го завладеят. Кой знае — възможно е ти да бъдеш освободен.

— Освободен? — изплю Джедел. — Ще ти покажа моята свобода.

Той изправи бутовете си и опита да се надигне; ноктестите му крака потънаха в прахта. Раменете му се разтресоха. Плочите на ръцете му започнаха да скърцат и пращят.

Известно време нищо не се случваше. Еджуокър гледаше мълчаливо. Прах се виеше около издяланите страни на менхира. Той сякаш вибрираше. Внезапен изблик на сребърна светлина от върха на монолита заслепи Еджуокър. Тя препусна надолу по спиралата от сребърни йероглифи, като ставаше все по-ярка и побърза, докато накрая Еджуокър извърна лице от огнения й плам.

Джедел се изхили лудешки.

— Ето го, идва! — надвика той водопада от набъбваща, блестяща сила.

Изведнъж кълбото от енергия се заби в Джедел, който изпищя. Земята се изметна. Еджуокър бе изхвърлен назад. Прах и пясък се надигнаха мързеливо, подети от слабия вятър. Когато се уталожиха, Еджуокър видя Джедел, който лежеше неподвижно, разчекнат в основата на менхира. Пушек излизаше от цепките на очите и от открехнатите му челюсти.

Безплътното лице на Еджуокър остана безизразно. Известно време той мълчеше, а след това се понадигна.

— Джедел? Чуваш ли ме? Джедел?

Джедел изстена.

— Помниш ли?

Все още проснат по очи, Джедел кимна замислено.

— Да. Това е името ми. Джедел.

Той сви рамене в прахта.

— Помниш ли кой те окова?

— Които и да са били, отдавна са си отишли.

— Помня ги. Бяха…

— Не ми казвай! — Джедел се изправи. — Искам да си спомня. Запълва времето. Чакай… спомням си нещо… — той издърпа краката си далече от Еджуокър и изсъска през зъби. — Слух за теб!

Еджуокър се отдалечи от менхира с куцукане.

След малко Джедел извика:

— Върни се. Моля те. Освободи ме. Имаш силата да го направиш. Знам, че това е така!

Еджуокър не отвърна. Продължи да върви.

— Освободи ме, проклет да си! Трябва да го направиш!… Проклет да си!

Джедел дръпна силно ръцете си. Прахта от менхира литна като шал. През нея йероглифите блестяха като фин филигран, нажежен до червено.

— Ще те унищожа! — крещеше Джедел. — Ти и всички, дошли след теб! Всички!

Той отново започна да се гърчи и да крещи от болка и гняв. Земята се залюля и Еджуокър залитна. Той погледна назад към менхира. Нещото се мяташе и гърчеше в облак от изрината пръст в основата на камъка. Стълб от прах се виеше към небесата.

Еджуокър продължи да върви. Закъсняваше, а времето и небесният танц на селенията не чакаше никого. Дори същества, които бяха луди и могъщи като онова, оковано зад него. Когато умът му бе бистър, то си спомняше пълното си име — Дже’ Делекааран. Спомняше си и това, че някога бе управлявало цялото селение в ролята на негов Крал. Васал на Ке’тезани, обитателите на най-далечните области на Сянка. И въпреки лудостта си, Джедел бе прав за едно нещо: беше минало много време от последния път, когато някой бе сядал на Трона. Тази липса тревожеше Еджуокър при всяко Свързване. Но този път имаше и нещо друго, нещо още по-тревожно и толкова рядко срещано, че той едва го бе разпознал… спираловидната възможност за промяна.

Първа глава

Знамения и новодошли

Срез островърхите вълни на протока на ветровете, платната на наближаващ куриерски катер прогаряха кървав кармин в последната светлина на деня. Темпър облегна копието си на назъбения парапет на бойната кула на Твърдината на Мок и погледна над ръба на камъка. Сто клафтера под него, скалата бе покрита с пяна и заливана от пенести вълни. Той погледна през рамо към сивата цилиндрична стена на централната кула на крепостта: прозорците й сияеха в златно. Вътре се движеха сенки.

Той промърмори на вятъра:

— В капан между Гуглата и проклетата Бездна.

Какво бе накарало един имперски офицер, една жена Имперски Юмрук, да дойде в това затънтено укрепление? Той почти се бе качил на първия отплаващ кораб само три дни след като бе пристигнал на острова. Но успя да удави копнежа за бягство в тъмното пиво в Хана на Обесения на Кууп. Повтаряше си отново и отново, че нищо от това не бе негова работа.

Протегна се и трепна от болка. Изненадващо хладната вечер бе пробудила една стара контузия на гърба: промушване с копие преди много години. Един калпазанин от Седемте града бе съсипал най-хубавата ризница, която някога бе притежавал, а освен това замалко не го бе убил. Раната така и не бе зараснала напълно. Може би беше време отново да посети онзи млад взводен лечител, Сийл. Темпър се почеса по брадичката и се зачуди дали бе на лош късмет да си спомняш момент, когато си бил близо до смъртта, когато слънцето залязваше. Щеше да попита Корин следващия път, когато я видеше.

Само преди три дни бе стоял със стотици други на пристанищната стена, за да гледа как имперския служител слиза от кораба. По улиците бяха плъзнали изненадани викове, когато първата светлина на изгрева бе разкрила синьо-черните платна и тъмно катранения корпус на малазанския боен кораб, пуснал котва в залива. Мъжете и жените от града много добре си спомняха предишните имперски посетители: подразделения от Трета Армия, които разузнаха, вербуваха и наложиха новия имперски декрет срещу магьосничеството. Последвалите бунтове станаха причина за пожар, погълнал една четвърт от града.

Новините за пристигането на кораба бяха намерили Темпър на тясното стълбище в хана на Кууп. След като се избръсна, той преметна кърпата през рамо и се запъти към Фронт Уей. Насочи погледа си между складовете и към залива отвъд. Анджи, прислужница и понякога любовница на Кууп, се зададе по улицата, носейки две кофи с вода. Тя ги остави на калдъръма, махна непослушните кичури дълга кестенява коса от зачервеното си лице и присви очи в посока на пристанището.

— Богове, какво е това сега?

Темпър се намръщи.

— Боен кораб. Фронтови съд. Построен за морски битки, конвои и блокади. Не просто кораб за превозване на войници или някаква търговска гемия.

И какво в името на циците на Тогг правеше тук?

— Сигурно е спрял на път за Корел — каза Анджи. Тя бе направила сянка за очите си с ръка. Обърна се към него. — Нали знаеш, заради войната и така нататък.

Темпър извика сочна храчка в гърлото си и я изплю настрани. Никой не би заповядал на боен кораб да тръгне за Корел без подкрепление. И Гуглата знаеше, че щеше да бъде нужен повече от един боен кораб, за да се обърне развоят на войната на юг.

Няколко малки лодки се доклатушкаха до пристана и започнаха бързо да скъсяват разстоянието до огромния съд с мощни загребвания. Темпър предположи, че гарнизонният командир Пел, самият той с ранг на Под-Юмрук, може би се люшка в една от лодките, позеленял от пристъп на морска болест. Темпър вдиша дълбоко хладния утринен въздух и въздъхна.

— Май ще трябва да хвърля едно око.

Анджи отново махна дългите кичури от лицето си.

— Не си прави труда. Едно е сигурно — искат да пролеят още от кръвта ни. — Тя вдигна кофите. — Сякаш не сме пролели достатъчно.

Гледката от пристанището не разкри повече информация. Докато минаваше през складовия район, Темпър чу най-различни слухове: че бойният кораб докарал нов командир на гарнизона и че Крепостта щяла отново да бъде активизирана като командна база за нова военна кампания срещу Корел. Но Темпър чу и обратното: че съдът превозвал имперските командващи на Корел, обявили пълна капитулация. Един стар рибар изрази мнението, че може би самият Император се е завърнал. Всички мъже и жени наоколо вдигнаха ръце и направиха знака против уроки, след което бързо се отдалечиха. Рибарят погледна към Темпър и му смигна.

Сандъци с товар се появиха от високата страна на кораба и хората от екипажа започнаха да ги спускат в лодките, които се разлюляха около огромния съд като водни буболечки около излегнало се на слънцето морско чудовище. Слухът за капитулацията на Корел се оказа доста интересен. Обикновено от юг идваха новини за свирепа местна съпротива, брой на жертвите, който бе достатъчно висок, за да бъде официално отречен, и никакъв напредък от времето на първите битки преди половин десетилетие.

Темпър бе плавал на много подобни кораби по време на безчет военни кампании на близки и далечни континенти. Позна и емблемата, която красеше платната на всички имперски кораби: изправения триноктест скиптър, сграбчил Имперското кълбо. Той бе ставал свидетел на пристанищни нападения, при които тези кълба заблестяваха като бледи слънца и взривяваха на парчета крепостни стени и други укрепления. По време на битки в открито море, кълбата сваряваха вълните, караха корпусите на корабите да избухват в пламъци и нанасяха смъртоносни удари на призовани морски демони.

Може би този кораб се бе върнал от война на такъв фронт. Темпър бе чувал, че Корел представлява поредица от архипелази, в които успехът на военната кампания зависеше изцяло от флотата. Това би обяснило появяването му тук.

Първата лодка достигна военния пристан под Твърдината на Мок. Превозваше само персонал. Тъмни и пищно облечени фигури стъпиха на плаващите докове. Очите на Темпър се присвиха, докато наблюдаваше как закачулените мъже и жени изчезват от поглед зад укрепленията. Това не му харесваше — никак даже. Тези фигури му бяха твърде познати, със своите черни кожени ботуши и ръкавици. С неприятно напрежение в стомаха, Темпър си спомни друг гарнизон, където имаше такива съдове: имперската столица Унта през пролива.

Рибарят бе вирнал брадичка в посока на пристана.

— Виждаш ли? Прав бях.

И се разкиска прегракнало, след което удари дланта си с юмрук.

Сега, докато трепереше на бръснещия вечерен вятър, Темпър си спомни как бе гледал този боен кораб и се бе чудил: нима бяха дошли за него? Нима го бяха проследили през три хиляди левги? Ако това бе така, значи не се стараеха да останат скрити. А това бе доста нехайно от тяхна страна.

Камбаната, възвестяваща края на деня, започна да бие тежко и сладко от Кулата на Мок. Ветропоказателят на Мок, забит на шипа, извисяващ се до Темпър, крилат и с формата на демон, започна да се тресе и да бучи сякаш го бе яхнал мощен вятър. Темпър изгледа древната реликва със сключени вежди; тази вечер ветровете бяха слаби.

Миг по-късно той чу своя началник, лейтенант Чейс, да се катери шумно по крепостните стъпала. Въздъхна при звука на тежката му, премерена крачка. Някой трябваше да отведе малкото пале настрана и да му обясни, че вече не марширува нагоре-надолу по парадния площад. Все пак това, че лейтенантът му бе зелен като пролетна фиданка, си имаше и своите добри страни — мъжът бе пунктуален до болка, а един дълъг следобед можеше да пресуши гърлото на всеки.

Чейс спря точно зад него. Темпър не му обърна внимание. Слушаше прибоя и гледаше как един пъргав куриерски катер пикира като чайка по белите гребени на вълните, опасно близо до подводните скали до остров Старата Вахта. „Невероятен усет към вятъра направлява този катер“, помисли си Темпър. „Или обладан от демони кормчия, забързал се за среща с Гуглата“.

Връх на меч задълба в гърба му, малко над кръста.

— Обърни се за разпознаване, войнико.

— Разпознаване? Чейс, понякога ми се иска да не се бяхме срещали.

Темпър се обърна и опря лактите си в грапавия варовиков зъбер.

Чейс прибра меча в ножницата и изпъна гръб като на парад. Дълги пера от някаква шарена птица се вееха на върха на железния му шлем. Месинговата и медна позлата на нагръдника на бронята му сияеше, току-що лъсната. Само кожените ботуши на младежа изглеждаха така, сякаш струват повече, отколкото Темпър изкарваше за година. Той погледна надолу към собствените си кърпени сандали, оръфани парцали, обвити около краката му и овехтялата черно-златна туника на малазански гарнизонен наборник.

— Започни да се държиш като истински страж, старче — предупреди го Чейс. — Поне докато при теб има офицер. Тайнствата на Д’рек, човече! Можеше да съм… как беше? Един от нейните. — Той погледна към централната кула. — Щяха да ти извадят сърцето за предупреждение.

Сърцето на Темпър подскочи при израза „от нейните“. Откъде го беше чуло момчето? Беше минало много време от последния път, когато бе чул някой да използва това старо име за кадрите на имперската служба за сигурност, известни като Ноктите. Разбира се, че един Имперски Юмрук би имал отряд от Нокти — за защита, за събиране на информация и за по-сенчести, нелицеприятни задачи. Той хвърли един кос поглед към лейтенанта и се зачуди: да не би той да го изпитваше? Но ясните кафяви очи и гладките бузи зад защитната маска на шлема му изглеждаха толкова способни на лукавост, колкото едно бистро поточе. Темпър прогони тези параноични мисли и благодари на близначните шутове на Съдбата, че Чейс не бе забелязал нищо.

Той се изплю върху изронените варовикови блокове.

— Първо на първо, момче, чух те как идваш. А тях никой не ги чува. И второ на второ, когато идват — Темпър потупа сплескания си нос с пръст, — винаги можеш да ги познаеш по вонята.

Чейс изсумтя и поклати невярващо глава.

— Богове, сивобраде. Чувал съм да говорят за всички битки, в които си участвал, но не се преструвай, че тези Нокти не ти смразяват кръвчицата.

Темпър стисна зъби и потисна желанието да зашлеви младока. Но какво можеше да знае това пале за неща, които обръщаха стомасите дори на опитни ветерани като него? Темпър бе участвал в битките за Седемте града; беше там, когато завладяха Убарид. Достигнаха Двореца през нощта. Мраморните зали бяха пусти с изключение на труповете на чиновниците и стражите, които се бяха оказали твърде бавни пред настъпването на Императора и разгрома на Фалад. Горе откриха личните покои и самата Свещена, завързана с копринени въжета за един стол. Около нея стояха трима Нокти с извадени ножове. Остриетата блестяха, мокри от кръв; кръв капеше от влажните връзки около китките и глезените на Фалад и се събираше на локви на кораловия мрамор. Той и Пойнт се бяха заковали на място, несигурни какво да направят, но Дасем се хвърли напред и избута Нокътя, който се бе надвесил над жената. Главата й рязко се вирна, а дългите й къдрици полетяха назад. Въпреки че очите й бяха извадени и устата й висеше отворена с отскубнат език, тя сякаш се обърна директно към Дасем. Ноктите, двама мъже и една жена, се спогледаха. Един отстъпи назад и вдигна кървавия си нож пред лицето, смразен от това, което бе видял в погледа на Дасем. Устните на Фалад се раздвижиха безшумно, оформяйки някакво съобщение или молба. Очите на жената Нокът изведнъж се разшириха от разбиране и тя отвори устата си да извика, но беше твърде късно. Случи се толкова бързо, сякаш Дасем просто бе свил рамене. Главата на Фалад излетя настрани. Кръв шурна от прерязания й врат. Главата се приземи на мраморния плочник. Дългите черни къдрици се оплетоха в кръвта докато се търкаляше.

Въпреки че Темпър не можеше да бъде сигурен, тогава му се бе сторило, че устните на жената бяха оформили думите „освободи ме“. Така бе приключил животът на последния Свещен Фалад на Убарид.

Темпър прокара пръст по белега с формата на полумесец, който започваше от лявото му слепоочие и стигаше до брадичката. Вдиша дълбоко, за да се успокои. Насили се да види самия себе си през очите на Чейс и видя един пречупен ветеран, твърде некомпетентен или затъпял от пиянство, за да се издигне в ранг, по-висок от редник, въпреки че бе прекарал целия си живот в армията. Все пак точно това бе ролята, която бе избрал да играе. Темпър каза, с тих и равен глас:

— Само ме отвращават, това е всичко.

Чейс го зяпна, смутен от чувството, прокраднало се в гласа му, след което се намръщи заради намекнатата критика, отправена към Имперския Трон.

Посочи към един укрепен пост на стражевата охрана.

— Отменен си, старче.

Освободен от служба, Темпър окачи копието, туниката и униформената си ризница от варена кожа в оръжейната на казармата. Намести парцалите, обвити около краката му, след което развърза и наново завърза кожените каиши на военните си сандали.

Затърси единствения лукс, който си позволяваше — едно набръчкано, но добре излъскано филцово палто от Фалар. Беше в офицерската стая, смачкано на една пейка под широкия дирник на Ларкин. Когато видя това, Темпър понечи да се обърне и да си тръгне. Ларкин много добре знаеше кога свършва смяната и бе седнал на палтото с целта да го предизвика. Темпър нямаше избор и трябваше да реагира.

Ларкин председателстваше на голямата маса, а другите стражи се бяха събрали около него, застанали рамо до рамо, вторачени в нелакираните летви, върху които бяха подредени емайлираните игрални плочици — Костите. Никой не обръщаше внимание на играта, защото Ларкин наближаваше развръзката на една от своите протяжни истории.

Темпър се облегна на правоъгълната греда, която минаваше за каса на вратата и скръсти ръце. Ларкин се бе върнал от дженабакъзкия[7] фронт само преди месец, прехвърлен на гарнизонна служба заради раняване в крака и Темпър бе сигурен, че вече знаеше наизуст всяка една битка, в която мъжът бе участвал.

— Беше в Леса Черното Псе — провлачи той, умишлено удължавайки разказа, който очевидно бе един от любимите му.

Стражите кимнаха и зачакаха, знаейки какво щеше да последва, но въпреки това наслаждавайки се на очакването.

— Пурпурната гвардия…

Войниците, млади и гладни за вълнения поради това, че постът им бе толкова далече от бойното поле, се спогледаха. Някои поклатиха смаяно глави. Дори Темпър трябваше да признае, че го почувства — трепетът на разпознаване и страх, предизвикан от това име. Отрядът от наемници, положили клетва да разрушат Империята. Силата, която бе нанесла първата голяма загуба на Малаз, отблъсквайки нашествието на Стратем и която сега се противопоставяше на Империята на четири континента.

— Кой виждаш? — попита един страж на име Кълън, който бе роден на острова и твърдеше, че като младеж е участвал в пиратски набези край брега на Стратем. Ларкин кимна, Темпър също го направи. Добър въпрос, който можеше да зададе само човек, знаещ достатъчно, за да попита.

Ларкин прочисти гърлото си и се впусна обратно в разказа си:

— Беше масова атака; офанзива, която целеше да ги изтикаме от гората и да отворим път на юг до долината Риви. Главнокомандващият, Под-Юмрук и благородник от Дал Хон, ни строи в три колони, за да изтъним редиците им — числено превъзходство, нали разбирате. Гвардията бе съставена от местни кадри, мъже от дженабакъзките племена, наречени баргасти, граждани, мъже от милицията, лесничеи и подобна паплач. През деня беше лесно. Напредвахме пет дни, а те се топяха пред нас. Толкова за непобедимата Гвардия! Разбира се, някои баргасти и лесничеи стреляха по нас докато пресичахме потоци и прекосявахме неравен терен, но се разбягваха като страхливци при нашите контраатаки. Тогава дойде шестата нощ…

Темпър можеше само да поклати глава при тази смайваща глупост — напредване в колонен строй в непроверена дълбока гора. Разбира се, че им бяха позволили да напреднат. Разбира се, че гвардейците, превъзхождани числено, бяха избягвали директни схватки. И накрая, след като колоните бяха изолирани и отдалечени достатъчно една от друга, за да се изключи възможността от подкрепления, гвардейците бяха атакували.

Стражите закимаха разпалено, възмутени от тази срамна стратегия, а на Темпър му се прииска да изкрещи: не слушайте този проклет глупак! Но беше сам. Въпреки че бе надут задник, Ларкин бе популярен, бе участвал в скорошни битки в далечни земи и се наслаждаваше на това да бъде център на вниманието. Темпър знаеше, че по-младите стражи не харесваха или не разбираха мълчанието му и някои дори бяха започнали да се съмняват, че той бе участвал във военни действия.

— Нападнаха ни през нощта като най-обикновени крадци — изплю Ларкин, отвратен от тази непочтена тактика.

Темпър с мъка успя да сдържи усмивката си — той много добре си спомняше подобни нощни атаки, но проведени от самите малазанци!

— Беше пълен хаос. Баргастите наскачаха от мрака с викове. Бяха зад нас, пред нас, обградиха фланговете ни. Бяхме напълно обкръжени. Нямаше къде да избягаме. Присъединих се към група мъже до една висока скала, осветена от подпалени храсти. Заедно удържахме периметъра, ранени в тила. Отблъснахме три баргастки атаки.

Ларкин се изкашля в шепа, намръщи се и притихна. Темпър го изгледа изпод вежди. Какво го беше трогнало? Ужасът, или може би споменът за изгубените другари? Тогава защо всяка нощ разтегляше разказа си?

— Видях трима гвардейци в далечината, през храсталаците. Не разпознах нито един от тях. Тогава Полу-дан притича наблизо. Познах го по габаритите — полу и още как!

Стражите се разхилиха като при подаден сигнал.

— Казват, че е служил при Скинър — рече Кълън.

Ларкин кимна.

— Тогава се появи още един гвардеец. Никога няма да забравя как излезе от мрака… като някакъв демон от Пътя на Гуглата. Туниката му блестеше на пламъците като прясно пролята кръв. Беше Лазар, с неговия шлем с визьор и черен щит. Влязохме в битка, но нямаше полза… — Ларкин се плесна по сакатия крак и поклати глава.

Темпър се изниза от стаята. Охлади челото си, притискайки го във влажната каменна стена. Костите на Финир! Лъжливото копеле. Бил се с Лазар! Самият Темпър никога не се бе изправял срещу Гвардията, но Дасем се бе сражавал с тях от десетилетия — и този факт бе достатъчен, за да накара всеки да се впечатли от необикновените им умения. Дасем никога не говореше за тези битки. Казваха, че Обречените са непобедими, но Дасем бе убил всеки един, който го бе предизвикал на двубой: Ширдар, Кеал, Барток. Само Скинър, според легендата, преживял срещата си с Дасем.

Бурен смях изтръгна Темпър от мислите му. Дяланите плочици на Костите мече тракаха по дървото. Той вдиша дълбоко и пристъпи обратно в стаята.

— Ларкин. Седиш на палтото ми.

Ларкин вдигна глава и почука по масата с една от плочиците си. След това окачи тлъстата си ръка на облегалката на пейката и посочи към масата, където плочиците лежаха като объркана карта от безразборни пътеки. Боята на символите бе олющена, а плочиците бяха мазни и мръсни от поколенията войнишки пръсти, които ги бяха стискали.

— Не виждаш ли, че играя — изръмжа той и снижи поглед.

— Просто вдигни дебелия си задник, за да взема палтото.

Ларкин не отвърна. Двама стражари свиха рамене, стиснаха устни и погледнаха извинително към Темпър. Ларкин постави плочицата си на масата, като я натисна надолу с върха на дебелия си пръст. Темпър се приближи и я взе от мястото й. Пет чифта очи проследиха ръката му, след което се обърнаха към Ларкин.

Мъжът въздъхна многострадално.

— Не знаеш ли, че да прекъсваш игра на Кости носи лош късмет?

Очите им се срещнаха. Беше очевидно, че глупакът искаше да постави него, единственият друг ветеран тук, на мястото му. Темпър бе избягвал мъжа точно по тази причина: въпросите, които най-малко искаше да го питат, бяха къде и срещу кого се бе сражавал. Правеше всичко по силите си, за да остане в анонимност, но това бе твърде много дори за него. Не можеше да допусне този гъз да му се подиграва и да го предизвиква безнаказано.

— Дай ми проклетата плочица — каза Ларкин и се избута назад от масата. — Или ще трябва да я взема от теб, старче.

Полуусмивките изчезнаха от лицата на стражите и погледите им станаха мрачни. Един въздъхна, сякаш вече изпитваше съжаление за това, което щеше да се случи. Темпър протегна ръка, като плочицата лежеше в отворената му длан.

— Вземи я.

Част от него, част, която Темпър не бе чувал от около година, се надяваше мъжът да го направи. Опитай, подканяше го гласът, едновременно равен и остър. Просто се опитай.

Очите на Ларкин, малки и заровени дълбоко в тлъстото му лице, се разшаваха из стаята, сякаш чудейки се какво става и кой с кого се подиграваше. Нещата очевидно не се развиваха така, както си бе представял. Но после той сви широките си рамене и в начина, по който стисна устните си, самоуверено и отегчено, Темпър позна реакцията на човек, твърде убеден в собственото си превъзходство пред останалите, за да се вслуша в някой друг.

Клатейки глава, сякаш изумен от сенилността на дъртака пред себе си, Ларкин посегна към плочицата, но Темпър сграбчи дебелата му китка и стисна. Плочицата изтропа на масата.

Ларкин подскочи сякаш го бе ухапала змия. Устните му се свиха от изненада и болка. Стражите спряха да дишат. Ларкин се опита да отскубне ръката си. Тя не помръдна.

Тогава Темпър се усмихна на Ларкин и мъжът сигурно бе доловил нещо в тази усмивка, защото свободната му ръка се стрелна към кортика в пояса му. Острието на късия нож изхвърча нагоре, но другата ръка на Темпър се изстреля напред и обхвана китката на ръката, която го стискаше.

Задъханото хриптене на Ларкин изпълваше стаята. Острието се извиваше неумолимо на една страна, приближавайки се все повече и повече към ръката му. Разпъхтян и с лице, поруменяло от напъване, той скочи на крака, а пейката отхвръкна назад. Острието целуна ръката му и започна да снове по кожата над китката. През цялото време очите на Темпър бяха хванали в капан очите на Ларкин. Събра се кръв, която прокапа тихо по масата.

Темпър дръпна мъжа към себе си и прошепна в ухото му:

— Лазар щеше да те изкорми като прасе.

Ръце се обвиха около Темпър и започнаха да го дърпат. Стражите му крещяха, но Темпър не ги слушаше. Главата на Ларкин отхвръкна назад и той започна да вие. Тогава Темпър го освободи и мъжът залитна назад, тупна по задник на пода и прегърна кървящата си ръка. Стражите завлачиха Темпър към коридора и го облегнаха на стената, като през цялото време си шепнеха изумено и не го изпускаха от очи. Един от тях върна палката си на стойката й на стената.

След няколко минути друг излезе в коридора с навитото палто на Темпър в ръцете си. Чу ги да шепнат как никога не били виждали нещо подобно, но бе твърде разсеян, за да ги слуша, обмисляйки ужасните последствия от това, което бе направил току-що. Надвесен над масата, той бе видял капките кръв, опръскали Костите.

Войник, Девица, Крал и руната на Обелиска. Това със сигурност означаваше огромно количество лош късмет, запътил се в негова посока.

Доколкото Киска можеше да прецени, екипажът на куриерския катер се държеше така, както можеше да се очаква да се държи екипаж, готвещ се за влизане в док: моряците прибираха принадлежностите си и подсигуряваха кораба срещу първата ледена буря от владичеството на Оссерк, запътила се към острова от юг. Но подробностите ги издаваха. Къде бяха препирните, оплакванията и мърморенето, характерни за един екипаж, който наближава пристанище? Къде беше нетърпението да стигнат брега? И нито един не си губеше времето. Морякът, който уж се шляеше по палубата и броеше гаргите, всъщност разглеждаше пристана с мързеливото безразличие на дежурен на наблюдателен пост. И Киска познаваше позата — самата тя я бе упражнявала много пъти.

Легнала по корем на палубата на съседния кораб от другата страна на кея, Киска положи брадичка на облечения си в ръкавица юмрук и продължи да гледа. От небето се ръсеше ситен дъждец, който залепяше косата за лицето й, но тя не помръдваше. Мъжете нарочно си губеха времето: развиваха въжета, обезопасяваха сандъци. Чакаха. Чакаха някой, всички до един. А това означаваше, че работеха за една и съща личност.

Странно. Куриерски катер с екипаж от моряци, които всъщност бяха охрана на този, който бе поръчал кораба. Киска бе прекарала детството си в пълзене по тези пристани. На нея всичко това й миришеше на власт, на влияние, което бе достатъчно голямо, за да осигури един от тези съдове, което само по себе си бе постижение, но също така да замени редовния екипаж с лични служители.

Въпросът бе какво да прави с това откритие? Тя погледна към шарената, обърната към морето стена на Твърдината на Мок, увиснала над пристанището. Да докладва на Ноктите? Защо да отива при тях, след като те й бяха дали да разбере, че нямат нужда от услугите й?

Киска си спомни как се бе почувствала, когато преди няколко дни изгревът бе разкрил имперския боен кораб Непреклонен, пуснал котва в пристанището. Бе решила, че това е най-важният ден в живота й, един неочакван, ненадеен втори шанс. Но вече се чувстваше така, сякаш бе остаряла с един цял живот. Вече не бе момичето, което се катереше по високите каменни стени, обгръщащи военния пристан и което пълзеше по плоския покрив на правителствения склад, за да наблюдава доковете. Нима бе загубила нещо, което малкото момиче бе притежавало? Или бе придобила нещо ново? Знание, което всеки човек получава в един момент от живота си.

Тази сутрин тя бе гледала как първата лодка се връща от кораба, натоварена със седем закачулени фигури. Беше сигурна, че това бяха имперски служители от столицата. Откъде можеше да са дошли, освен от Унта през проливите? Те се покатериха на кея и свалиха плащовете си, след което ги сгънаха и преметнаха през рамо. Първоначално Киска се разочарова: имаше търговци в Малаз, които се обличаха по-пищно от тези хора — едноцветни копринени ризи, широки пояси и халтави панталони. Но най-ниската фигура не свали пелерината си. Точно тя направи жест с ръка и Киска развълнувано видя, че другите шест фигури се разпръснаха. Телохранители!

Кой беше това? Нов гарнизонен командир? Или имперски инспектор, изпратен от столицата, за да се разправи с Пел? Ако бе второто, дано боговете покажат милост към Под-Юмрука, тъй като тя знаеше какво щеше да открие инспекторът в Твърдината на Мок: крякащи кокошки в двора на замъка и грухтящи прасета в напукания и празен резервоар. Киска се отпусна на колене и изгледа как групичката пое по главния път от брега, който се катереше нагоре по един нисък хълм. Тя прескочи на следващия покрив и мина по ръба на една стена, за да стигне издадената над улицата стряха, под която групата трябваше да мине. Чайки се разлетяха пред краката й, кряскайки възмутено.

Щеше да открие истината. Щеше да се представи на имперския служител. Да предложи услугите си. Може би щяха да й предложат комисионна. Един имперски офицер със сигурност би осъзнал, че таланти като нейните не биваше да бъдат прахосвани на този жалък остров.

Групата наближаваше по тесния път. Киска изпъна врат, за да ги разгледа по-добре. Първите двама, слаб мъж и едра жена, крачеха безгрижно с ръце зад гърба. Киска не видя оръжия. Що за телохранители бяха тези? Може би помощници или чиновници. Благородници, излезли на разходка сред селяците. Последната мисъл надигна горчилка в гърлото й. Появи се ниската фигура; гуглата бе толкова голяма, че висеше пред лицето й и го скриваше напълно, а ръцете бяха скрити в дълги ръкави. Киска се напрегна в опит да различи някакъв детайл от свободните дипли на пелерината — черна ли беше? Или може би наситеночервена?

Нещо я дръпна рязко за колана й и я изтегли назад. Тя се завъртя и устните й се разтвориха във вик, но ръка в ръкавица захлупи устата й. Киска се взря в лешниковите очи на мъжко лице, ъгловато, смугло и синкаво. Късите къдрици на косата блестяха на залязващата светлина. Напанец, осъзна Киска.

— Коя си ти? — попита той. Киска не го разпозна сред тези, които бяха слезли от кораба. Всъщност тя никога преди не го бе виждала — и щеше да знае, ако някой като него живееше на острова.

Ръката се дръпна. Киска прочисти гърлото си и преглътна шумно. Зашеметяващите очи, изпразнени от всякакво съдържание, сякаш гледаха право през нея. Очи като от стъкло.

— Аз… аз живея тук.

— Да. И?

Киска отново преглътна.

— Аз…

Погледът й попадна на брошка, закачена от лявата страна на гърдите на мъжа. Сребърен нокът на птица, вкопчил се в маргарит. Нокът! Офицери от имперското разузнаване. Магове. Хора, които налагаха волята на Императора. Това бе много по-важно откритие, отколкото бе предполагала. И не беше просто една инспекция. Този посетител можеше дори да е Имперски Юмрук.

— Не съм имала лоши намерения! — изпъшка тя и се прокле за това, че бе прозвучала толкова… толкова неопитна.

Устните на Нокътя се присвиха в нещо, което Киска взе за отвращение.

— Знам, че не си имала.

И отстъпи назад. Абсолютно безшумно, дивеше се тя, въпреки че се намираха на покрив, покрит с изпотрошени керемиди и осеян с курешки. Изведнъж тя се сепна, спомняйки си.

— Чакайте! Сър!

Той спря на ръба на стената.

— Да?

— Моля ви. Искам… ами… чудех се дали ще може да се срещна с него или нея — с този служител на Империята?

Ръцете на мъжа потрепнаха като криле, а после кацнаха на пояса около кръста му.

— Защо?

Киска успя да не събере ръце в умолителен жест и рязко си пое дъх.

— Искам да бъда наета. Искам шанс. Моля ви. Имам талант, наистина. Ще видите. Просто имам нужда от възможност да го докажа.

Ръцете на Нокътя пуснаха пояса и се събраха зад гърба му. Устните му се разтегнаха в крива усмивка, от която заприлича на гладен хищник.

— Значи така. Имаш талант, а?

Сърцето на Киска подскочи. Устата й пресъхна, но все пак успя да отвърне:

— Да. Имам.

Нокътят сви рамене.

— Това е работа на местния командир. Под-Юмрук Пел, струва ми се. Обърни се към него.

— Вече го направих, но той…

Мъжът пристъпи безшумно над ръба на стената и изчезна. Киска се хвърли към мястото, където допреди малко бе стоял. Нищо. Разстоянието до калдъръма долу бе три човешки боя, но пътят бе пуст. Кръвта на Киска кипна. Тя се прегърна, разтреперена от вълнение. Удивително. Шарените стени на Твърдината на Мок я зовяха, надвиснали над главата й. Тя вдигна юмрук и го размаха.

Щеше да се обърне към някой. О, да. Към някой, който беше на върха на стълбицата. Как можеше да й откаже?

Прекосявайки вътрешния двор на Твърдината на Мок, Темпър съблече палтото си и го преметна през рамо. Дворът беше празен. Всички слуги се бяха изнизали от крепостта, с изключение на стражите, които или стояха на постовете си, или спяха в казармата. След пристигането на безименния „Висш имперски служител“ смените им бяха станали двойни. Тя и нейният антураж бяха завзели горните три етажа на централната кула, като бяха изгонили гарнизонния командир Пел, който сега спеше в оръжейната, дори по-натряскан от обикновено.

Защо бяха дошли? Темпър бе чул двадесет различни мнения. Повечето мъже в Хана на Обесения смятаха, че големите клечки в Унта бяха решили да затворят гарнизона и да изоставят острова на милостта на рибарите, ятата гарвани и тюленската колония южно от скалите Бенарес. Междувременно не му бяха дали нито едно ново дежурство. Възрастта си имаше своите привилегии. Темпър се усмихна, предчувствайки една спокойна вечер, прекарана в дегустиране на старото малазанско тъмно пиво на Кууп.

Когато стигна укрепената къщичка на вратаря Лубен, гърбушкото излезе от мрака вътре и се отпусна на читавия си крак. Огромната желязна връзка ключове подрънкваше на бедрото му. Гърбицата му изглеждаше по-зле от обикновено, а единственото му око огледа внимателно двора. Темпър се канеше да го попита какво бедствие го бе накарало да напусне поста си, дремейки до стария стражарски мангал, когато старецът махна с ръка, сякаш, за да го прогони.

— Портите са затворени за нощта, войниче.

— Войниче? Какво ти става, Лубен? Да не си ослепял от пиене?

Лубен посочи с палец към тъмния коридор зад себе си и каза нещо, но толкова тихо, че Темпър не го чу.

— Какво в името на неспящото око на Чародейката става тук… — започна Темпър, но веднага млъкна, когато една фигура изплува безшумно от мрака. Имперски Нокът в дълга до глезените черна пелерина със спусната гугла. Лубен се намръщи, погледна Темпър и сви извинително рамене. Гуглата на Нокътя разкриваше само долната половина на лицето му, осеяно с бръчки, кокалесто и татуирано с кабалистични символи. Заприличаха му на ъгловатите букви на тези, които се занимаваха с Лабиринта на Рашан, Пътят на Мрака. Нокътят се обърна към Лубен.

— Някакъв проблем, вратарю?

Лубен се поклони дълбоко.

— Не, сър. Никакъв проблем.

Гуглата се обърна към Темпър и той незабавно сведе глава. Може би прекаляваше с предпазливостта, но нищо чудно Нокътят да възприеме жеста като признак на уважение. Знаеше от опит, че Ноктите обичаха да им се кланят.

— Какво искаш, войнико?

Темпър стискаше колана си толкова силно, че пръстите на ръцете му бяха изтръпнали. Приковал поглед в плочника на двора (две счупени плочки, четири нащърбени), той отвърна предпазливо:

— Сър, аз вече почти съм се оттеглил от активна служба, нали знаете и си имам собствено местенце в града. Извикаха ме да дежуря заради посещението. Допълнителни стражи, нали разбирате.

— Вратарю. Потвърждаваш ли историята на този мъж?

Лубен намигна на Темпър.

— О, да, сър. Говори истината.

— Разбирам.

Нокътят пристъпи напред. Темпър вдигна глава, но задържа погледа си сведен. С периферното си зрение видя как Нокътят го разглежда. Спомни си последния път, когато бе стоял толкова близо до един от тези убийци. Беше преди година и той се бе опитал да го убие.

Тогава беше подготвен, готов за битката. Сега чувстваше единствено изумление от това, че бе попаднал на човек от свитата на имперския служител. Наистина ли бяха плъзнали да разузнават, както бе предположил Чейс? И защо точно тази нощ?

— Ветеран си. Къде са ти бойните значки?

— Не ги нося, сър.

— От срам?

— Не, сър. Просто се смятам за излязъл в пенсия.

— Бързаш да се оттеглиш от имперска служба?

— Не, сър. Просто работих много за пенсията си — Темпър си пое дъх, след което продължи. — Строя си лодка, нали разбирате. Най-красивото нещо, което някога…

Ръка се подаде от пелерината и му даде знак да мълчи.

— Добре. Вратарю, позволи на този мъж да излезе.

— Тъй вярно, сър.

В далечния край на входния тунел, Лубен вдигна връзката с ключове и отключи малката вратичка в голямата порта. Темпър мина през нея. Лубен подаде главата си след него и се усмихна накриво.

— Никога не си ми казвал, че си строиш лодка.

— Цуни Гуглата, сакат гърбушко.

Лубен се разсмя безшумно и му отвърна с жест, който нямаше нужда от думи, след което затръшна вратичката. Ключалката изщрака.

Темпър заслиза по стръмния склон на Крепостния път. Той представляваше стълбище, издълбано в самата гръд на скалата, което правеше четири остри завоя, спускайки се по склона на носа. Всеки сантиметър от него бе в обсега на насочените към града крепостни катапулти. Високо горе един облак се бе довлякъл над острова, събрал сили над Морето на бурите. Нощта щеше да е неприятна. Островитяните вярваха, че Ездачите на Бури причиняват най-лютите ледени бури, които идваха от юг.

Скалата се издигаше като острието на нож, разделящо пристанищния град от северната граница на Малаз. В основата й се бяха сгушили Светлините, кварталът на богатите, разчитащ на сигурността, която осигуряваше надвисналата отгоре крепост. На запад и на юг градът се извиваше в бърканица от криви улици около реката и блатистия бряг на залив Малаз. Отвъд зеленееха схлупени хълмчета, продължаващи до хоризонта. Дим от печки се стелеше над покриви от плочи и кремък. Тук-там светеха фенери. Облачният фронт доведе слаб ръмеж, който скри прекрасната гледка към пристанището. Капките мокреха врата на Темпър като ледена слюнка.

Напоследък пристанището се използваше предимно за военен превоз, но все пак се въртеше и търговия, част от която дори бе законна. Въпреки това днешното пристанище бе само една бегла сянка на това, което бе в миналото. Пусти къщи гледаха към порутени складове и люлеещи се, разядени от вълните кейове. Някога пристанище на пиратски флот, после таласокрация[8], а след това империя, градът сега изглеждаше населен по-скоро с призраци, отколкото с хора. Той бе дал името си на империята, но бе загубил своята тактическа и стратегическа стойност, с изключение на функцията си на отправна точка на военни кампании при разрастването на империята към далечните морета.

Корелското нашествие бе променило това за известно време, разбира се, и островитяните отново бяха повярвали в светлото бъдеще на своя остров. Но кампанията се бе оказала истинска катастрофа — една бездна, в която изчезваха мъже и ресурси. Сега градът и островът бяха като западнали свърталища на духове. Докато мислеше тези неща, Темпър изведнъж осъзна защо точно сега тази пъпка на дирника на империята бе приела първия куриерски катер, който бе виждал откакто бе пристигнал: това бе послание за поданиците. Машинарията на имперското управление се бе завърнала там, откъдето бе тръгнала, колкото и краткотрайно да бе това завръщане.

Преди последния завой Темпър присви очи и се взря през ситния дъждец. Видя Твърдината на Мок през процеп в ниските облаци. Изглеждаше като кораб в бурно море, който бе загубил равновесие и всеки момент щеше да се преобърне.

Темпър прокара ръка през късо подрязаната си коса, за да я избърше от дъжда, след което продължи. Зачуди се дали на такава нощ не й се полага напитка, която бе по-силна дори от тъмното пиво на Кууп.

Киска се бе излегнала на студените корабни дъски и споменът за тези възвишени мечти, толкова живи само допреди няколко дни, караше бузите й да се изчервяват от срам. Колко детински се бе държала! Най-неприятният й спомен бе малоумният шок, втрещената, онемяла изненада, която се бе изписала на лицето й, когато на входа на Твърдината друг телохранител, несъмнено Нокът, я бе дръпнал настрани за ръката като дете.

Играй си другаде. Няма да имаме нужда от услугите ти.

Споменът, който се връщаше отново и отново, бе почти достатъчен, за да я накара да удари с юмрук по дървото. Но тя се овладя и вместо това прехапа устната си толкова силно, че по езика й прокапа кръв.

Как можеха да направят това? Малаз бе нейна територия! Като дете, Киска бе проучила всяка сграда и всеки склад, беше запомнила наизуст всеки завой, всеки зид и всяка задънена уличка в града. Пел дори й бе казал, че ако можеше да прави назначения, щеше незабавно да я вземе в гарнизона като офицер от разузнаването. Нямаше нещо на този остров, което да не можеше да открадне, стига да поискаше.

Проблемът бе, че на този остров нямаше нищо, което да си струва да се открадне. Така че тя се зае с това да наблюдава дребните крадци и главорези: бандата на Спендър, която владееше крайбрежието; пирати джакатанци, които от време на време плячкосваха кораби. Всеки, който пускаше котва в пристанището.

Но те просто я дръпнаха настрани. Може би това болеше най-много от всичко. Защото бе ненужно и необмислено; защото тя наистина се бе надявала, че те могат да… Киска се спря навреме, преди пак да започне да мисли за това. Нямаше да понесе отново да си спомни наивните си надежди, нещата, с които се бе хвалила пред хора. Те наистина бяха имперски Нокти. И наистина придружаваха Имперски Юмрук. Може би един от само стотината администратори, управители и дори генерали на армии.

Киска стисна зъби толкова силно, че я заболяха. И какво, ако не беше завършила едно от онези префърцунени офицерски школи в Унта, Ли Хенг или Тали? И какво, ако нямаше достъп до магията на Лабиринтите? Беше достатъчно добра, за да върши работата си без тези знания. Леля Агайла често й казваше, че има природен талант за този вид работа. Киска вярваше, че с нищо не отстъпва на един агент от разузнаването.

Посещението на този имперски служител беше втори шанс, изпратен от боговете, който не биваше да пропуска след миналогодишния престой на военния конвой. Тогава, докато се презапасяваха с продоволствие, войниците бяха наложили новия декрет на Регента срещу магията и нещата бързо бяха излезли извън контрол. Агайла я бе заключила в стаята й, казвайки, че го прави за нейно добро, точно когато талантите и знанията й можеха да бъдат най-полезни. Това бе идеалната възможност да докаже способностите си и да привлече вниманието на някой влиятелен човек, който да прецени правилно възможностите й. Киска се бе зарекла, че никога повече няма да позволи на жената да се меси в плановете й да се спаси от този остров. Е, когато пожарите бяха плъзнали из града и бунтовете свършиха с безразборно клане, тя неохотно трябваше да признае, че Агайла може би бе спасила живота й. Въпреки това, когато всички на острова искаха войниците да си тръгнат възможно най-скоро и ги изпращаха с псувни и обиди, Киска бе гледала как огромните тромави транспортни кораби се отдалечават от залива със сърце, натежало от мъка. В този миг тя бе стигнала до заключението, че никога няма да се измъкне от този остров-затвор, въпреки таланта си.

Точно този талант й бе позволил да забележи странните действия на куриерския катер, въпреки че бе слязла до пристанището просто от скука. Веднага бе надушила, че тук имаше нещо нередно. Несъмнено това бе свързано по някакъв начин с присъствието на имперския служител. Но възможно ли бе катерът да е дошъл на острова, само за да предаде едно съобщение? Тогава защо всичко бе толкова тайно? И не беше ли странно това, че още не бяха разбрали какво бе това съобщение? Какво чакаха? Ледени капчици погъделичкаха Киска по гърба, но тя дори не трепна. Катерът почти се бе обърнал в бързината си да стигне пристанището, а сега просто стоеше…

А! Движение. Четирима от екипажа заслизаха един по един по мостчето към кея, който бе малко по-нисък от палубата на кораба. Носеха наметала от тюленска кожа и държаха ръцете си скрити под широките кожени гънки. Заеха позиции около единия край на мостчето с въжени перила. Киска предположи, че всеки мъж държеше зареден арбалет под наметалото си, може би вътрешно производство на Нокътя: винтово обтягане, без лък. Подобно оръжие бе завързано за хълбока й в момента, купено с всичките пари, които Киска бе притежавала от един търговец, който нямаше представа как работеше този непознат за него механизъм.

След като се вгледа отблизо в товара през усилващия се дъжд, един от мъжете направи знак на кораба. Носеше коженото кепе на равнинец, а над устната му се мъдреше дългият извит мустак на човек от племената Сети. Той поклати глава и се изплю на дъските. Отвращението му от претъпкания док и лошата видимост бе очевидно дори от отдалечената позиция на Киска.

Пети мъж се зададе по мостчето, средна височина, слаб. Беше облечен с тъмна пелерина с гугла, носеше кожени ръкавици и ботуши. Спря и се огледа. Силният вятър изду гуглата и Киска зърна болезнено тясно лице, сякаш издялано от гладък махагон и лъскав гол скалп.

Мъжът от Сети отново направи жест с ръка към кораба. Другите трима се струпаха около него. Киска разпозна вариация на езика на жестовете, развит от пехотинците командоси и после присвоен от почти всички останали имперски служби, включително и от Нокътя. Още не си бе намерила учител, който да я научи на него.

Тръгнаха по пристана. Завесата от дъжд се затвори след тях и петимата мъже се сляха с надвисналия мрак на обсадните стени и с тъмнината на облачната вечер. Но Киска не хукна да ги преследва. Спомни си на какво я бяха учили и веднага осъзна, че бе напълно възможно неколцина мъже да бяха останали назад, за да следват другите от разстояние.

Беше в стила й да дава на плячката си предостатъчно преднина, особено ако тя вярва, че никой не я следи. Киска смяташе, че притежава инстинктивно знание за маршрута на мишената, каквото бе демонстрирала и като дете, когато играеха на криеница по улиците на града със завързани очи. Обичаше да се шегува, че просто следваше дирите на животното. Тя почти извика от изненада, когато един облечен в сиво мъж се появи иззад дузината мръсни бъчви пред нея. Киска бързо се сниши и го разгледа. Замалко щяха да я разкрият. Откъде в името на Кралицата се бе появил той? Дъвчейки устната си, мъжът надникна над една бъчва, след което я заобиколи и продължи напред с бодра стъпка и ръце, стиснати зад гърба.

Още един телохранител? Но никой друг не бе слязъл от кораба. Беше сигурна в това. Разузнавач? Тогава защо бе останал назад? Киска реши да се вслуша в един от съветите на Агайла, а именно, че всеки беше враг до доказване на противното.

Тя изчака мъжът да се отдалечи, след което се шмугна след него. Предположи, че който и да беше той, нямаше да изпусне мъжа от куриерския катер от погледа си, така че реши да го последва. Когато стигна колибата на караула, Киска погледна назад към бъчвите, осъзнавайки какво я бе смутило във внезапната поява на мъжа. По-рано бе претърсила целия товар. Тогава зад бъчвите нямаше никого и просто бе невъзможно някой да се бе промъкнал там без тя да го види.

Това оставяше само една възможност — възможност, която бе отвъд уменията й, но която мъжът очевидно бе използвал. Миризмата на магията на Лабиринтите я накара да бъде още по-предпазлива. Може би все пак трябваше да докладва за това. Но на кого? Ноктите бяха поели командването на Твърдината от името на безименния имперски служител. Мисълта да докладва бездушно на Нокътя, който вече бе срещнала, или на някой от неговите другари я изпълваше с ужас. Да бъдат проклети в Лабиринтите на Кралицата. Реши да следва дирята и да види какво ще се случи.

В дъното на улица „Дяволица“ Темпър забеляза стария Ренгел, който се бореше с капаците на един прозорец на приземния етаж, захапал любимата си лула. Както обикновено, старецът си дуднеше нещо.

Пътят бе пуст, с изключение на пенсионирания пехотинец и шивач на платна, което изненада Темпър, защото още не бе ударила първата вечерна камбана.

— Добър вечер.

Ренгел се обърна.

— А? Добра вечер? — процеди той през зъби. Присви очи, кимна кисело и се обърна към капака. — Такава е. Освен това е зла. Изненадан съм да те видя навън. Мислех си, че си по-умен от това.

Темпър се ухили. Думите на Ренгел винаги бяха или сладникаво сантиментални, или черногледо цинични, в зависимост от това дали беше пиян или трезвен. Темпър прецени, че в момента бе леко наквасен, но нощта бе още млада. Той погледна към ниските облаци, препускащи по небосвода, подгонени от вятъра.

— Не изглежда толкова зле.

— А? Зле? — Ренгел погледна нагоре и се начумери. — Не говоря за проклетото време, глупако. — Той задърпа капака. — Проклет, ръждясал, Тогг да те изяде, Гуглата да те вземе…

Темпър се приближи.

— Дай да го видя.

Ренгел отстъпи и започна яростно да пухка лулата си.

— А ти къде си роден, момче?

Темпър разгледа мандалото и се усмихна. Опита да си спомни последния път, когато някой го бе нарекъл момче.

— Итко Кан или там някъде. Защо?

Темпър чу как Ренгел изсумтя зад гърба му.

— Ако беше роден тук, тази вечер щеше да си стоиш вкъщи, повярвай ми. Не знаеш. Бунтовете, кланетата и тем подобни, които бяха предсказани за тази година. Може би дори предизвикани. Лунна сянка. Душите на мъртвите излизат под Лунната сянка. Те и други неща излизат, дори по-лоши.

Темпър успя да помръдне мандалото и да затвори кепенка.

— Лунна сянка? Чувал съм за нея. Но съм нов тук.

— Редки са, слава на боговете.

Ренгел пристъпи напред. Миризма на ръждивлист, топено лепило, пот и джин лъхна Темпър и проникна дълбоко в ноздрите му. Старецът се олюля, сякаш го бе духнал насрещен вятър, след което изпусна гъст облак дим.

— Миналия път не бях на острова, защото служех на борда на Ездачът на бури. Бях малък сополанко, това беше преди почти петдесет години. Бездните на Сянката се отварят. Навън излизат прокълнати души и нови биват засмукани. Демони плъзват по улиците. Чух ги. Вият така, сякаш искат да погълнат душата ти. — Той мушна Темпър в гърдите с дръжката на лулата си. — Избягвай всеки, който е бил докоснат. Те ще бъдат отнесени.

Докоснат. Често срещан термин за всеки, който познаваше Лабиринтите. Уменията, в които трябва да навлезеш, можеха да бъдат научени, но доста по-често се случваше човек просто да е роден с тях — Талантът. Несъмнено в миналото е имало много хора, покварени от тази дарба, които са изчезвали през нощта. Но според Темпър те най-вероятно са били отвличани от суеверната тълпа и изгаряни на клада или бесени. Обърна се към Ренгел и му кимна тържествено, а старецът му отвърна със същото.

Жена се развика над главите им:

— Ренгел!

Вдовицата Тийл хвърляше мълниеносни погледи над тънкото перило на един прозорец на втория етаж. Темпър се усмихна и махна за поздрав. Той винаги се смайваше от това колко много вдовицата приличаше на тлъст лешояд, заметнат с черен шал. Тя изчезна и затръшна капака на прозореца.

Ренгел прехапа лулата си и промърмори нещо под мустак. Темпър почука по мръсните дървени летви на капака.

— Здрав като скала, струва ми се. Аз също смятам да стоя на закрито тази нощ, така че не се тревожи. Ще дегустирам пивото в Обесения.

Веждите на стареца потрепнаха заинтригувано.

— Какво? Ще дегустираш, така ли? — рече той и се ухили, изпускайки поредното валмо дим. — Е, не бързай с решението, а?

Темпър се засмя.

— Богове, не. Сигурно ще ми отнеме цялата нощ, та чак до сутринта.

Ренгел се поколеба на прага, след което направи знак с пръст на Темпър да се приближи. Изръмжа тихо:

— Какво знаеш за Завръщането?

Темпър поклати глава, объркан.

Старецът му махна да си върви, нетърпеливо или може би отвратено.

— Стой на закрито, приятелю. Зли неща ще завладеят нощта.

Темпър отстъпи назад, чудейки се как да разбира това предупреждение. Ренгел почука на вратата и посочи нещо, изписано с тебешир на дървото, след което я хлопна. Трясъкът отекна надолу по тясната уличка.

Табелата на Хана на Обесения на Кууп беше точно това: рисунка на обесен мъж със завързани зад гърба ръце, а главата му бе наклонена под невъзможен ъгъл заради счупения врат. Дъждът, който вече се сипеше свободно, връхлиташе на пориви. Пелерината на Темпър висеше тежка и студена от раменете му. Чуваше как вълните се блъскат в пилоните на няколко пресечки оттук, а заливът лъщеше в далечината като продължение на дъжда.

Облаците все още задържаха малко от дневната светлина, но здрачът скриваше всичко, което бе на повече от един хвърлей разстояние. Вечерта се превръщаше в нощ, която да смрази кокалите и притъпи живеца на жителите на Малаз. Темпър нямаше търпение да седне на обичайното си място, което бе съвсем близо до огромното огнище. Надяваше се Корин да се отбие, за да я пита за Лунната сянка и тази работа с предсказанието… въпреки че бе изминала почти седмица от последния път, когато разговаряха. Всъщност той се опасяваше, че никога повече нямаше да я види. Сам беше стигнал до няколко заключения. Това със „Завръщането“ му намирисваше на онзи култ, който боготвореше Келанвед, мъжът, който заедно със своя другар Танцьора бе основал и построил Империума. Двамата бяха в неизвестност от години. Някои смятаха, че бяха мъртви, други пък вярваха, че бяха попаднали в някакъв вид магьосническа изолация.

От другата страна на пътя от Хана на Обесения се гърбеше ниската каменна стена на това, което местните смятаха за най-древната постройка в града. Изоставена каменна къща, вече твърде западнала, за да може да бъде възстановена. Досега Темпър не й бе обръщал особено внимание, но разказът на стария Ренгел му бе припомнил друго местно суеверие: вярването, че къщата е била построена преди града и винаги е била обитавана от призраци.

Носеха се слухове, че именно там са живели Келанвед и Танцьора, заедно с неколцина други, сред които били Дасем и настоящият Регент Въслата, докато кроели своите планове за това, което последва. Като я гледаше сега, в тъмната, влажна нощ, с черните крайници на мъртви дървета около нея и с пустия и гробовен двор отзад, къщата наистина изглеждаше зловеща. Местните предпочитаха да се преструват, че не съществува, но когато трябваше да я споменат, неизменно я наричаха „Скръбния дом“[9]. Самият Темпър не можеше да повярва, че човек със здрав разум би живял тук — което означаваше, че Келанвед и Танцьора може би някога се бяха взирали навън през опустелите й прозорци. Той сви рамене и се извърна. Разбира се, че бе обладана от призраци. Според него цялата Империя бе обладана от призраци, по един или друг начин.

Двама мъже стояха в дъжда пред Хана на Обесения с гърбове, притиснати в стената. Бяха достатъчно близо до входа, единият от едната страна, а другият от другата, за да може Темпър да чуе как капките барабанят по кожените им пелерини. Беше почувствал погледите им още, когато бе взел последния завой преди хана. Но сега гледаха встрани.

— Гадна нощ за стража — ухили се Темпър на единия от мъжете.

Очите на мъжа проблеснаха в негова посока, огледаха го от главата до петите и после отново се насочиха към влажната нощ.

— Чакаме приятел.

Темпър спря пред стълбите, които водеха надолу към входа. Всички знаеха, че Ханът на Обесения бе кръчма на ветерани, така че тези двамата нямаше защо да се преструват, че не стоят на стража заради някой свой приятел вътре. Той почти отбеляза този факт, но после размисли: изглеждаха зелени. Може би просто не знаеха правилата на играта. Чувствайки се стар, Темпър заслиза по стълбите.

Кръчмата на Кууп бе втората най-древна постройка в град Малаз или поне в това се кълнеше Кууп. Истина или не, сградата наистина бе дълбоко вкопана в улицата, а външните й стени бяха огромни плочи дялан варовик — досущ като този, от който бяха направени стотиците безименни развалини из целия остров. Салонът на хана се намираше толкова под нивото на улицата, че стръмното стълбище до входната врата бе досущ като стълбата на кораб, която водеше от палубата до кабините и салона. Изтърканите стъпала бяха мокри и хлъзгави, а на прага се бе образувала локва от дъждовна вода. Пелерината на Темпър се оттичаше в локвата, докато той изцеждаше водата от косата си. Хвана желязната дръжка на дъбовата врата, а с другата ръка докосна белезите от длета, които се пресичаха по ниския трегер на сградата, деликатни като паяжини. Той вярваше, че всеки има своите лични суеверия, най-вече войниците и моряците. Това бе едно от неговите. За Темпър то бе израз на признателност към забравените строители, които бяха вдигнали каменните блокове. Нещо като благословия, не бе сигурен дали дадена или приета, както и молитва за собствената му сигурност. Все пак той живееше на втория етаж. Или по-скоро на нивото на улицата. Тесният му като стрела прозорец отстоеше на не повече от един лакът разстояние над уличката между хана и варосаната тухлена къща на Сийл зад него.

Салонът на Хана на Обесения бе голям и широк, а гредите на тавана бяха достатъчно ниско, за да може човек да ги докосне или, ако не внимаваше, сериозно да нарани главата си на тях. През годините тези греди бяха слагали болезнено рязък край на безчет пиянски вечери. Два реда дебели каменни колони се извисяваха в центъра на помещението и сякаш маркираха пътя към веселата камина с големината на лодка, която се намираше точно срещу вратата. Дълги дъбови маси се протягаха от двете страни на тази централна алея, всяка огряна различно от огъня в зависимост от това колко близо бе до него. Каменните стени бяха голи и напълно безлични с изключение на някоя и друга ниша с окачена вътре слаба лампа. Но повечето светлина в помещението идваше от бронзовите маслени лампи, висящи от дебели железни куки, забити дълбоко в колоните и стените. Огромната камина осветяваше далечния край на салона с потрепваща кехлибарена светлина, разпръскваше студения въздух и правеше цялото помещение много по-уютно.

Имаше много пушек и въздухът бе задимен, но поне бе топъл и сух. Темпър разхлаби пелерината си. От двете му страни мъже говореха, смееха се и пиеха. Много по-голяма тълпа от обикновено. Освен това по-млада и по-шумна. Анджи мина наблизо с червеникавокафява стомна, опряна в хълбока и започна да допълва халбите. Кимна разсеяно на Темпър, вече изтощена. Той й се усмихна в отговор, но нея вече я нямаше. Горкото момиче. Беше свикнала да обслужва мълчаливи стари пияндета, които ближеха един напръстник алкохол в продължение на два или три получаса. Но тази вечер определено щеше да заслужи надницата си.

Когато Темпър мина между масите, той усети тежестта на множество погледи и спря, но нито един от мъжете не го погледна в очите. Вместо това се втренчваха в чашите си или в масата и започваха да мърморят, сякаш с надеждата той да продължи по пътя си като всеки гост, който не беше добре дошъл. Това бе необичайно поведение за мъже, които изглеждаха достатъчно жилави и корави, за да са избягали от някой затворнически кораб или за да попълнят постоянния недостиг на гребци във флотата на Империята. Темпър се насочи към обичайното си място, усещайки странния заряд във въздуха.

Когато мина покрай последните маси, той зърна група опърпани на вид мъже, облечени в прокъсани туники и пелерини, които изглеждаха като намерени на улицата. Мъжете седяха заедно с неколцина други, чиито белези и яки тела говореха за военна служба. Необичайна тълпа за хана на Кууп. Но старият Ренгел го бе предупредил да очаква странна нощ.

Някой седеше на любимата му пейка до задната стена. Виждайки колко претъпкан бе ханът, Темпър бе очаквал това, но все пак се подразни. Не можеше ли Кууп да запази любимата му маса? Бездруго плащаше наем на проклетия кръвопиец. За какво даваше тези пари? За малката килийка горе? За ужасната храна?

Мъжът, седнал на мястото му, носеше кожена жилетка върху ватирана ленена риза, която висеше на дрипи над кожените му гамаши. Намазнените кожени ремъци за пристягане на китките не можеха да скрият белезите по кожата на ръцете му: сбръчкани остатъци от изжулена плът, тънки, бледи полумесеци, оставени от метално острие и гневните розови петна на кожа, заздравяла след изгаряне. Главата му бе сведена ниско и той разговаряше тихо със съседа си, който се бе свил в сянката.

За миг Темпър се поколеба. Чудеше се дали да заговори мъжа. Не, че очакваше той да му отстъпи мястото си — просто искаше да го накара да вдигне глава, за да разгледа чертите му. Но лицето на мъжа остана извърнато на една страна. На Темпър му се стори, че го криеше нарочно. Той съкрати разстоянието помежду им още малко, но точно тогава Кууп се материализира на пътя му. Беше излязъл от една тясна странична вратичка. Съдържателят огледа салона с ръце, скръстени зад кожената престилка. Махна към единствената празна маса и Темпър тръгна натам; беше изкарал половин ден на смяна и не възнамеряваше да прекара дори секунда повече на крак.

Кууп седна с него.

— Извинявай за това, Темп — рече той и вдигна една гарафа, пълна с прасковено бренди.

Темпър кимна.

— Голяма тълпа — отбеляза той, но Кууп продължи да налива брендито без да му отговори. Темпър сви рамене и вдигна пълната чаша с бренди за наздравица.

— За Империята — каза Кууп и също вдигна чашата си.

— За морското дъно — отвърна Темпър и погълна питието.

Кууп подсвирна и опря гръб в стената, за да разгледа по-добре клиентите си.

— Да, различна сган. Но е само за тази нощ.

— Лунна сянка.

Кууп го погледна.

— Да, така е. Но за първи път чувам за нея.

Извади един парцал изпод престилката си и избърса потното си чело, след което подсуши рехавия си перчем от къдрава червена коса.

Темпър се облегна на масата с лакът и кимна към салона.

— Грубовати ми изглеждат…

Кууп махна с ръка, сякаш за да прогони думите му като досадни мухи.

— Тихи са, имайки предвид младостта им. Досега нищо не са счупили, ако не броим печатите на две бъчви тъмна бира.

Изкикоти се самодоволно.

Темпър въздъхна. Според него най-големият недостатък на Кууп беше неговият непоклатим оптимизъм. Идваше на такива щедри дози, че ако човек не го познаваше достатъчно добре, би решил, че е празноглав. Темпър си помисли, че може би Кууп имаше причина да бъде вечно изпълнен с надежди, при всичкото това злато, което минаваше през ръцете му.

Зачуди се дали по-късно да не навести Сийл. Боговете знаеха, че тази нощ младият взводен лечител сигурно имаше нужда от компания. Но момчето сигурно вече бе потънало до лакти в медицинския си шкаф. Изведнъж на Темпър му дойде по-добра идея и той махна на Кууп да се приближи.

— Да си виждал Корин наоколо?

Пивоварят го дари с широка усмивка и би го смушкал закачливо с лакът, ако смръщената гримаса на Темпър не го бе предупредила, че ще получи юмрук в отговор. Усмивката му се стопи, докато обмисляше въпроса.

— Не, не мога да кажа, че съм я виждал. Съжалявам, Темп.

Темпър сви рамене и се облегна назад.

— Мислех си, че поне ще се сбогува с мен.

— Същият стар Темп, винаги мислиш най-лошото. Ще ти изпратя една халба тъмно.

Кууп се изправи и плесна Темпър по рамото.

Темпър му махна да се разкара и наклони стола си назад, така че да се опира в стената. Видя само едно-две познати лица наоколо, а всички маси около неговата бяха отрупани с хора. Лицата принадлежаха на други двама мъже, отседнали при Кууп: Фаро Балкат, слаб и съсухрен пръч, който поглъщаше паралтова[10] вода сякаш не беше отрова и рядко знаеше дали беше ден или нощ. Другият беше Тренек. Той беше великан, широкоплещест и тъп като бедерин[11], който понякога работеше като охранител за Кууп в замяна на безплатна бира.

Въпреки че пивоварят бе отхвърлил с лека ръка киселите му предсказания, Темпър се боеше, че може би никога повече нямаше да види Корин и да бъде промушен от острия й като талийска кама език. Беше я срещнал… преди по-малко от месец, нали така? А вече очакваше всяка тяхна среща с нетърпение, което изненадваше самия него. Обичаше да слуша нейните разкази за легендарни военни кампании, прокарани с щедро количество вино. Опита се да си припомни последния им разговор: беше ли изтърсил нещо по-глупаво от обичайните непохватни намеци? Може би някоя дебелашка шега за два стари бойни коня, делящи една конюшня за топлина? Въпреки че и двамата бяха ветерани и виждаха света през същите цинични очи, тя се отнасяше с него така, сякаш не беше обикновеният войник, за когото се представяше. Може би Темпър просто си въобразяваше, но нима не беше възможно тя да вижда нещо повече от това?

Анджи излезе от стаичката на прислугата и пътьом тропна пред него една калаена халба, пълна с тъмна малазанска бира. Той й махна да се върне, но тя поклати глава и кимна към жадната сган. Минавайки покрай една маса наблизо, един от мъжете я стисна за дупето. Тя се завъртя и го поля с бира, след което трябваше да я спрат, за да не разбие чашата в черепа му. Отвред се чуха подсвирквания и весели възклицания.

Избликът накара мъжа, седящ на любимото място на Темпър, да вдигне глава. Изгарянията на ръцете му стигаха чак до лицето и изведнъж Темпър осъзна какво ги бе причинило: имперски алхимични муниции. Най-вероятно запалителна бомба.

Грубияните се успокоиха под неодобрителния му поглед и това изненада Темпър. Сред войниците, които познаваше, подобен поглед би предизвикал хвърлен стол, халба или каквото беше под ръка. Темпър видя как мъжът отново се обърна към събеседника на своята маса. Той ръкомахаше и сякаш имитираше промушване с меч. Късият ръкав на туниката му се запретна за миг и разкри татуировка: извит мост на фона на пламъци. Емблемата на бригадата на Подпалвачите на мостове.

Темпър се почувства така, сякаш пламъците бяха обгорили собственото му сърце. В другия край на салона седеше мъж, с когото може би се бе срещал в миналото — в един различен живот. Копнежът да побегне накара ръцете му да затреперят. Бързо сведе глава и заби поглед в халбата си. По-вероятно беше двамата никога да не се бяха срещали; знаеше това. А и Мостовакът сигурно изобщо нямаше да го забележи и това щеше да си остане просто едно неприятно докосване до миналото. Принуди се да отпие още веднъж. Топлото малазанско пиво се изля в гърлото му като горчив мед. Почти се разсмя на глас, мислейки си за страха, който го бе сковал само допреди миг. Богове, човече! Една година след края на службата, а вече се държиш като пъзливо жребче.

Темпър понадигна поглед и огледа задимената стая. Вечерта беше студена и дъждовна; любимото му място до камината бе заето; миналото му се хилеше като череп на мъртвец от съседната маса и Корин за пореден път го бе зарязала сам, след като бяха прекарали толкова много вечери заедно, разказвайки си истории. А може би последния път имаше нещо особено в очите й. Темпър реши, че беше време за едно достойно оттегляне от негова страна. Освен това в стаята му го чакаше шише домашно червено вино, запазено точно за такива вечери, в които нищо не потръгваше както трябва.

Той стана и бутна стола си назад. Почувства как всяко едно око в салона се залепя за гърба му. Отвори вратата за прислугата, приведе се и пристъпи в едно преддверие, което Кууп бе превърнал в складово помещение чрез добавянето на няколко рафта. Стаята бе тъмна, студена и претъпкана. Темпър можеше да докосне двете стени без да протяга ръцете си. В стената имаше отвор, който едва побираше раменете му, въпреки че те бяха по-широки от раменете на повечето мъже. Той водеше до спираловидно стълбище, което извеждаше в кухнята и стаите, които Кууп даваше под наем, както и надолу към мазетата.

Темпър започна да се изкачва. Постоянното студено течение, което идваше от дълбините на сградата, го блъскаше в гърба и вледеняваше тила му. Зачуди се защо един Подпалвач на мостове би дошъл на острова. Сега, когато вече бе на път към стаята си, той изпита непреодолимото желание да се върне в салона, да седне до мъжа и двамата да се впуснат в спомени за отминалите дни. Но историите за пътешествия на пенсионирани или уволнени ветерани обикновено се оказваха тъжни или безинтересни. Темпър можеше да си представи съдбата на един такъв войник, напуснал бригадата на Подпалвачите на мостове: нито една служба нямаше да бъде достатъчно интересна и дори в пехотата щеше да се чувства като затворен в клетка. По-добре направо да го уволнят от военна служба. А след това — безцелно шляене и отегчителен цивилен живот.

Темпър му съчувстваше: когато собственото му място в бригадата бе заето от друг, той бе преживял нещо подобно. Дори се представи в местния гарнизон с фалшиви документи с надеждата да се върне към единствения живот, който бе чувствал като свой.

Но тазвечершната загадка не се изчерпваше с тайнствения мъж, заел любимото му място в хана. Минавайки покрай кухнята, Темпър махна за поздрав на готвача Салил, който му кимна в отговор, след което продължи да си вее с едно ветрило, седнал на стръмните стъпала, водещи към тясната уличка. Темпър заопипва пътя си нагоре в мрака към стаите на горния етаж, някои от които Анджи и нейните приятелки използваха за курвалък, а една беше заета от самия Кууп. Докато прекосяваше тесния коридор, Темпър си помисли, че и преди бе виждал подобна група дрипави мъже като тълпата, събрала се в салона тази вечер. Бяха слезли от една галера, дошла от другото островно селище Яката, закотвена за през нощта на един от обществените докове.

Той спря пред вратата, разгадал мистерията. Съдовете, регистрирани в Яката, можеха да се възползват от едно право, което позволяваше „пресичане“ на пътя на неимперски кораби близо до крайбрежието на Кюон[13] Тали. Или с други думи древната традиция на пиратството бе оцеляла в Яката. Този мъж, този бивш бригадир от Подпалвачите на мостове, сигурно се чувстваше съвсем като у дома си в такава престъпна компания.

Сигурно се бяха подслонили заради наближаващата буря; нищо чудно, че бяха оставили двама мъже на стража пред входа на хана. В Малаз сигурно имаше много представителства на търговски картели със стоки, „освободени“ от същите тези мъже.

Темпър извади ключовете, които държеше на кожен каиш около врата си. Беше почти сигурен, че бе успял да разгадае причините и характера на тълпата долу. Сега можеше да си пийне хубаво вино на спокойствие, без повече да мисли за тези мъже. Това, което оставаше да разбере, бе дали тази работа с Лунната сянка беше пълна глупост или не.

Втора глава

Назначения

Рибарят остави коричката хляб на масата до паницата с гореща супа. Отиде до прозореца, където един парцал се вееше на мразовития южен вятър. Жена му се обърна към него от стола си до огнището.

— Какво има, Тобен?

Той дръпна парцала и погледна на юг. Когато се обърна, очите му бяха мрачни.

— Трябва да изляза, любов моя.

— Сега?

Тя пусна в скута си пуловера, който кърпеше.

— Да.

— Не можеш да ловиш риба на светлината на тази луна.

— Вярно е — тази луна привлича други неща.

— Никога преди не е трябвало да излизаш.

— Не — отвърна той и се приближи до нея. Нежно измъкна пуловера от ръцете й. — Нещата не са такива, каквито бяха преди. Всичко е излязло извън контрол.

Тя вдигна ръка и той я стисна. Жената въздъхна.

— Не излизай — прошепна тя и стисна ръката му. — Моля те, не го прави. Страх ме е.

Той се приведе, за да целуне очите й. Слепите й, взрени в нищото очи.

— Съжалявам, пиленцето ми. Трябва да го направя.

— Тогава знаеш, че излизаш с моята любов.

— Да, скъпа моя.

Рибарят навлече пуловера. След това изрина малко жарава от огнището в мангала, после напълни късата си глинена лула и я запали с въглен от огъня.

— Лека нощ, любима — рече той и се усмихна. — Ще попееш за мен, нали?

Тя вдигна ръка.

— Знаеш, че винаги го правя. Върни се скоро.

— Така ще направя. Колкото мога по-скоро.

Тя се извърна към вратата и чу как вятърът стене по скалите, а океанът се притиска в брега с бавно, но настоятелно упорство. Вратата се затръшна. Тя сведе глава и скръсти ръце в скута си.

Студеният вятър духаше без да отпуска. Горе в небето препускаха облаци — знаменосци на плътния облачен фронт, завзел целия южен хоризонт. Нищо не помръдваше сред барачките по южния бряг на остров Малаз, под сребърното око на новоизгрялата луна, с изключение на рибаря, който вървеше бавно към залятия от вълните морски чакъл. Мангалът му искреше като факел в бръснещия вятър. За момент той спря и се заслуша; стори му се, че бе чул вой на хрътка, понесен от вятъра. Обърна премрежен поглед на юг и направи гримаса: синьо-зелени светлини проблясваха като пламнали мачти, пронизали тъмния хоризонт от облаци и вода. Моряците вярваха, че тези светлини примамват мъже към дъното и ги обричат на смърт.

Рибарят видя, че приливът почти бе достигнал лодката му на брега. Закрепи мангала в желязната поставка до мястото на гребеца, подпря носа на лодката с рамо и подскочи като опарен: дебела люспа лед покриваше дървото като втора кожа. Той изпсува безгласно и положи ръка върху дървото. Ледът се разтопи, кондензира се върху полираното от времето дърво и се превърна в пара, която вятърът открадна. Пеейки тихичко под нос, рибарят избута носа на лодката. Тя се плъзна по камъните и навлезе в морето. Когато водата достигна бедрата му, той скочи вътре.

Докато гребеше, рибарят си пееше една песен, която бе стара още по времето, когато първите мъже и жени бяха стъпили на този остров. Прегърбените, обветрени хълмове потънаха в далечината, сякаш самият вятър ги бе отнесъл.

С едното гребло той обърна лодката сред вълните, след което застана с лице към кърмата, като носа на лодката бе насочен на юг. Между нея и Малаз, който вече бе една далечна черна резка на северния хоризонт, морето се надигаше на тежки вълни, гладки като древните островни планини. Градушка бомбардираше белите гребени на вълните около лодката, но не докосваше сивата коса на рибаря, вееща се на вятъра. Дълбоки океански вълни, високи колкото кораб, надвисваха над него, разпенени и посребрени от лед и мраз. Но после се спускаха под носа на лодката, нежни и хрисими като тучна ливада, а рибарят продължаваше да си тананика на вятъра.

От юг се задаваше фронтът на бурята, един гъст и тъмен покров от разбеснели се облаци. Снегът и лапавицата се разтапяха на дъжд и разсейваха много преди да достигнат лодчицата. Светкавици пореха облачната плът, а дъното на облачния фронт просветваше в изумрудено и тъмно синьо. Рибарят не виждаше това; той гледаше на север, захапал лулата си, и пееше своята песен, докато вятърът крадеше думите от устата му.

Киска скоро изгуби от поглед мъжа, който бе изскочил пред нея толкова внезапно. Това отново й замириса на Лабиринтите и започна да се надява, че възможността да бъде проследен изобщо не му бе дошла на ум. Ако се бе досетил, сега щеше да е зад нея или може би щеше да я наблюдава от някоя пътека в Лабиринта на Мрака на Рашан, или дори от владенията на самия Гугла, Пътят на Смъртта. Независимо от това, че проникването в Лабиринтите в нощ като тази не й изглеждаше особено разумно.

Следвайки своята мишена и нейните телохранители, Киска бе навлязла във вътрешността на острова през складовия район и бе минала през най-бедните квартали, пълни с магазини за вехтории, лихвари и щавачи. Ако мишената й продължеше в същата посока, скоро щеше да се озове в един още по-ужасен район на Малаз, „Мишката“ — най-мръсната, мизерна и пропаднала част на града.

На първата кална улица, пресечена от дъски, използвани като мостове, мишената й зави рязко на север. Киска не бе изненадана от тази внезапна смяна на посоката; представи си отвращението на чужденците при вида на миризливите канални нечистотии и прогнилите кухненски отпадъци, плуващи в зловонна вода, изливаща се от близкото блато. Щеше да й бъде съвсем лесно да ги следи през лабиринта от улички, особено сега, защото повечето от тях бяха просто лепкави пътеки, проправени сред черните развалини, останали от бунтовете миналото лято. Но тя не обичаше да идва тук, най-вече защото бе израснала в тази част на града и бе прекарала по-голямата част от живота си опитвайки се да изпълзи оттам.

Мишената й постепенно се насочи към богатия търговски център. Прекосиха голям брой търговски улици, движейки се почти винаги на север, нагоре по тесни калдъръмени улички и покрай витрините на магазини, сега затворени и заключени поради бързо падащата нощ. Навлязоха в квартала на търговците на платове и започнаха да катерят хълмовете на североизток, които водеха до Светлините, достолепния богаташки квартал. Повечето имения стояха празни зад високите си порти и огради. Сега служеха за провинциални вили на собствениците си — аристократичните семейства, които бяха прехвърлили интересите си на север, през Протока на Ветровете и в Имперския двор в Унта.

Вечерта бързо изстиваше. Мразовит южен вятър, роден в Морето на Бурите, връхлиташе острова на шумни, смразяващи кръвта пориви. Облачният покров над града се носеше на север като димна завеса. Тежката й пелерина се издуваше и закачаше за обвитите в бръшлян железни огради, които очертаваха булевардите в района. Но единият ръб на пелерината винаги прилепваше плътно над десния й хълбок, защото там бе скрит арбалетът.

Киска спря в сянката на една древна колона — плинт за мраморната статуя на Нахт, острозъбото и крилато същество, което според легендите някога бе обитавало острова. Улиците бяха безлюдни. Последните хора, които бе видяла, ако изключим мишената и неговия ескорт, бяха неколцина скитници. Приведени под напора на вятъра и загърнати в прокъсани шалове, те бързаха към домовете си, подгонени от тъмнината.

Тази вечер. Точно тази вечер. Лунната сянка; Празникът на Всички Души; Нощта на Сенките. Имената нямаха край. Като малка, Киска бе научила всички стари легенди — истории, които бяха толкова фантастични и баснословни, че тя въздъхваше от досада всеки път, когато майка й ги споменаваше. Това бе до преди няколко дни, когато бе чула, че по някакъв тайнствен начин бяха предрекли Лунна Сянка за тази нощ. Оттогава бе подслушала няколко разговора, които кръжаха около зловещи истории за чудовищни хрътки, отмъстителни сенки и местната забележителност, известна като Скръбния дом. Когато това име се споменаваше, хората отправяха неясни предупреждения и разказваха още по-мрачни легенди; разкази за могъщи злодеи, които някога живели там и сякаш черпели злите си сили от самото място — Келанвед, Танцьора, Въслата и черното сърце на Империята, което предстоеше.

От историите, които бе чула, тя можеше да заключи, че всеки един жител на острова е имал праотец или роднина, изчезнал безследно по време на Лунна сянка. Циникът в Киска предполагаше, че нощта е била използвана като оправдание от безброй стари брантии и непрокопсани съпрузи, решили да изоставят семействата си.

Тя не се съмняваше, че точно в този миг майка й се бе барикадирала в стаята си и мълвеше горещи молитви, отправени към Чем, местния морски култ, надявайки се боговете да защитят нея и дъщеря й. Ако Киска бе разговаряла с нея през последните няколко дни, майка й най-вероятно щеше да се опита да я задържи вкъщи през тази нощ, точно както бе направила Агайла по време на бунтовете заради новите закони на Регента. Но още от малка Киска се бе научила да пренебрегва забраните на майка си, така че защо да я слуша сега? Особено след като това бе първата Лунна Сянка през живота й.

Мъжете, които следваше, крачеха смело по безлюдните улици. За тях тази нощ бе като всички останали. Дори, ако знаеха легендите, което бе съмнително, те най-вероятно щяха да ги вземат за чудат местен обичай, по време на който избягали души, чудовища и злодеи плъзват по улиците на Малаз. Отживелите суеверия на родния й остров караха Киска да се срамува. Но какво щеше да стане, ако прекратеше преследването? Ако решеше да се скрие в някой свещен район или храм? Ако се предадеше сега, тя вече можеше да си представи пренебрежителното ухилване на Нокътя, който я бе изненадал на покрива. Все пак какъв талант можеше да се очаква от местните хора?

Напред в далечината, сплескани под ралото на облачния мрак, нейната плячка и телохранителите му продължаваха да вървят нагоре по улицата. Тъкмо, когато взеха завоя и изчезнаха, от земята се надигна мъгла, която вятърът поде и завихри. Киска остана прикрита. Не знаеше дали мъжете не я чакат зад завоя. Можеше да мине покрай тях и да разбере този факт, едва когато студеното желязно острие се вреже между ребрата й. Или по-скоро, когато коприненото въже се пристегне около врата й като примка.

Киска се обви по-плътно с пелерината и опита да изтръска страха от сърцето си така, както би изтръскала влагата от плата. Просто трябваше да продължи напред с вярата, че още не я бяха усетили. Иначе нервите й просто щяха да се скъсат.

Завоят разкри тясно шосе, с две релси, издълбани в камъка през вековете от колелетата на каруци. Групичката бе изчезнала. В дъното на шосето, между две високи стени, се извисяваше огромна порта от дялано дърво. Киска знаеше какво имаше отвъд нея. Семейното имение на Е’Кариал. То беше скромно по размер, сравнено с останалите имения тук, но уютно, или поне така изглеждаше отвън. Освен това в него отдавна не живееше никой. Ако това бе среща, Киска не можеше да си представи по-усамотено място за нея. Разбира се, това можеше да означава също така, че пословично невежата издънка на клана Е’Кариал бе дошла в града, за да хвърли едно око на наследството си.

Тя рязко си пое дъх и прекоси шосето. Спря в началото на отсрещната уличка, където бръшлянът бе толкова избуял, че едва виждаше през него. При всяка стъпка гърбът й изтръпваше, прободен от въображаеми ками. Но обвитите в бръшлян стени я погълнаха без проблем. Тя изтича до една друга уличка, този път от кал, която водеше до задната порта на имението. Заобикаляйки дълбоките локви и борейки се с трънливия храсталак, който постоянно закачаше пелерината й, Киска почти пропусна нишата, скрита в сенките.

Тя коленичи пред покритата с мъх врата, оправи пелерината си и се заслуша. Дъжд барабанеше по върховете на листата, вятърът брулеше клоните над главата й и морският прибой ромолеше в далечината, блъскайки се в бреговете на острова. Вратата смърдеше на разложение, а нишата на входа на влажен хумус. Разбира се, тя не бе възнамерявала да отваря вратата. И един поглед бе повече от достатъчен, за да се увери, че това вече бе невъзможно: част от тежестта на стената се бе свлякла върху касата. Ако блъснеше разядените дъски, най-вероятно щеше да се изтърколи направо в задния двор. Това бе просто един по-добър начин за подслушване от това да подаде главата си над оградата.

Не чу никой, а стоя заслушана достатъчно дълго: петдесет удара на сърцето й. Най-вероятно бяха вътре в имението. Време беше да опита да прехвърли стената. Тя излезе от нишата и изгледа преценяващо каменните блокове и бръшляна, който се бе вкопчил в гладката им кожа. Никакъв проблем. За да си осигури прикритие, тя се покатери на място, където имаше три високи дървета арускус, израснали едно до друго в двора, скривайки оградата от поглед. След като подаде главата и раменете си над върха, тя разгледа градината. Изглеждаше дори по-зле от последния път, когато я бе видяла. Издигнатите лехи сега съдържаха единствено изсъхнали стебла и плевели. Патиото по средата бе окъпано в матова лунна светлина и заобиколено от мъртви листа. И точно там, на една мраморна пейка, която бе толкова бяла, че светеше в нощта, един до друг седяха двама мъже. Киска замръзна.

Не беше чула нищо, защото те мълчаха. И двамата гледаха към южното небе. Изглеждаха така, сякаш мълчаливо изучаваха облаците. Този вдясно бе мъжът, когото бе последвала, с дръпната гугла, обръснат скалп, тъмен като кирпич и дълга плитка, преметната през едното рамо. Другият бе старец, блед като призрак, белокос и с тънки рамене, прегърбени като свити криле, докато главата му бе наклонена под ъгъл. Седяха неподвижни като статуи и моментът сякаш се проточи вечно. Не можеха ли да помръднат, да промълвят нещо, да направят нещо? Киска се зачуди колко дълго можеше да остане в това положение, увиснала на стената и крепяща се на пръстите на краката си, пъхнати в една тънка цепка.

След известно време, което й се стори цяла вечност, но всъщност беше едва сто и петдесет удара на сърцето й, луната се показа през една пролука в облаците и сребърната й светлина прониза нощта като хвърлено копие. Старецът отметна глава назад и се засмя зловещо. Изглеждаше доволен от себе си, сякаш нещо, което бе казал, току-що се бе потвърдило. Мъжът от куриерския катер отвърна неохотно и уклончиво, но продължи да изучава нощното небе. Киска напрегна слуха си, за да улови думите им, но клоните над главата й шептяха и пращяха.

След още няколко разменени реплики, старецът грабна ръката на другия мъж и излая нещо. Мъжът се надигна и избута ръката от пелерината си. Каза нещо тихо на стареца, който не му отвърна, след което мъжът от катера тръгна към предния двор на имението. Старецът остана седнал, с клюмнала глава, сякаш бе гадател, който търсеше отговори и закономерности в изпочупените плочки и мъртвите листа, подухвани от вятъра. Киска внимателно се спусна долу.

На какво бе станала свидетел току-що? На една най-обикновена среща между двама отчуждени роднини или двама стари приятели? Тайна среща, да, но това не беше престъпление. Имаше нещо в това нощно рандеву, което й напомняше на ритуал, на някакъв обред. Старецът може би беше отритнат роднина. Нищо чудно Киска да бе попаднала на нещо, което семейство Е’Кариал искаше да остане скрито, някаква унизителна тайна. Трябваше да поразпита наоколо. Все пак събирането на информация бе част от работата.

Разнесе се силен вой — някакво куче в града виеше към блесналата луна. Звукът смрази Киска и й припомни разказите за демонични хрътки, които се срещаха толкова често в легендата за Лунната сянка. Ако този вой продължеше през цялата нощ, което бе много вероятно, Киска можеше да си представи историите, които щяха да се разказват утре сутринта на пазара — истории за смъртоносни нападения и ужасяващи свръхестествени зверове. Хората щяха да вярват в това, в което искаха да вярват.

Киска тъкмо се канеше да си проправи път назад през мокрите листа, когато чу нещо, дошло от другата страна на стената и се закова на място: тракане по плочките. Тя се поколеба за миг, чудейки се дали си го бе въобразила, но после скочи на стената, за да провери. Пейката бе празна, но до нея беше приклекнал мъжът от пристана, който по-рано я бе изненадал с внезапното си появяване. Той се изправи над вързопа в краката си и изчезна в нищото така, сякаш сенките се бяха обвили около него. Киска ахна. Магията на Лабиринтите. Трябваха й няколко секунди, за да осъзнае какво беше оставил след себе си, свито на плочките: старецът, лежащ неподвижно по корем.

Киска се пусна и завъртя, след което притисна гръб в бръшляна на стената. По главата й се посипаха капчици. Беше ли я видял? Сега нея ли щеше да се опита да убие? Киска извади дългия си нож. Дръжката му бе специално пригодена за париране на удари и това бе най-тежкото оръжие, което носеше, като изключим арбалета, който сега тя извади и насочи към уличката. Мъжът беше алхимик, това бе очевидно. Но кой Лабиринт? Начинът, по който сенките го бяха глътнали, й говореше за мрака на Рашан, но имаше и нещо друго, нещо различно. И това я плашеше най-много от всичко. Осени я ужасна мисъл: ами, ако този мъж беше Нокът? Изглеждаше достатъчно способен. Тя потрепна от ужас: пристигането на неизвестно официално лице, телохранители от Нокътя, всичката тази тайнственост… да не би да се бе натъкнала на имперски Регент, който разчистваше сметките си? Ако това бе така, значи с нея бе свършено. Припомни си онази стара мъдрост: Ноктите никога не пътуват за удоволствие! Киска почти се изсмя на глас, но вместо това затвори очи и извлече утеха от тежестта на ножа, чиято дръжка стискаше в юмрука си.

Времето се точеше и най-накрая, с известна неохота, Киска трябваше да признае пред себе си, че никой не се опитваше да я убие. Вместо да стои и да чака смъртта, тя можеше да се опита да научи повече за това, което се бе случило тук. Прибра ножа в ножницата му и отново се покатери на стената. Нямаше никой наоколо. Луната обливаше занемарените градини с мъртвешкия си блясък. Второ куче започна да вие в нощта и звукът я стресна. Богове! Звучеше така, сякаш проклетият звяр бе точно зад гърба й!

Кой можеше да храни такива животни? Киска реши, че още преди пукването на зората щеше да намери звяра и да го намушка с ножа си, ако някой не я изпревареше. Тя внимателно се спусна в заградения двор.

Старецът бе промушен два пъти в гърба. Киска се зачуди дали това бе извършено по заповед на нейната мишена. Може би той бе направил предложение на стареца? Предложение, което не можеше да бъде отказано? А може би не знаеше за убийството. Възможно бе Ноктите или някой друг да бе решил, че тази среща не е трябвало да се случва. Тя преобърна трупа и започна да опипва дрехите.

Плъзна ръката си в туниката, която все още бе топла от кръвта. Мъжът сграбчи китката й и очите му се отвориха. Напълно инстинктивно Киска извади ножа и го заби в гърдите на мъжа, натискайки дръжката с цялото си тегло. Смъртоносен удар, беше сигурна в това, но старецът продължи да я гледа втренчено и да стиска китката й. Мъртвешко вкочаняване? Той се усмихна по ужасен начин и отвори уста. Текна ручейче кръв, което прокапа по брадичката му. Постоянен, необясним натиск я дръпна надолу към него. Кървавите устни се изпънаха в неодобрителна гримаса.

— Но аз съм мъртъв, разбираш ли? — прошепна той влажно. — И Лунната сянка е изгряла.

Изправена пред ужас, за който я бяха предупреждавали, но в който така и не бе повярвала, Киска напълно забрави своето откъслечно и неофициално обучение и изпищя.

Темпър се бореше с разядената от ръжда ключалка на вратата си, когато някой изрече името му от другия край на коридора. Той извърна поглед от упоритата ключалка. Корин му махна да се приближи иззад една открехната врата. Той изпъна гръб и понечи да я поздрави, но нещо в изопнатото й изражение го спря. Тя му махна отново, още по-нетърпеливо, и той тръгна към нея по коридора. Когато стигна вратата, Темпър се ухили и опита да надзърне в стаята зад нея. Тя бе една от онези, които Анджи и другите момичета използваха за да предлагат услугите си. Веждата на Темпър подскочи.

— Е, мислех си, че никога няма да ме…

— Просто влизай, проклет да си — изсъска тя, отвори вратата и го издърпа вътре.

Въпреки очевидния гняв на жената, Темпър не можеше да престане да се хили като идиот. Бяха съвсем близо един до друг в малката стаичка, не по-голяма от килер. Езикът й, остър като даруджистанска рапира, пронизваше всеки, който дръзнеше да се приближи твърде много. Но тук, в това тясно помещение, Темпър изведнъж пропадна в бездните на тъмно кафявите й очи и се изгуби във филигранните детайли на черната й татуировка, която започваше от върха на носа и стигаше до челото й.

Понякога му се струваше, че вижда интерес в тези очи, таен, прикрит интерес, но тази вечер в тях се четеше единствено загриженост. Беше бленувал за подобна среща, обикновено, когато алкохолът бе замъглил преценката му или самотата изпразнила гърдите му от топлина и той просто жадуваше да си поговори с някого. Но сега се чувстваше неловко, пронизан от ясния й поглед. Корин поклати глава.

— Не можеше да не дойдеш тази вечер, а?

За миг Темпър се почувства като непрокопсан съпруг, който се бе прибрал вкъщи след тридневен запой. Засмя се и посочи към стаята си.

— Корин — аз живея там. Къде искаш да отида?

— В казармите! Трябваше да останеш там. Защо просто не… о, няма значение.

Тя му махна да мълчи.

— Чуй ме — продължи Корин. — Имаме само минутка. Това, което ще ти кажа и направя, ще кажа и направя, за да спася живота ти. Разбираш ли?

Бяха много близо и той долови женственото й ухание — парфюм от някое непознато цвете? Чуждоземни подправки? Тамян? Някой му беше казал, че Корин бе наполовина напанка: кожата й бе наполовина тъмна. Темпър примигна и преглътна. Ето го и него, стар боен кон, отдавна излязъл в пенсия, но пръхти към минаваща наблизо кобилка.

— За да спасиш живота ми? Корин, смятам да си легна, прегърнал бутилка червено вино. Това е всичко… освен ако ти не си наумила нещо друго…

Очите й проблеснаха гневно.

— Проклет идиот. Опитвам се да спася безполезната ти кожа.

Тя вдигна юмрук и разтвори дланта си. На бледата плът лежеше малка значка. Металът бе изрисуван и емайлиран с емблемата на Подпалвачите на мостове — каменна арка над поле от пламъци. Бригадата на Подпалвачите на мостове, някога част от Трета армия, към която принадлежеше мъжът долу. Армия, която Дасем, с Темпър до него, бе повел към Фалар и Седемте града.

Единствената мисъл в главата му беше: значи я заобикаля миризмата на дим. Тежка, дрезгава миризма, която придобиваше смъртоносно значение в компанията на тази значка.

— О, не — простена той. — Гугло, не. Защо? Какво искаш?

По коридора се чуха стъпки. Корин се наведе към него.

— Искам да правиш това, което ти казвам, защото знам кой си. Познах те. Бях при Ю’Гатан. Видях как Мечът се чупи. Знам — каза тя и докосна ръката му. Кожата й бе топла и твърда през ризата. — Не се замесвай тази нощ и това ще си остане наша тайна. Просто… не се замесвай.

Вратата зад него се отвори. Той се обърна. Мъжът с белезите от изгаряне стоеше в коридора, а зад него стърчаха двамата му съседи по маса с вдигнати арбалети. Мъжът изгледа Корин, която му отвърна с кратко кимване.

— Невъоръжен е — каза им тя.

Единствената мисъл в главата на Темпър бяха думите й: знам кой си. Това означаваше ли, че е била изпратена? За да го наблюдава? Той се чувстваше напълно зашеметен, сякаш всичко, от което се бе крил през изминалата година, се бе срутило отгоре му като подкопана стена.

Погледът на мъжа бе измамно празен.

— Казвам се Аш — рече той меко. — Сержант Аш. Ти, от друга страна, си мой затворник.

Накараха го да седне на една маса в ъгъла. До него беше Кууп, а отсреща седяха Тренек и старият Фаро Балкат. Старецът изглеждаше заспал, облегнат на стената, с очи, които се взираха в нищото. От боядисаните му в лилаво устни се точеше мазна лига. Странно защо Тренек нежно го подпираше с огромната си лапа. Темпър хвърли кръвнишки поглед на Кууп, който изглеждаше повече объркан, отколкото разтревожен, след което се обърна към Аш. Беше казал, че е сержант, но най-вероятно беше офицер. Стоеше в центъра на стаята и се съвещаваше с Корин и неколцина други.

— Какво ще правят? — прошепна Кууп.

— Не знам — отвърна Темпър. Отначало бе помислил, че са дошли за него, че най-накрая бяха стигнали до неговото име в дългия списък на Въслата с врагове. Но сега се чудеше.

— Какво се случи? — попита Кууп.

Пивоварят извади парцалчето и попи изпотеното си чело.

— Аз съм си виновен — изхлипа той. — Не мога да повярвам, че го направих. Накараха ме да освободя целия си персонал. Как можах да се хвана на това?

— Но защо, човече? Защо?

Кууп примигна тъпо.

— Крадци са, разбира се. Шайка проклети крадци!

Темпър едва не се изсмя. Обърна се и опита да улови погледа на Корин.

— Не, Кууп. Мисля, че е нещо повече от това.

Корин срещна погледа му, но лицето й остана безизразно, сякаш го виждаше за първи път. Той кимна едва доловимо, за да й покаже, че е разбрал и погледна встрани — право в очите на Тренек. Грамадният мъж се втренчи в него, или по-скоро през него. Челото му бе плувнало в пот. Стискаше ръба на масата толкова силно, че кокалчетата му бяха побелели.

Темпър бе разговарял с Тренек само два-три пъти. Мислеше го за глупав и безвреден, като малко дете, затворено в тялото на великан. Беше ли ужасѐн от всичко това, или просто безумно разлютен? Темпър си мислеше, че трябваше да каже нещо успокоително на тези мъже, но не знаеше какво.

Той наклони леко главата си на една страна и започна да разглежда мъжете, които ги бяха взели в плен. Повечето от тях, някъде около тридесет, се бяха събрали близо до вратата и си шепнеха възбудено. Аш, Корин и около десетима други седяха заедно на две маси, прилепени една за друга. Темпър предположи, че средната възраст на втората група бе около тридесет и пет. Те стояха прави и нагласяха каишите на оръжията си, а някои дърпаха нагоре коланите си и ги пристягаха. Двама-трима пушеха къси глинени лули. Никой не говореше. Темпър разпозна трима уикски туземци, мустакати и облечени в обковани с желязо ризници от варена кожа с бронирани ръкави; двама тъмнокожи от Дал Хон, като бузите на единия бяха украсени с извитите разрези на лицевото белязване; докато дясното око на другия бе млечно бяло; един напанец, нисък и набит като пън, синкавата му кожа избеляла до силурско зелено; двама мургави мъже от Седемте Града, облечени в ризници под дълги туники, които бяха затегнали с колани, а останалите най-вероятно бяха от Кюон Тали, облечени в армейски малазански ризници, единият с няколко реда сини стоманени ромбове, вковани в кожата. Всеки един от войниците притежаваше арбалет, който или бе преметнал на гърба си, или бе оставил на масата пред себе си. Къси мечове висяха от колани и стърчаха над рамене. Ветерани, най-вероятно всичките Мостоваци.

Другата група бе съставена от дрипавите скитници и главорези, които Темпър бе разпознал по-рано. Много от тях носеха извити къси мечове, прибрани в ножниците с ефесите напред, както правеха джакатанците, докато други носеха обикновени талийски дълги ножове и извити ками от Дал Хон, а двама бяха препасали дълги, двуостри унтански мечове за дуелиране. Бяха облечени в шарен миш-маш от брони, като най-тежките бяха жилетките от варена кожа и дебелите кожени туники.

Някои все още нагласяха кожите си, очевидно чувствайки се неудобно в тях. Темпър извърна поглед, отвратен: градски здравеняци, но сред тях нямаше нито един ветеран. Погледна към Аш. Какво можеше да се надява да постигне с тях? А Корин? Свела глава, тя си шушнеше нещо със сержанта. Темпър се втренчи в нея без да мига, надявайки се силата на погледа му да я накара да вдигне глава. Знаеше, че Корин бе маг, но беше ли маг от кадрите на Подпалвачите на мостове? Досега бе смятал, че всички те са загинали по време на кампаниите в Седемте Града и Дженабакъз.

Темпър въздъхна и потърка очите си. „Всички богове над и под нас!“, помисли той и поклати глава. Седемте Града. Ю’Гатан. Почти можеше да помирише слабото пустинно ухание на канела, да почувства садистичната жега. Този ден, това предателство — върнаха се като промушване в гърдите с кама и той потрепна. Спомни си как се бяха вдигнали облаци прах, които изгориха гърлото и заслепиха очите му; спомни си ордите защитници на Седемте Града. Видя Дасем, невероятно пронизан, подкрепян от Хилт. Спомни си как бе зърнал Дасем да се препъва, да се държи за гърдите. Беше казал нещо на Темпър, някаква шега или думи за сбогом, заглушени от писъците на битката.

Темпър осъзна, че бе стиснал зъби и отпусна челюстта си, след което освободи напрежението, сковало мускулите му с една дълга, бавна въздишка. Сега двамата с Корин знаеха един за друг. Какво точно искаше тя от него? Може би нищо. Може би това бе просто едно предупреждение да държи главата си сведена и да не се намесва, иначе тя щеше да го разкрие. Може би наистина просто се опитваше да спаси кожата му. Темпър се наведе напред и опита да улови погледа й през стаята.

Изведнъж се разнесе кучешки вой, който мина през стените на хана като морантски снаряд. Издигна се и утихна, дълбок, кънтящ, най-свирепият и сластен вой, който Темпър някога бе чувал. Корин потрепна сякаш нещо я бе захапало, хвърли един паникьосан поглед към Темпър, след което бързо се извърна. Младите здравеняци започнаха да се озъртат с разширени от страх очи. Ръцете на ветераните трепнаха и те посегнаха към арбалетите си.

С крайчеца на окото си Темпър видя как една лукава и смущаващо кретенска усмивка разтегля дебелите устни на Тренек. Темпър преглътна, защото устата му изведнъж бе пресъхнала. Седеше тук, пленник на тайфа безскрупулни престъпници или дезертьори, предаден от една жена, в компанията на един глупак, един безмозъчен, разлигавен старец и един олигофрен, огромен като бедерин, и то в нощта, от която местните най-много се бояха. Възможно ли беше нещата да станат по-лоши?

Клепачите на Фаро Балкат се отвориха и разкриха белтъците на очите му. С напълно спокоен глас, сякаш си поръчваше нещо за пиене, той обяви в тишината:

— Лунната сянка е изгряла.

Киска се чудеше дали халюцинира. Изведнъж се бе озовала просната по гръб на тясното дъно на едно дълбоко дефиле. Реки от облаци се точеха като панделки по нощното небе над нея. Вятърът засипваше главата й с прах и фучеше по извивките на каньона. Тя потърка очи. Какво се беше случило? Лаещ смях я накара да скочи на крака.

Мъж се плъзна надолу по склона на каньона, като използваше ръцете и краката си при слизането, задълбавайки с лакти, за да се спира. Стигна дъното, падна и се претърколи, а мантията му се развя и разкри бели пищяли. Това бе мъртвият старец. Той скочи на крака и се втурна към нея. Киска побягна. Старецът изкрещя една дума и Киска се закова на място. Краката й бяха изтръпнали. Той я заобиколи и застана пред нея, ухилен като една от статуите на Нахт в градините и по улиците на Малаз. Киска все още можеше да мърда ръцете си, така че го удари с юмрук през устата, а той полетя назад, изненадан. Изведнъж Киска се почувства свободна и побягна към извивката на каньона.

След два завоя коритото свърши със задънен край под формата на скали, наслоени като нагънат плат. Киска изръмжа и се хвърли към тях. Започна да драпа нагоре с нокти. След като бе изкатерила около два човешки боя, прогнилите пластове започнаха да се ронят под нея като крехка стара кожа и тя се плъзна надолу, като обели хълбока и брадичката си. Известно време лежеше в прахта и дишаше тежко.

— Нищо не е толкова лесно, колкото изглежда, нали? Трябва да запомня това за после.

Киска изпищя и скочи на крака, вадейки ножа си.

Старецът се изхили и изтупа мръсотията от робата си.

— Аз съм мъртъв. Забрави ли?

Киска не позволи на върха на острието дори да трепне.

— Къде сме? Какво става?

Широката, налудничава усмивка на стареца се върна на лицето му. Той разпери ръце и се огледа.

— Великолепно е, нали? Това място?

— Какво си ми направил?

— Място — продължи старецът, — за чието съществуване от хиляди години се развиват теории. Място, чиито характерни черти съм извлякъл от древни източници. Едно място, едно селение, което, ако изобщо принадлежи на някого, принадлежи на мен. Моето селение, което аз трябва да управлявам като сюзерен. Пътят на Сянката.

Този мъж е напълно ненормален.

— Върни ме обратно. Не искам да съм тук. Искам да се върна вкъщи, в Малаз.

Той вдигна един крив пръст.

— А. Но ти си там, не виждаш ли? Все още се намираш на окаяното си малко островче. В същото време си тук. Две реалности, които се припокриват. Две места в едно и също време. Това се нарича Свързване.

— Не ми пука как се нарича. Върни ме обратно!

Устните на мъжа помръднаха, но думите му бяха заглушени от рева на звяр, който отекна в лабиринта от каньони около тях. По склоновете заваляха малки камъчета. Косъмчетата по ръцете и врата на Киска настръхнаха. Това не беше куче…

Мъжът погледна към склона на каньона, а лицето му посърна.

— Имаме по-малко време, отколкото се бях надявал.

Острието в ръката на Киска трепна. Тя искаше да побегне, да изпищи, да моли за помощ.

— Време за какво? Какво е…

Мъжът й махна да замълчи.

— Чуй ме. Казвам се Олег. Преди много години при мен дойде един мъж. Твърдеше, че се интересува от тайнството на моето познание. Започнахме да работим заедно. Споделяхме знания. Уменията и контролът му над Лабиринтите ме изумиха. Мен! Аз не признавам равен в тези умения, но той…

Старецът закри очите си с ръце, след което нададе нечленоразделен писък на ярост.

— Той ме предаде! Открадна откритията ми и ме остави да умра! — извика Олег и юмруците му се плъзнаха надолу към устата. — Работата на живота ми — изстена той, взрян в нещо невидимо. — Провалена. Изличена. Откъсната от мен като крайник. Зрението ми. Моето дар слово.

— Върни ме обратно, Олег — прошепна Киска. — Моля те…

Старецът вдигна лице към небето и извика:

— Ти… няма… да… успееш!

Киска го зяпна, изумена от крайността на неговата лудост.

Без да обръща внимание на камата й, той я хвана за раменете и я прикова с поглед. Очите му бяха като ями, в които нещо се гърчеше. Нещо неземно.

— Този мъж беше Келанвед, Император на Малаз. Тази нощ той ще се върне на острова. Ноктите и тяхната господарка несъмнено мислят, че се връща, за да завземе трона, но всички, които вярват в такива неща, са глупаци. Връща се, за да опита отново да влезе в Скръбния дом. Те преследват друга, много по-велика цел. Той и Танцьора.

Ръцете на Олег пареха върху раменете й. Киска опита да му се изплъзне, но той я стискаше като звяр. По някаква причина не можеше да се принуди да използва камата, за да се освободи — може би, защото не искаше да научава точно колко безполезна щеше да се окаже тя.

Олег продължи, а очите му вече бяха напълно бели.

— Ако успеят, това селение, в което се намираме, Владението на Сянка, ще стане тяхно! Преди много време Келанвед и Танцьора влязоха в това проклето място, което ти наричаш Скръбния дом и откриха нещо странно там. Трябваха им стотици години, за да разберат тези странни открития.

Той сведе глава с болезнена гримаса.

— Както и моите изследвания, разбира се. Но сега са готови. Трябва да бъдат спрени. Кажи… кажи на мъжа, когото срещнах — онзи сляп глупак! Кажи му, че самият аз влязох в Сянката и видях всичко. Бях прав!

Киска успя да се освободи и отстъпи назад.

— Но как мога да му кажа?

Олег отвори уста да й отвърне, но думите му бяха заглушени от титаничен, всепроникващ вой. Киска бързо се обърна, очаквайки да види звяра точно преди да сключи челюстите си около врата й. Но вместо това видя, че зад нея вече не се извисяваше скалистият задънен край на каньона, а имаше две лъкатушещи пътеки, разклоняващи се около изваяна от вятъра скала с формата на дърво. Тя се обърна към Олег.

— Какво се случва?

Олег прокара ръце през рошавата си коса.

— Напрягането от това да ги отклонявам ме изтощава — промърмори той сякаш на себе си. — Не остава много време.

Очите му се спряха на Киска.

— Кажи му… този мъж… преосъществяването трябва да е моментът на удара. На такъв като него може да бъде сложен край само по един начин — погребване! Кажи му, че Келанвед е планирал да загуби всичко, за да спечели всичко. Вече мога да предскажа, че триумфът му ще бъде гарантиран от неговото поражение.

— Какво, в името на Кралицата, означава това?

Олег се сгърчи.

— Той не бива да успява! Тронът е мой! Времето ни свърши.

— Но чакай, аз…

Зрението на Киска се замъгли и пейзажът почерня. Тя се препъна и падна. Влажен вятър я погали по лицето и тя чу ритъма на далечния прибой, като бавното биене на огромно сърце. Трупът на Олег лежеше в краката й, сред парчета от счупени плочки. Киска опипа с ръка главата си, която пулсираше болезнено. Какво се бе случило? Беше ли се случило нещо? Тя клекна до тялото и докосна кръвта, просмукала се в дрехите. Още беше влажна и лепкава. Какво се бе случило току-що? Какво беше това — някаква магия, илюзия? Ненормалните брътвежи на един луд?

— Проклет да си — прошепна тя на празната шушулка, която сега представляваше тялото на стареца. — Какво ми стори?

Тя се огледа. Откога бе стояла тук, изпаднала в транс? Над главата й се стелеха разтрошени облаци, от които на пресекулки се сипеше ледено студен дъжд. От време на време през облаците проблясваха звезди, но съвсем слабо, сякаш наплашени от дебелата сребърна луна, клекнала над хоризонта. Киска се извърна, разтърсена от думите на стареца.

Чудеше се какво да направи — да прекара остатъка от нощта, скрита в храсталаците до имението или да изтича да каже на някого какво бе чула току-що. Но на кого? Твърдината на Мок и Ноктите? Едва ли. Според Олег те бяха една от съревноваващите се сили. Една група сред многото на бойното поле, което тази нощ бе по-задръстено, отколкото те подозираха. Киска не беше сигурна, че може да си позволи просто да отиде при тях на сляпо. Тогава къде? Под-Юмрук Пел? Той беше предал цялата власт в ръцете на Ноктите, без дори да вдигне дебелия си задник от стола! Не, имаше само един човек на този остров, който можеше да й помогне да проумее всичко това: леля й Агайла. Тя щеше да знае какво трябваше да направи. Но все пак…

Киска погледна тялото. То изглеждаше противно плоско, сякаш заради загубата на кръв и тайни. Може би всичкото това говорене не беше нищо повече от последното инстинктивно излияние на един луд. Побъркан интригант до последния си дъх. Тази мисъл беше утешителна. Да, най-вероятно точно това се бе случило. Всичко друго… е, всичко друго звучеше твърде налудничаво.

Тя се обърна към крайбрежните хълмове, прегърнати от малки ниски облачета. Бурята сякаш не обещаваше нищо по-драматично от една красива игра на сенки и няколко часа силен дъжд. Трепереща от студ и напълно изтощена, Киска се загърна по-плътно в подгизналите си дрехи и прибра мократа си коса зад ушите. Такива мрачни, печални нощи винаги я потискаха. Тя се зачуди колко време беше изминало и дали щеше отново да успее да надуши следите на своята мишена по пътя за къщата на леля Агайла — мъжът, с когото Олег й бе заповядал да разговаря. Може би все още имаше някакъв шанс. И какво, ако отново успееше да го открие? Какво трябваше да направи? Да го пресрещне и да му каже, че има съобщение за него от един призрак?

Тя се обърна и изсумтя, когато видя това, което беше зад нея. Там стоеше мъжът с тъмно сивата пелерина, с вирната глава и поглед, вперен в нея. Пристъпи напред. Отблизо изглеждаше доста по-нисък, отколкото си бе представяла. Киска мушна дясната си ръка в пелерината и хвана дръжката на арбалета. Той вдигна ръце, все още стиснати в юмруци, и ги раздалечи. Между тях нямаше нищо, но Киска разпозна стойката на удушвача.

— Кой си ти? — попита тя тихо. Устоя на желанието да вдигне ръка към гърлото си. Той се приближи, без да продума. Киска отстъпи назад и обмисли възможностите си: колко далече беше стената? Там имаше ли някакво прикритие? Колко бързо можеше да бяга този мъж?

Тя мина покрай мраморната пейка и трупът на Олег, вървейки назад.

— Кой си ти! — извика тя, тъй като вече не я беше грижа за секретността на мисията й.

Той се ухили като хищник и продължи да напредва. Защо всички убийци бяха толкова самоуверени?

Той вдигна ръце над главата си, сякаш се надяваше, че може просто да се приближи и да я удуши. Прескочи трупа на Олег. Или по-скоро стъпи през него. Кракът му изчезна. Тя изтегли арбалета и стреля, но стрелата профуча през един безплътен образ, топящ се в сенките.

Успя да изплюе едно „Мамка му“ преди телта да се обвие около врата й изотзад. Ледено студена болка се вряза в плътта й като нож. Не можеше да диша. Искаше да изпищи, да се моли, да плаче, да направи нещо, каквото и да било. Но през гърлото й не можеше да премине нищо.

Убиецът се наведе напред и опря брадичката си в рамото й.

— Щях да те подмина — издиша той в ухото й. — Но ти беше толкова настоятелна. Това не е твоя работа. Ти си нещо, залепило се за ботуша ми. Сега те пращам при моя господар.

Киска усети как юмруците от двете страни на врата й се стягат за последното, фатално дръпване. Тя изви гръб, размаха ръце, изрита — но нищо не го разколеба.

Тогава нещо изплува в зрителното й поле като риба, издигнала се от непрогледните дълбини. Тяло и лице, които приеха форма… Олег. Сянката посочи към нещо над рамото й и устните помръднаха. Вятърът довя думи на гърлен език. Нещо избухна до Киска, чу се вик. Тя се завъртя в мрака, разперила крайници като звезда. Някъде наблизо някой пищеше и Киска се приземи на влажната, глинеста земя.

Тя бавно отвори очи. Дрехите й бяха горещи и прогизнали. Въртеше й се свят; ушите й звънтяха и пулсираха. Отново ли беше припаднала? Не, ревът на гръмотевицата все още звучеше като ехо, а от пелерината й се извиваше дим. Тя лежеше в северната леха в имението на Е’Кариал, жива, невредима, или поне така се чувстваше. Надигна се на четири крака, след което се изправи на два. Олюля се, чувствайки се напълно гроги, след което си проправи път през крехките стебла и треви до патиото.

Мраморната пейка беше преобърната. До нея имаше дупка в плочките, от която в мъгливия дъжд се издигаше пара. Истински удар на светкавица? Или магьосничество? Трупът лежеше там, където бе лежал преди. От убиеца нямаше следа.

Тя изпсува, или поне се опита. Това, което излезе от гърлото й, беше нещо средно между кашляне и крякане. Плесна с длан нагорещения плат на пелерината си. Как бе успяла да оцелее? Киска отметна косата си назад и залитна към прекатурената пейка. Беше твърде тежка и нямаше да може да я вдигне, така че просто се свлече на единия извит мраморен крак. Пръстите й проследиха раната на гърлото й. Пое си рязко дъх, вдигна ръка пред лицето си и се втренчи в ръкавицата. Кръвта бе тъмна, влажна и искряща на лунната светлина. Може би все пак не бе оцеляла.

Това й се стори много забавно. Киска се засмя, след което ахна от болката. Дъхът на Гуглата! Болеше я дори, когато преглъщаше. Може би това бе добър знак. Все пак призраците не чувстваха болка, нали така?

Тя си пое дълбоко дъх и почувства как въздухът стърже разранената плът на гърлото й като телена четка. Това определено бяха новини, които трябваше да съобщи на Агайла. Прикритието на Лунната сянка се използваше за уреждане на стари сметки. Трябваше да тръгва. Цялата тази суматоха нямаше как да не е привлякла нечие внимание. Все пак това беше кварталът на аристократите.

Звънтенето в ушите й бавно заглъхна. Стори й се, че чува далечни звуци: вой на хрътка. Точно така — свиреп вой. И още по-далечни пронизителни викове, които може би бяха писъци. В главата й влетя мисъл, от която болката й постихна: може би тази нощ всички бяха твърде заети, за да ги е грижа.

След думите на Фаро, сержант Аш погледна към масата на Темпър. Погледът му, закачулен и мрачен, се отклони за миг към един от мъжете му, след което отново се върна на пергамента, който изучаваше с Корин и неколцина други. Този мъж, според Темпър също ветеран от бригадата на Мостоваците, стана от мястото си и прекоси салона. Стъпките му отекваха като плесници в тишината.

— Накарай стареца да замълчи.

Носеше ризница с железни ромбове, занитени във варената кожа, както и кръгъл гладък шлем от черна стомана. Върхът на носа му беше отсечен. Имаше и тънък мустак, увиснал под брадичката. Изглеждаше отегчен, сякаш не го бе грижа дали старецът щеше да мълчи или не. На Темпър му се струваше, че в този случай външният вид не лъжеше. Щеше да пререже гърлото на Фаро, ако той се обадеше отново. До него Кууп зяпаше с увиснало чене, останал безмълвен от шок. Тренек продължаваше да гледа в нищото. Ръката на мъжа се обви около костената дръжка на кама, втъкната в колана му.

— Ще го накараме да млъкне — каза Темпър бързо.

Мъжът се поколеба, огледа ги, изсумтя и се отдалечи. Кууп зяпаше след него.

— Господи! Мислиш ли, че щеше да…

— Млъквай, Кууп.

Кууп трепна, засегнат. Темпър присви очи и хвърли поглед към Аш и останалите, събрани около далечната маса. Изучаваха нещо… може би карта?

Воят прозвуча отново, този път по-далечен. Мъжете се спогледаха, след това огледаха стените на хана. На Темпър му се стори, че напрежението в салона бе толкова плътно, колкото бяха завесите от дим, увиснали над масите. Фаро отново помръдна. Сякаш сънуваше нещо неприятно. Тренек нежно стисна рамото на стареца и Фаро промърмори нещо: някакви безсмислени брътвежи или може би друг език. Но Тренек сякаш го разбра. Стисна отново, кимна.

Вниманието на Темпър бе привлечено от стърженето на краката на пейки и тежки стъпки на ботуши по каменния под. Мъжете се готвеха да излязат навън. Аш стоеше до вратата и даваше заповеди на петима от тях. Темпър реши, че това бяха сержантите. С дванадесетимата ветерани и още около тридесет наемници, Аш имаше на свое разположение четиридесет въоръжени мъже. Плюс Корин; един истински маг би бил безценен. Но какво се надяваха да постигнат? Ограничена тактическа цел? Но каква можеше да е тя на този затънтен остров? Единственото, за което се сещаше, бе Твърдината, но в това нямаше смисъл. Там нямаше нищо, което да струва повече от един човешки живот. Освен ако целта им не беше нещо, а някой… официално лице на посещение в Малаз. Покушение? Но никой не тръгваше да покушава един човек с четиридесет въоръжени мъже. Тогава може би… похищение? Темпър поклати глава. Нелепо!

Аш и Корин тръгнаха към тяхната маса. Мъжът спря на една ръка разстояние от тях и започна да наглася една от бронираните си кожени ръкавици.

— Имате думата ми, че ще видите зората, но само, ако седите тук и не създавате неприятности на хората ми — рече той и погледна към тях. — Разбирате ли?

Само Темпър кимна. Кууп усукваше парцала си с ръце, а Тренек вдигна глава, но погледна не към Аш, а към Корин. Изглеждаше така, сякаш се канеше да й зададе въпрос.

— Добре тогава — каза Аш и се отдалечи. Корин остана на място и изгледа Темпър по начин, който сякаш казваше: „Прави това, което ти казва“. Той просто я гледаше, несигурен как да отвърне. Корин хвърли любопитен поглед към Фаро, сякаш го виждаше за първи път.

Темпър гледаше как мъжете се точеха навън. Пламъците на мангала подскачаха, подхванати от поривите влажен въздух, влитащи през вратата. Корин нарочно се бавеше, за да излезе последна. Очите им се срещнаха през задимената стая. Тя сви извинително рамене, след което излезе. Останаха само четирима мъже. Те изглеждаха като обикновени наемници, събрани от улицата, или поне така му се стори на Темпър. Най-вероятно пред вратата бяха оставени още двама на стража, които щяха да бъдат сменени с напредването на нощта. Четиримата седяха около една маса, която се намираше на половината път от тяхната маса до вратата. Някой веднага извади Кости. Дълго време единствените звуци в салона бяха воят на вятъра отвън, пращенето на пламъците, тракането на плочиците и тихият разговор на мъжете. Темпър ги изучаваше с поглед. Какви бяха шансовете им? Можеше ли да разчита на Кууп? На Тренек?

Беше виждал великана да разтървава мъже по молба на Кууп. Просто взимаше по един пияница под всяка мишница и ги изхвърляше навън. Но наемници? Темпър погледна към Тренек и едва не изпсува на глас; глупакът дремеше! Устата му бе открехната и лигава, а клепките затворени. Дишаше бавно и дълбоко; широките му гърди се надигаха и спускаха като духалото на ковач. Темпър изсумтя ядосано. Тази нощ сякаш всички бяха полудели.

Наемниците се засмяха и се облегнаха назад. Един от тях, най-младият, стана от стола си и закрачи наперено към тяхната маса. Хилавият младеж носеше дълга кожена ризница, срязана отстрани, която подритваше нагоре при всяка крачка. Гъстата му къдрава черна коса стърчеше във всички посоки под твърде малкия шлем. Той пъхна палците си в колана и ги изгледа от високо. Просто едно момче, помисли си Темпър кисело, с рехаво русо мустаче над горната устна. Но точно такива като него бяха най-опасни, защото имаха да доказват много.

— Къде е хубавата стока, кръчмарю? — попита той. Кууп го зяпна с разширени от изненада очи. Младежът се намръщи и премести ръката си на дръжката на ножа, втъкнат в колана му. — Не ме прави на глупак или ще използвам това.

Темпър смушка Кууп с лакът и пивоварят сякаш се събуди от дълбок сън.

— Килерът — изпъшка той, — през онази врата. Стъклени шишета.

Младежът отиде до вратата, отвори я и след малко се върна, стиснал кафяво шише. Мина покрай тяхната маса.

— Имаш ли лед в кухнята, старче?

Кууп се намръщи объркано и поклати глава.

Младежът изсумтя недоволно и се върна на масата при другарите си.

— Какво носеше? — прошепна Темпър на Кууп.

— Морантски дестилиран алкохол.

Темпър го зяпна.

— Богове, човече. Това е чист алкохол. Откога го криеш в килера?

Кууп заби поглед в ръцете си.

— Извинявай, Темп. Използвам го, за да подсиля питиетата.

— Ще са ослепели до няколко часа, но не мога да чакам толкова дълго.

Кууп отвори уста да отвърне, но един от наемниците се провикна:

— Мълчете вие там, проклети да са очите ви! Стига с това шепнене.

Кууп затвори устата си. Темпър изпъна гръб и стегна мускулите на ръцете си, но после реши да не се втурва слепешката към мъжете и отново се приведе. Щеше да почака още няколко минути, за да види какво ще стане.

Наемниците играеха на Кости и пиеха щедри глътки от кафявото шише, и пъшкаха, когато алкохолът възпламеняваше гърлата им. Темпър мълчаливо ги прокле за това, че бяха такива глупаци и аматьори — най-безполезните мъже от групата. Разбира се, че Аш не би оставил добри войници да ги пазят; имаше нужда от всички полезни хора за това, което бе планирал. Темпър стисна юмруци и реши, че не можеше повече да понася бездействието си и извика на наемниците:

— Наистина ли очаквате Аш да се върне за вас?

Кууп го зяпна.

И четиримата мъже се обърнаха, очите им блеснали в мъглата от пушек, бълващ от мангала.

— Затваряй проклетата си уста, Гуглата да те вземе!

— Значи вече ви е платил, така ли?

Най-младият от четиримата скочи от масата, но един от другите го дръпна надолу и изръмжа:

— Затвори тази уста или ще закова езика ти за ченето.

Темпър се намръщи в мъглата от дим. Почти бе разочарован, че не бе успял да ги подтикне към действие. Поне тогава всичко щеше да свърши, по един или друг начин. Търпението не бе едно от достойнствата му. Реши да ги нападне след петдесет удара на сърцето си. Това шише щеше да му свърши чудесна работа вместо оръжие. Трябваше да действа; дори не бе сигурен накъде се бяха запътили Аш и неговата банда.

Ботушът на Кууп подритна неговия. Темпър го погледна. Пивоварят бе пребледнял като призрак, а очите му бяха изскочили от орбитите си. Гледаше към земята. Темпър проследи погледа му и видя мъглата, която се стелеше по каменния под като напредващ прилив, дълбок около един палец. Извираше иззад малката врата на килера. Това тъмно стълбище към студените мазета, където никой никога не слизаше. Солиел да им е на помощ! Не стигаше бурята навън, но какво бе това, което влизаше при тях тук вътре?

Изведнъж Фаро подскочи и накара Кууп да извика уплашено. Очите на стареца, които изведнъж бяха станали ясни и разбиращи, накараха Темпър да извърне поглед; те бяха прозорци към дълбини, много по-големи, отколкото което и да било мазе. Фаро промърмори на Тренек:

— Штол ег’на лемал.

Това бе език, който Темпър никога преди не бе чувал, въпреки че му звучеше като староталийски. Но Тренек разбра. Очите му се насочиха към предната част на салона.

Младият наемник скочи на крака.

— Накарайте този стар…

Вой на хрътка разкъса въздуха в стаята на парчета. Звучеше така, сякаш звярът бе пред вратата на хана. Наемниците замръзнаха и се спогледаха. Очите им светеха ярко на светлината на огъня. Тогава се разнесе писък, мъжки писък, изпълнен със страх и безнадеждност, който завърши с отчаян, сърцераздирателен хлип. Мъжете излетяха от столовете си. Изтеглиха оръжията от ножниците и започнаха да се съвещават. След това най-възрастният се приближи до вратата. Свободната му ръка се насочи към резето.

— Бел? — извика той. — Бел? Там ли си?

Резето изскърца силно, когато войникът го издърпа. Отвори вратата навътре и погледна навън. Влетя леден вятър, който развълнува пламъците и завихри облаците от дим и мъгла. Темпър чу съскането на дъжда.

Наемникът се провикна нагоре по стълбите:

— Бел? Тео?

Въздишка от другата страна на масата накара Темпър да се извърне. Фаро промърмори на Тренек:

— Скоро, приятелю. Много скоро.

Старецът вече говореше с тежък талийски акцент.

Тренек кимна. Двамата не обръщаха никакво внимание на Темпър и Кууп. Последният седеше с изскочили от ужас очи, притиснал парцала до устата си.

Младият наемник изръмжа и тръгна към тяхната маса с изваден нож. Бледото му лице лъщеше от пот. Размаха ножа първо към Тренек, после към Темпър, но когато те не реагираха, той се обърна към Фаро. За да го достигне, наемникът трябваше да се пресегне през Тренек и Темпър виждаше, че младежът няма желание да направи това. Ножът се тресеше в ръката му. Трепереше от нерви, безсилие и страх. Темпър знаеше, че това бе моментът, в който много мъже се пречупваха.

— Накарайте го да млъкне или Боговете са ми свидетели, ще убия копелето. Ще го направя!

Темпър кимна. Тренек и Фаро се държаха така, сякаш никой не бе проговорил.

— Илай! — извика най-възрастният наемник. — Илай, ела тук, проклет да си!

Младежът се обърна и се отдалечи от масата им, като ходеше прегърбен и суркаше ботушите си по пода. Вратата бе затворена и четиримата отново започнаха да си шепнат. На Темпър му се струваше, че спореха относно това кой трябваше да излезе навън и да провери какво се бе случило с двамата им другари пред вратата.

Тогава тихият огън в масивната камина изгасна. Никой не продума. Сега единствената светлина идваше от мангалите и факлите, рехава и опушено жълта. Пламъците в огнището не бяха издухани или потушени, а сякаш направо засмукани обратно в камъка. Мокър студ захапа Темпър за глезените. Чувстваше как около хана се събира магия, която бавно расте и се издува, като гейзер, готов да избухне. Беше изпитвал това много пъти на бойното поле. Съвсем скоро балонът щеше да се спука.

Темпър се обърна към Фаро и процеди през зъби:

— Спри. Няма смисъл да влошаваш нещата.

Старецът примигна и обърна към него сълзящите си очи. Изглеждаше така, сякаш се опитваше да запази равновесие, стъпил на острието на нож.

— Нещата — обяви той, — ще се влошат много, ако не напуснеш това място веднага.

Темпър зяпна и се изправи. Какво кроеше проклетият старец?

Илай беше чул.

— Това беше! — извика той и закрачи към тях.

Темпър погледна умолително към другите трима наемници. Те му отвърнаха с погледи, пълни с мързеливо безразличие. Никой не помръдна.

Илай размаха ножа си.

— Излез оттам.

Фаро сякаш изобщо не виждаше младия мъж. Продължаваше да гледа в празното пространство.

— Хайде стига — рече Темпър, стараейки се да звучи разумно, — не виждаш ли, че старецът се е натряскал?

Острието се насочи към него.

— Ти — изсъска Илай. Зениците му бяха разширени. — Ти да мълчиш, Бездната да те изяде!

Темпър не отвърна. Отначало се бе почувствал обнадежден от това, че при тях не бе останал нито един ветеран. Сега му се искаше поне един да го бе направил. Всеки ветеран, който бе участвал в имперски битки, независимо дали са били на сушата или в морето, щеше да подуши опасността, щеше да усети странността, да почувства заряда в атмосферата. Въздухът вонеше на Лабиринтите, на магьосничество. И единственото, което можеше да направи един обикновен войник при тези обстоятелства, бе да си плюе на петите.

Фаро наруши тишината, като обяви:

— Всички вие бяхте предупредени.

Илай се хвърли към масата, но Тренек го сграбчи за ръката. Изви я рязко и Темпър чу изпукването на костта, а след това писъка на Кууп. Тренек пусна ръката и Илай се изправи, зяпнал назъбената кост, стърчаща от месото. Отметна глава назад и нададе писък, който бе прерязан като с нож, когато Тренек стисна гърлото му с ръка. Масата бе поръсена с дъжд от горещи кървави капки и Илай падна на земята по гръб.

Кууп изпищя отново, но Темпър захлупи устата му с ръка. Той стоеше напълно неподвижно, загледан в изцъклените очи на Фаро.

Последва зашеметена тишина, нарушена рязко от тропота на ботуши, когато тримата наемници хукнаха към Тренек. Чуха се псувни, прегракнал вик и силен трясък, когато едно от телата се заби в тежка дъбова маса. След това тишина. Всичко това се случи в рамките на няколко секунди.

Кууп опитваше да се измъкне от хватката на Темпър, но изведнъж се вкамени. Фаро гледаше през масата. Устните му се извиха в доволна усмивка. Темпър освободи Кууп, който положи глава на масата и започна да хлипа.

— Тръгнете си сега — каза Фаро. — Сянката… и Останалите… идват. Предвестниците вече са тук. Трябва да сме готови.

Темпър преглътна и кимна. Кууп си пое дъх да каже нещо, но Темпър отново захлупи устата му и стана от масата, влачейки пивоваря след себе си. Тренек стоеше с гръб към стаята и препречваше входа като гранитен обелиск.

Темпър задърпа Кууп към задната врата, но земята бе покрита с телата на наемниците. Всичките бяха мъртви, смазани от тежки юмручни удари. Пивоварят само зърна безформените трупове и веднага припадна.

Трета глава

Хрътки на Сянката

Самотната малка лодка се съпротивляваше на бурята, изгубена в развилнелия се океан. Отгоре проблясваха светкавици, които разцепваха облачния покров. Мангалът по средата на лодката блестеше, един-единствен оранжев лъч светлина в черното на нощта. Рибарят гребеше, мушкайки носа на лодката в бесните вълни. Около него град и дъжд разкъсваха сивите води, но нито капка не падаше в лодката, не просъскваше в мангала и не мокреше косата му, вееща се на вятъра. Около почернелите му от слънцето китки блестяха бронзови гривни, а дебелината на вълнения пуловер скриваше мощта на мишците му. Мътните облаци над главата му сякаш потреперваха при всяко потапяне на греблата, при всяко свиване на мускулите на широкия му гръб. Сега пееше по-силно, захапал здраво дръжката на лулата си. Рибарят извисяваше глас срещу воя на вятъра:

Беше лято, когато с булката ми гиздава излязохме да погребем

Да се посмеем и полюбим сред копринените води.

По-хубава от цвят на лилия е моята любима,

Движи се изящно по лъскавината.

Очите й по-дълбоки от морето са,

Сърцето й по-горещо от студеното, студеното море.

Ездачите излязоха на повърхността. Опалесцентните им брони заблестяха в сребърно и синьо. Изтеглиха назад, след което хвърлиха назъбените си пики от лед. Искрящите оръжия профучаха над вълните. Когато достигнаха окото на безветрие, заобикалящо лодката от всички страни, пиките избухнаха в кристална мъгла.

От далечния юг, разделяйки завесата от твърда лапавица, се появи зеленикавосин зъбер от заскрежено сребро. Спусна се към лодката с неустоимата величественост на ледник, но рибарят се приведе над греблата и мускулите му се издуха. Мангалът в лодката светеше като кърваво червено слънце. Вимпели от пара литнаха от лицето на айсберга и се проточиха към небето. Откъснаха се парчета, които вдигнаха грамадни пръски при падането си във водата.

В основата на ледника вълните се бяха разпенили като вряща вода. Той напредваше към лодката с необяснима скорост, но преди да я достигне нещо се случи и айсбергът потъна, завлечен към дълбините. След него остана смарагдово езерце от цвърчаща вода, която изчезна под разкашкана паяжина от лед.

Нови фигури пробиха повърхността на скованото от лед море. Те бяха мастилено сини, а люспестите им шлемове сякаш бяха пълни с мрак. Вместо с дълги пики или назъбен лед, те бяха въоръжени с къси, притъпени, масленозелени жезли от аметист. Насочиха ги към далечната лодка. От върховете им изригнаха синьо-зелени светкавици, които разцепиха въздуха, но изтляха още преди да достигнат носа на лодката. Една по една фигурите се гмурнаха обратно в морето, с жезли, насочени право нагоре.

Дълго време лодката бе сама сред вълните, като се издигаше и спускаше като отломка от корабокрушение, а рибарят не спираше да гребе. Но скоро се появиха нови фигури, бледи, опалесцентни, които започнаха да обикалят лодката. След това от мъглата изплува нова планина от лед. Лапавицата кълцаше вълните около лодката и вятърът виеше като гладен звяр, но рибарят продължаваше да гребе, прегърбен и захапал здраво лулата си. Той пееше:

Сърцето й по-горещо от студеното, студеното море.

Киска тичаше надолу по Крайречния път. От едната й страна река Малаз течеше тъмна и студена между каменните си брегове. Кожените й чехли шляпаха тихо по мокрия калдъръм. Откакто бе напуснала Светлините, тя не бе успяла да попадне на следите на своята мишена. Ниска мъгла се стелеше по улиците и прокарваше ледените си пръсти по лицето и раменете й. В небето се гонеха черни облаци; сякаш самите звезди бяха изчезнали. Единствено луната осветяваше улиците със своето призрачно, мъртвешко сияние. Киска се надяваше, че ще зърне мишената си в центъра на града, но досега не бе видяла нищо. Може би мъжът и неговите телохранители не бяха минали оттук. Нищо чудно някаква задача да ги бе накарала да свърнат по друг път. Но кой?

Киска се чувстваше така, сякаш бе последната жива душа на острова и потрепери при тази мисъл. Спря, когато стигна Каменния мост и огледа крайбрежието на реката в двете посоки. Ситен дъждец, който повече приличаше на гъста морска пара, размиваше далечината. Нищо не помръдваше — не, това не беше съвсем така. Киска присви очи и погледна отново. Сенки. Сенки, които мъждукаха като пламъци, задушени от сажди.

Докато гледаше, вълната от сенки се спусна надолу по склона на хълма. Погълна крайбрежните колиби на техните кокили и продължи напред, покривайки всичко по пътя си като гъст захарен сироп. Киска осъзна, че след няколко удара на сърцето й сянката ще достигне мястото, където стоеше. Тя с мъка накара краката си да се отлепят от камъка, но беше твърде късно. Все още беше на моста, когато вълната я погълна. Тичаше слепешката, бършейки очите си. Изведнъж калдъръмът под краката й пропадна, тя извика и цопна в ледено студената вода.

Отначало си помисли, че бе паднала в реката, но после осъзна, че това бе просто локва — плитка лъскавина върху мокри пясъци. Изправи се, останала без дъх. Сърцето й препускаше. Сега, когато сенките се бяха разпръснали, нощта изсветля. Киска видя, че стоеше сред високи пясъчни дюни, окъпана в сребърна лунна светлина.

Вече не беше в Малаз — знаеше това. И имаше своите подозрения относно това къде бе попаднала. Небето бе с цвят на калай, нашарено с пухкави облаци, които се къдреха пред очите й. Бе обградена от стръмни дюни, които изглеждаха досущ като замръзнали високи вълни. Покатери се на една и се наслади на новия пейзаж. Гладки, почти чувствени хълмове от пясък се простираха във всички посоки. Приличаше на мястото, където Олег я бе завел — Лабиринта на Сянка.

Но имаше едно нещо, което беше различно: източникът на сребърнозеленото сияние, което бе завладяло хоризонта. Огромен ледник. Киска никога преди не беше виждала ледник, но го позна по описанията на многото пътешественици, с които бе разговаряла — един от тях го бе нарекъл „планина от искрящ лед“. Тя не се бе впечатлила от тези истории, защото бе решила, че са силно преувеличени и най-вероятно почерпени от пиянски спомени. Но това беше доказателството. „Родният ми остров наистина е малък“, мислеше си кисело тя, „а това означава, че и собственият ми опит е ограничен“. Опита се да си представи смазващото тегло на всичкия този лед, неговите измерения. Всъщност колко далече беше ледникът? Извитият пейзаж изкривяваше представите. Тя изтупа мокрия пясък от дрехите си и потрепери на студения вятър.

Зад нея се обади бездиханен глас:

— Бях забравил колко е величествен, когато го видиш за първи път.

Киска се завъртя с вдигнат нож, но само извика изненадано и отскочи назад, ужасена.

Каквото и да беше, беше мъртво. Или по-точно беше труп. Безсочна плът, празни очни ябълки, ухилени жълти зъби. Скелетоподобната фигура бе обвита в дрипи — останки от дебела, подплатена пелерина и тежка броня от кожа и бронз. Над едното рамо се подаваше дръжката на меч в разядена от ръжда ножница. Първичен ужас вледени сърцето на Киска.

— Ти от Малаз ли си? — попита трупът на архаичен талийски.

— Да — заекна тя. — Малаз. Остров Малаз.

Главата му, която сякаш бе заварена за шлема от ръждясал бронз, кимна.

— Сега е остров, така ли? Бил съм там много пъти.

— Кой си ти? Къде се намирам?

— Наричат ме Еджуокър. Ходя по границите на Куралд Емурлан. Това, което ти наричаш Сянка. Мястото, в което се намираме в момента.

Киска посочи с ножа си към далечната грамада от лед.

— Тогава какво е това?

— Нещо, което, също като теб, не принадлежи тук.

— О.

Киска отпусна ръка и потръпна.

— Е, аз не исках да идвам тук.

— Била си отнесена от Промяната — буря на сянката. Често се случва. Предлагам ти да стоиш на закрито.

— На закрито? — отвърна Киска и се изсмя горчиво. — Къде?

После затвори устата си.

— Имаш предвид… че ще ме върнеш обратно?

— Да. Ще го направя. Не принадлежиш на това място.

— Тогава предполагам, че трябва да ти благодаря — рече Киска и приглади косата си назад, загледана в дюните. Това наистина ли беше Малаз? След това си спомни. — Познаваш ли човек на име Олег?

— Не. Не познавам никого с това име.

— А кой управлява тук? Ако това е Сянката, значи има трон, нали така?

Еджуокър мълча толкова дълго, че накрая Киска се принуди да се приближи. Нима бе умрял?

Но изведнъж той попита:

— Какво за него?

— Казаха ми, че някой ще се опита да го завземе тази нощ.

— Безброй много за опитвали. Всичките са се провалили. Дори тези, които са успели за известно време. Включително и аз, до известна степен. Сега снова по границите на селението и ще го правя завинаги. А моята съдба бе по-добра от тази на повечето.

Странно защо Киска се почувства разочарована от това признание. Тя бе очаквала или по-скоро се бе надявала Олег да се окаже луд. Сега трябваше да се опита да си припомни и останалите му дрънканици.

Тих стон накара косъмчетата по врата й да настръхнат. Съществото вдигна едната си ръка, която бе жилеста и тънка като усукан дъбов клон и посочи към потока. Златни пръстени блестяха на пръстите му.

— Хрътка е надушила миризмата ти. Бягай докато можеш, дете.

Киска нямаше нужда от второ подканяне. Изведнъж си спомни.

— Какво е погребване? Какво е това?

— Цената на неуспеха. Вечно поробване от Върховен дом Сянка.

Воят прозвуча отново, този път по-близо. Отекна от далечната стена от искрящ лед.

— Нямаш много време — рече създанието, като гласът му вече звучеше като ромоленето на листа. — Отиди до кулата на Обо. Помоли го да те защитава.

— Кулата на Обо? Но това е развалина. Обо е просто един мит.

— Не се съмнявам, че преди тази нощ и Хрътките са били просто един мит за теб.

Киска примигна изненадано.

— Ами ти? Ще се оправиш ли?

Създанието извърна глава към нея и сухата плът на врата му изпращя като младо дърво в огъня. Прониза я с празните си очни ябълки.

— Аз и Хрътките сме сродници. Роби на Сянката, всеки по свой собствен начин. Но благодаря, че попита. Сега трябва да тръгваш.

Съществото вдигна ноктеста ръка за сбогом и изведнъж светът почерня. Сенките около Киска се сгърчиха като черни криле. За миг й се стори, че чува хор от шепоти на стотици различни езици. След това сенките се отдръпнаха и тя веднага позна къде се намираше: Крайречния път южно от река Малаз.

Изведнъж в нощта отекна вой, който бе толкова пронизителен, че Киска подскочи сякаш Хрътката бе до нея, готова да я захапе. Тя хукна да тича, като не смееше да погледне назад. Далеч напред се извисяваше назъбеният връх на кулата на Обо, промушил небесата като счупена кама. Воят прозвуча отново, пронизителен като гръмотевица, и Киска се препъна. Отвред се чуваха писъци, изтръгнати от гърлата на ужасени граждани, залостени в къщите си. Тя бързо взе завоя и се озова на малък безлюден площад. Прескочи ниската каменна стена, опасваща двора, в средата на който стърчеше кулата. Дълго лежа сред листата и боклуците в изоставения двор, разтреперена от страх, задъхана и заслушана.

Но не чу нищо, с изключение на странно далечния прибой и пухтенето на вятъра. Киска бавно овладя дишането си и постепенно сърцето й забави ритъма си. Нещо помръдна в изпопадалите клони и тя едва удържа писъка си. Вдигна глава: тънък крак, обут в кожен сандал. Погледна нагоре. Имаше старец, който беше облечен в прокъсана кафява вълнена роба и облегнат на дебел клон, който използваше вместо бастун. Беше плешив с изключение на няколко дълги ивици рошава бяла коса над двете уши.

Черните му очички блестяха свирепо, а под тях стърчеше дълъг, крив нос.

— Какво е това? — промърмори той, сякаш бе стъпил в кравешко лайно.

Киска примигна. Кой беше този изкуфял старец? Не можеше да е Обо, добронамереното страшилище от легендите.

— Кой, в името на Кралицата, си ти? — попита тя и се изправи, но без да го изпуска от поглед.

— Кой съм аз? — изграчи старецът. — Кой съм аз? Някаква уличница нахлува в дома ми и смее да ме разпитва?

— Твоят дом?

— Да, моят дом.

Старецът посочи кулата с бастуна си и Киска видя, че сега тя се извисяваше масивна и незасегната в нощното небе, което се бе облещило от звезди. Но нямаше луна. Киска се огледа — до болка познатите й хълмове се протягаха към морето, докато на север скалите се издигаха като стена. Но около тях нямаше град. Нямаше нито една постройка на ширналото се поле от обветрени блатни треви и клюмнал папур.

— Къде сме?

Старецът я сръга с бастуна си.

— Ти тъпа ли си? Моята кула.

— Ти си Обо?

Устата на стареца се изкриви от гняв и той вдигна бастуна.

Киска го измъкна от ръцете му и го хвърли настрани.

Старецът я зяпна.

— Ах ти…! Това бе пръчката ми!

Киска се сви, очаквайки да бъде поразена от мощна магия или застигната от някакво разяждащо плътта проклятие. Вместо това старецът рязко й обърна гръб и закрачи към каменните стъпала, които водеха до единствената врата на кулата.

— Чакай! Ей, ти… чакай!

Вратата се затръшна. Киска изкачи стъпалата на бегом и започна да налага дървото с юмруци.

— Отвори! Отвори! Какво да правя аз?

Открехна се процеп, не по-голям от длан на ръка.

— Можеш да се разкараш.

— Но… там има една Хрътка! Не можеш да ме оставиш навън…

Едно воднисто око се втренчи в нея, а след това погледна над рамото й.

— Няма я вече. Сега се махай.

Киска махна с ръка към блатото.

— Но къде да ида? Там няма нищо!

Старецът (Киска отказваше да го нарече Обо дори в мислите си — едно легендарно магьосническо име, което вдъхваше страх в сърцата на хората от поколения насам и често присъстваше в подгизналите с кръв истории, които майка й обичаше да разказва) изръмжа раздразнено.

— Не тук. Не принадлежиш тук. Върни се там, откъдето си дошла.

Киска кимна.

— Добре. Да. Точно това искам да направя.

— Тогава се пръждосвай и престани да ми досаждаш.

Процепът се затвори.

Тя слезе по стъпалата.

— Добре, ще го направя! — извика тя през рамо, стиснала юмруци. — Благодаря много за помощта!

Когато стигна ниската стена, Киска спря и се заслуша. Не беше сигурна в какво. Може би се опитваше да чуе за вой на Хрътка. Но чу единствено шумоленето на вятъра във високите треви и нежните въздишки на прибоя. Изведнъж видя силен проблясък с крайчеца на окото си и се обърна. Синьо-зелени светлини примигваха в южното небе като знаменца, нарисувани върху нощта. Киска потръпна, спомняйки си легендата, че светлините бяха отражения на Ездачите на Бури, издигащи се до повърхността, за да завличат кораби в ледените дълбини. Истории, на които едно време се присмиваше. Но сега… сега не знаеше какво да мисли. Избърса ръцете си в мокрите си панталони и духна в шепите си, за да ги стопли. Какво бе имал предвид старецът с думите „Върни се там, откъдето си дошла“? Как? Какво трябваше да направи?

Вгледа се в здрача и различи формите на няколко големи изправени камъни, които образуваха някаква постройка, заобиколена от горичка недорасли дървета и ниски могили. Изглежда се намираше точно на мястото, където в град Малаз… Киска рязко си пое дъх и отстъпи назад. Бърн да пази душата ми. Намираше се точно там, където щеше да бъде Скръбният дом или където някога се е намирал. Но сега бе гробница.

Киска се прегърна с ръце. Цялата трепереше. Не беше толкова заради студа, колкото заради шока от това откритие. Това наистина беше или щеше да бъде нейният дом. Изведнъж се почувства крайно незначителна, дори глупава. През целия си живот бе вярвала, че нещата на острова не се променят. Зачуди се дали можеше да се довери на този старец и на намека му, че можеше по някакъв начин да се върне в града. Но всъщност имаше ли избор?

Ако успееше да се върне, Киска се закле, че щеше да отиде право при Агайла. Ако някой знаеше какво ставаше и какво трябваше да се направи — това беше тя. Оставете тези налудничави врели-некипели за Завръщането, Скръбния дом и Сянка. Какви неща имаше да разказва на леля си!

Киска си пое дълбоко дъх за успокоение, прескочи стената и веднага загуби равновесие. Звездите в небето се люшнаха, потъмняха и изчезнаха. Сега луната грееше иззад черните парцаливи облаци като окото на великан от миналото. Над нея се носеха панделки от мъгла. Киска примижа от болка и се изправи, разтривайки лакътя си. Обърна се и погледна към порутените стени на кулата на Обо — тя отново бе развалина. Беше се върнала в Малаз — този Малаз, който тя познаваше. Старецът й бе помогнал; или може би не бе направил нищо, а тя се бе върнала в своя Малаз, защото бе прескочила стената. Кой знаеше как работеха тези неща? Може би Агайла щеше да й обясни. Както и да е — беше си вкъщи и сега трябваше възможно най-бързо да се добере до къщата на леля си. А това означаваше, че отново трябваше да се прокрадва по тъмните улици на града. Тя инстинктивно залепи гърба си за близката стена.

Но преди да тръгне отново погледна към порутената кула на Обо. Дали не можеше да се скрие в двора й до развиделяване? Имаше ли смисъл да продължава да се преструва? Киска много добре осъзнаваше, че се бе замесила в нещо, което не й бе по силите. Кой щеше да я обвинява? Тя почти изръмжа, проклинайки безсилието си. Агайла трябваше да знае какво се случваше. Трябваше да говори с нея.

Силен вой разцепи тишината и Киска трепна — Богове! Отлепи се от стената и хукна надолу по тясната уличка.

Втората камбана за нощта прозвуча точно, когато Киска стигна къщата на Агайла. Леля й живееше сама зад магазина си на улица „Заможна“, която бе толкова тясна, че балконите на вторите етажи на къщите се допираха и образуваха козирка, която скриваше лунната светлина.

Киска се облегна на вратата и заудря с юмруци по дъските — спасени от корабокрушение или поне така й бе казала Агайла. Дървото бе толкова дебело, че дори не завибрира под ударите на Киска. Тя отстъпи назад, подгизнала от дъжда и напълно изтощена. Сплетени венци от бръшлян и свитъци от билки висяха от трегера и рамката на вратата. Кога бе направила това? Вратата се чернееше под малкия си фронтон, а дървените й панели бяха облепени с тъмни, насмолени бинтове, които приличаха на мъртви листа. Киска долови остра миризма на пипер. Твърде изморена, за да се изненада, тя се притисна в дървото и прошепна:

— Лельо? Аз съм. Отвори. Моля те, отвори. Моля те.

— Ало? Кой там ме моли да отворя и драска по вратата ми? Чия изгубена душа?

— Аз съм. Отвори.

— Аз? Охо! Ако си призрак, който иска да прекоси прага ми, трябва да се постараеш малко повече. Отиди да досаждаш на някой друг.

— Лельо! Моля те! Тук навън бродят неща! Пусни ме при теб!

Вратата се отвори с трясък. Агайла стоеше на тесния праг, стиснала свещ в едната си ръка. Пламъкът осветяваше едната и потапяше в сянка другата половина на острите й черти.

— Знам че бродят, скъпа. Затова не трябва да стоиш навън.

Киска се шмугна вътре и затръшна вратата. Останала без дъх и премръзнала до кости, тя сложи резето и се облегна с гръб на вратата.

Агайла поклати глава, сякаш Киска се бе прибрала твърде късно от игра с другите малки момиченца.

Все още задъхана, Киска посочи към вратата зад гърба си.

— Не стой просто така! Там има чудовища. Призраци! Демони! Видях ги. Едва не ме убиха.

Агайла стисна устни.

— Всички знаят това, скъпа. И повечето хора имат достатъчно здрав разум, за да не излизат навън — каза тя и хлътна навътре в магазина, а дългите й поли изшумоляха. — Всички без теб. Сега влизай, дете. Трябва да те почистим.

Челюстта на Киска увисна. Как бе възможно това? Всичко, през което бе преминала тази нощ, а леля й дори не бе проявила… Какво? Съчувствие? Любопитство? Дори едно „Радвам се да те видя“, би било за предпочитане пред това хокане.

Докато Агайла обвиваше одеяла около тялото й и подсушаваше косата й с кърпа, Киска й разказа всичко, което се бе случило — мъжете от куриерския катер, срещата, убийството на Олег, Селението на Сянка и Хрътката. Или почти всичко. Премълча срещата си с древното същество от Сянката, наречено Еджуокър. И Обо — нямаше смисъл да прави нещата дори по-невероятни, отколкото звучаха.

През цялото време, докато Киска разказваше, Агайла мълчеше. „Сякаш ме оставя да се изморя от говорене“, мислеше си Киска. След като разказът й свърши, Агайла подпря брадичката си с ръка и я погледна. Киска се приготви за удара.

— Това ли е всичко? — попита леля й и разсеяно прибра няколко непослушни мокри кичура зад ухото на Киска.

Всичко? Но Киска кимна.

Агайла стисна устни, разстели полите си и стана.

— Ще донеса лекарство за раната на врата ти.

Отиде в предната част на магазина и изчезна сред високите рафтове, отрупани с чекмеджета, в които се съхраняваше едно безкрайно разнообразие от билки.

Киска почти задряма, затоплена от дебелото одеяло и горещината на огъня, който танцуваше весело в огнището. Над нея прелитаха сенки, докато Агайла сновеше от рафт на рафт. Киска чуваше скърцането на отварящи се чекмеджета и дрънченето на стъклени буркани. От мертеците над главата й висяха претъпкани плетени кошници, които бяха толкова много, че приличаха на презрели плодове, увиснали от клоните на някакво огромно дърво. Сушени корени, листа и цели растения посягаха надолу към нея като хищни ръце. Имаше няколко големи шкафа, които стигаха чак до тавана, отрупани със стотици тънки чекмедженца, всяко едно надписано с етикет от жълт велен. През годините Киска бе надниквала във всяко едно чекмедже и всяка една ниша в магазина, за да помирише и разгледа изсушените пиперки, стритите на прах цветове, корените, луковиците, листата и стеблата, мариновани в оцет и алкохоли, както и всякакви странни течности в бутилки, шишета, каци, гарафи, мускали, бивници, запечатани с восък и дори рога с толкова внушителен размер, че тя понякога се чудеше от какви животни бяха отрязани.

Сега смесицата от миризми я заля, по-силна от всякога. За първи път откакто този следобед бе отишла до пристанището, Киска освободи събралото се в крайниците й напрежение и си позволи да се отпусне.

Агайла се върна с поднос, върху който имаше голяма паница и няколко сгънати кърпи. Полите й помитаха пода, докато вървеше. Беше запретнала ръкавите на блузата си и завързала дългата си коса на опашка. Остави подноса на земята, вдигна чайника от огъня и наля вряла вода в паницата. На повърхността плуваха листенца, а на дъното се разтвориха някакви прахове.

Агайла безцеремонно бутна главата на Киска назад и започна да мие врата й сякаш беше малко момиченце, върнало се кално от игра. Киска отново направи гримаса от болка.

— Така — започна Агайла и въздъхна, — това, което ми наговори, беше много объркано, но ми се струва, че мога да го обобщя: завряла си носа си там, където не му е мястото и той почти е бил отхапан. И то съвсем заслужено.

— Лельо!

— Шшшт, мила. Чуй ме. Този убиец е бил прав. Нищо от това, което се случва в момента, не те засяга. А що се отнася до Олег — той не е трябвало да говори с теб. Всъщност съм много разочарована от лошата му преценка.

Киска спря ръката на Агайла.

— Знаеш кой е… кой е бил?

Агайла повдигна брадичката на Киска.

— Да. Знам кой е бил, много отдавна.

Киска опита да се изправи, но Агайла не й позволи.

— Тогава защо не…

— Стой мирна! — сряза я тя, след което продължи с по-мек глас: — Моля те, седни.

Киска така се стресна от резкия тон на леля си, че не успя да отвърне нищо, а просто й се подчини. Агайла винаги бе притежавала властни маниери, но Киска никога преди не ги бе изпитвала на свой гръб.

Агайла въздъхна и избърса потта от челото си.

— Извинявай. Това е мъчителна нощ и за двете ни. Аз… — изведнъж тя млъкна и се заслуша, след което бавно се извърна към предната част на магазина.

Киска също се заслуша и чу драскане на нокти върху камък. Звукът бе неестествено силен, сякаш ноктите бяха огромни. След това двете чуха пръхтене на огромно животно, душене и тежко дишане — точно пред вратата. Миг тишина, разбит на парчета от смразяващ кръвта вой. Киска запуши ушите си с ръце. Агайла скочи на крака с вдигнати ръце. След това воят заглъхна, а звярът се отдалечи.

Киска се опита да преглътне, но не успя. Бърн да им бе на помощ, нима това бе Хрътката, която я преследваше? Нима бе надушила следите й? Киска погледна леля си. Лицето й бе бяло като мляко. Вдигнатите й ръце трепереха. Киска не можеше да повярва на очите си; тази жена, която сякаш не се страхуваше от нищо, сега бе ужасена.

Киска докосна ледената й ръка и прошепна:

— Кажи ми, Агайла. Какво става?

Агайла примигна, сякаш се завръщаше от далечно място, след което стисна устни. Погледна косо към Киска, но все пак успя да се усмихне.

— Много добре. Ще ти разкажа една история… но само, ако обещаеш да последваш съвета ми, какъвто и да е той. Обещаваш ли?

Киска се поколеба. Знаеше, че леля й никога не би поискала от нея да спази обещание, което не можеше да изпълни. Агайла беше строга, но никога неразумна. Но да разкрие такива тайни… Киска кимна.

— Добре — рече Агайла, бутна главата й назад и поднови промиването на раната, която вече щипеше и Киска трепна. — Знаеш легендите за Императора; за Танцьора, негов партньор и телохранител; за Въслата, основала Нокътя и сега Имперски Регент; за Дасем, Първи меч на Империята; за Тайсхрен и всички останали. Е, сега ще ти разкажа една версия на тази история, която никога не бива да бъде повтаряна.

Агайла защипа брадичката на Киска между палеца и показалеца си и я изгледа строго в очите. Момичето кимна тържествено.

— Добре. Мечът на Империята беше счупен тази година на север, в Седемте Града. Чу ли за това?

— Слуховете дойдоха с армията.

— Е, счупването на Меча прави Въслата следваща наследница на трона. Дасем и други двама от Меча, които оцеляха в битката, починаха през същата нощ. Някои казват, че Въслата е имала пръст в това или може би някой от нейните Нокти. Говоря за счупването на Меча и за смъртта на бойците, но това така и не стана ясно. Може би не знаеш, но напоследък Келанвед и Танцьора са станали много потайни. Чух, че били заети с някакви свои тайни проучвания. Имперските генерали, губернаторите и Юмруците постоянно се оплакват на Въслата, че Келанвед е занемарил задълженията си. Несъмнено Ноктите й раздухват пламъците на недоволството, като същевременно премахват конкуренцията — Ястребовите нокти. Много хора казват, че Келанвед и Танцьора са мъртви, погълнати от нищото при провален експеримент с природата на Лабиринтите. Олег вярваше, че знае истината за това какво се е случило с тях. Във всеки случай наскоро се появи предсказание, че Келанвед ще се върне тук, на остров Малаз, където преди толкова много години започна всичко. И ето, че няколко години по-късно в Малаз дойде Лунната сянка. Така че най-различни групи и сили са се събрали тук, на този малък остров, сигурни, че бъдещето на цялата Империя ще се промени през тази нощ. Сякаш нещата не бяха достатъчно опасни с тази Лунна сянка… а и всичко останало.

Агайла изстиска кърпата над умивалника. Киска се изправи.

— Същото ми каза и Олег. Според него тази нощ той ще се върне — рече тя и си спомни още — как Олег бе изръмжал, че той ще завладее Селението. Но какво общо имаше Скръбният дом със Сянка? Какво бе имал предвид старецът?

Сега всичко това й звучеше толкова глупаво. Преосъществяването, погребването и всичко останало — въпреки че Еджуокър сякаш бе разбрал за какво говореше, когато му повтори думите на Олег. А всъщност кой или какво беше той? И тази гатанка на Олег. Пълна глупост. „Триумфът му ще бъде гарантиран от неговото поражение“.

Киска рязко вдигна поглед към леля си.

— И всичко останало?

— Олег Викат — продължи Агайла, докато приготвяше бяла превръзка за раната й. — Някогашен последовател на Гуглата и магьоснически учен. Твърди, че открил фундаментални истини за Лабиринтите — Агайла поклати глава и въздъхна. — Луд, може би. Но самият Имперски Върховен Маг призна, че вижда някаква странна логика в гъсталака от теории на лудия старец. Той е в неизвестност от няколко десетилетия — Агайла отново поклати глава. — А като си помисля, че се страхуваше да не намери смъртта си в ръцете на Ноктите.

— Мъжът в сиво. Възможно ли е той да е бил Нокът, изпратен от Въслата да накара Олег да замълчи завинаги?

Агайла се изправи, за да обвие превръзката около врата й. Затегна я здраво и завърза отзад.

— Не, скъпа. Това е бил привърженик на култ. Човек, който боготвори Лабиринта на Сянка. Всички те са убийци. Събрали са се тук, за да отдават почит на Лабиринта си и да провеждат кървави обреди под Лунната сянка.

Киска докосна грубия плат на превръзката си. Стягаше й твърде много, когато преглъщаше.

— Да… той каза, че ще ме изпрати при своя Господар. А другите неща? Вълната от сенки, местата, които видях?

Агайла сви рамене, сякаш за да й каже, че пълното обяснение на събитията бе отвъд нейните познания.

— Видяла си тези неща просто, защото тази нощ, единствена от всички нощи, всеки един портал, всяка една врата, всеки един разлом между Лабиринтите се открехва. Всеки призрак, дух или бог може да докосне света. Досега си имала необичаен късмет в приключенията си, имайки предвид на какво си могла да се натъкнеш. Точно затова… — Агайла изведнъж млъкна и подсуши ръцете си. — Е, можем да говорим за това по-късно — рече тя, седна до Киска, пое ръцете й в своите и ги стисна изненадващо силно. — Виждаш ли? Има твърде много зависимости, за да може един-единствен човек да ги обхване с разсъдъка си. Това е нощ на дългоочаквана мъст и отчаяни планове. Рядка възможност за разчистване на сметки, когато стените между този свят и останалите се пропукват… когато сенките се промъкват през тях. Зората ще дойде, независимо от това какво ще се случи тази нощ. Ще дойде, независимо от това кой оживее и кой умре. Утре хората все още ще имат нужда от подправки и билки, както и от шпиони на свободна практика, които познават града и си врат носа навсякъде. Под-Юмрук Пел най-вероятно ще продължи да командва гарнизона. Животът продължава, разбираш ли?

Киска дръпна ръцете си.

— Разбирам какво намекваш. Но не мога просто да стоя тук. Като миналия път. Не мога. Не и след бунтовете.

Устата на Агайла се превърна в тънка цепка.

— Най-вероятно спасих живота ти, дете.

— Не съм дете. Тази нощ няма да стоя под ключ — никога повече няма да го допусна. Не мога. Ще полудея. И без това съм замесена. Имам съобщение за един човек.

Агайла изсумтя и махна с ръка.

— Ненормалните предсказания на един себичен, ламтящ за власт глупак.

Киска беше съгласна — думите на Олег наистина звучаха нелепо, но онова древно създание на име Еджуокър ги взе за чиста монета. Киска изгледа леля си под сключени вежди. Колко добре я познаваше всъщност? Наричаше я лельо, но двете нямаха кръвна връзка. Понякога й се струваше, че половината жители на този остров я наричаха така. Когато започнаха да налагат регентския декрет, забраняващ магьосничеството, Агайла се бе постарала да я държи вкъщи, въпреки че Киска бе успяла да избяга няколко пъти и да стане свидетел на по-голяма част от безредиците. Но при най-лошите, масовото задържане на всеки, заподозрян, че притежава талант, Агайла я бе заключила на горния етаж.

Каква нощ беше това! Киска бе плакала, бе умолявала леля си да я пусне, бе опитвала да счупи прозорците, но те се бяха оказали напълно неразрушими. Накрая се бе примирила с това, че не й остава нищо друго, освен да гледа и да слуша какво става от малкото си прозорче на втория етаж. Кой би предположил, че пожарите са толкова шумни? Ревът на пламъците, пращенето на дървото и торнадото от горещи ветрове. Смрадта на обгорена плът; писъците. Мъже и жени, лутащи се по тъмните улици. И взривовете — магьосничество! По-късно през същата нощ тя бе видяла от стълбите как Агайла посреща на прага тълпа от разбунтували се войници. Водачът им бе излаял:

— Арестувана си, проклета вещицо.

Сивата му ризница и пелерината му лъщяха — боята още бе прясна. Новобранец от Имперската Морска Пехота.

Агайла просто бе скръстила ръце. Киска си бе представяла твърдия й, неодобрителен поглед. Поглед, който сякаш можеше да разтопи камък. Войникът веднага бе вдигнал ръка пред лицето си, за да се предпази от злото око. С другата бе изтеглил меча си.

— Ще ме проклинаш, така ли! — изръмжа той.

Друг войник избута новобранеца настрани. Той също бе облечен в пехотинско сиво, но неговата униформа бе размъкната, оръфана и избеляла. Киска зърна проблясъка на сребърни пагони на гърдите му. Имперски ветеран.

— На този остров е пълно с восъчни вещици и продавачи на любовни еликсири — посочи Агайла. — Няма да ме безпокоите повече, нали, сержант?

Ветеранът свали ръкавиците си и ги шляпна силно в пелерината, а от плата се вдигна червеникав облак прах. Охров прах? Нима пелерината му бе просмукана с пясъците на Седемте Града? Ветеранът и Агайла дълго се гледаха и мълчаха. След това той се изплю на земята и промърмори:

— Водим петима магове с нас, в случай, че се наложи, нали разбираш.

— Тогава ги извикайте. Но помислете за мисията си тук, сержант. Каква е тя? Да обучите тези мъже или да ги погубите?

Войникът изсумтя и промълви под мустак:

— Да обуча задника си.

След това кимна на Агайла и махна на войниците си.

— Размърдайте се, безполезни камилски лайна такива!

Тогава войникът, когото ветеранът бе изблъскал настрани, вдигна заплашително меча си.

— Но, Араган, тя е една от тях. И казват, че е…

Той се приближи до сержанта си и прошепна нещо в ухото му.

На Киска й се бе сторило, че чува думата „богата“. Ветеранът се намръщи, измъкна меча от ръцете му и го удари по главата с плоското на острието. Новобранецът изквича и отскочи встрани.

Сержантът извика подир хората си:

— Казах да се размърдате! Проклети да са безполезните ви кожи.

След това се обърна към Агайла и я посочи с пръст.

— Ти! — излая мъжът. — Дръж тази проклета врата затворена или ще се върна и ще те издърпам навън за косата.

Агайла кимна.

— Да, сержанте. Ще направя така, както казвате.

Когато Агайла се бе върнала горе, Киска й бе казала, че никога няма да й прости за това, че я бе заключила в стаята й през най-вълнуващия ден в живота й. Агайла бе повдигнала вежди.

— Вълнуващ?

Ето я сега, отново в къщата на Агайла и отново в такава нощ. Пак бе потърсила защитата или преценката на тази жена.

Киска прочисти гърлото си.

— Жадувам за това, откакто се помня. Моля те. Позволи ми да направя нещо.

Киска гледаше в пода, защото не смееше да погледне Агайла в очите. Страхуваше се, че звучи като разглезено дете. Но изведнъж видя пара, която се къдреше във въздуха над умивалника. Пара?

Агайла мълчеше.

— Лельо… какво е това?

Агайла погледна надолу. Вкамени се от изненада, след което прошепна:

— Мили Богове.

Това, което допреди малко бе умивалник, пълен с гореща вода, се беше превърнало в замръзнала полусфера от лед, който се изпаряваше на горещината на огъня, пламтящ в огнището. Киска попита тихо:

— Какво става?

Агайла се изправи с каменно изражение. Полите й прошумоляха, когато прекоси разстоянието до старото си бюро, отрупано със свитъци и писма.

— Добре тогава — рязко каза тя. — Трябва да призная, че бих предпочела да те задържа тук против волята ти. — Тя погледна към Киска. — Но ти никога не би ми простила това, нали?

Момичето просто кимна, опитвайки се да спре усмивката, напъпила на лицето й, борейки се с порива да се хвърли в краката на леля си.

Агайла подсмръкна и извади един свитък от близката ниша.

— Да. Всички тези години, през които си жадувала за действие, заточена в този забравен ъгъл на Империята, а сега ти се отдава възможност… по-голяма, отколкото си очаквала… отколкото аз съм очаквала, струва ми се — каза тя и надраска нещо на жълтия лист. — Щом толкова искаш да направиш нещо, понеже иначе никога не би си простила, а не би простила и на мен, ще ти дам нещо да правиш.

Агайла нави свитъка, запечата го с капка восък от една свещ и притисна пръстена си във восъка.

— Е? — рече тя и махна на Киска да се приближи. — Ела тук. Занеси това на мъжа, когото наричаш своя мишена. Направи това, което ти каже след като му го предадеш. Става ли?

Киска прибра свитъка под ризата си.

— Да, лельо. Много ти благодаря. Но кой е той? Къде мога да го намеря?

Агайла махна с ръка, сякаш този въпрос бе маловажен.

— Няма да е доволен, ако ти кажа. Но, ако има някой, който може да се погрижи за теб през тази нощ, това е той. Ще го откриеш някъде между моя магазин и Твърдината на Мок. Но момиче, ако стигне Твърдината преди теб, не влизай след него. Обещай ми!

— Да, лельо. Обещавам — отвърна Киска, прегърна я през врата и вдиша нежното ухание на подправки.

— Чуй ме, дете — предупреди я Агайла и се освободи от прегръдката, — по-късно може би няма да си ми толкова благодарна. Предпочитам да останеш тук. Но по някакъв начин си се замесила във всичко това и не бива да те спирам.

Киска кимна, нагласи ризата, жилетката и пелерината си. Докосна внимателно превръзката около врата си и откри, че болката си бе отишла.

Агайла взе едната й ръка. Киска погледна нагоре и се изненада от начина, по който жената я изучаваше с поглед. Очите й бяха топли, но в тях имаше и твърдост.

— Навън има неща, които ще те смачкат без дори да се замислят. Ако срещнеш един от тези зверове, просто стой неподвижна, сякаш е обикновено диво животно — каза Агайла и прехапа долната си устна. — Би трябвало да те остави на мира.

Сега, когато бе свободна да излезе в нощта, Киска се поколеба за миг. Този вой. Драскането на ноктите по камъните. Страхът отново пропълзя в сърцето й. Тя отвърна със слаб гласец:

— Да, лельо.

— Добре. Сега, преди да тръгнеш, ще ти приготвя някои неща, които да вземеш със себе си — рече Агайла и я поведе към предната част на магазина.

Темпър мъкнеше Кууп на гърба си и ботушите на пивоваря се влачеха по земята, дълбаейки бразди в калта. Една от месестите му ръце беше преметната през врата на Темпър. Другата той стискаше в лявата си ръка, докато в дясната държеше най-големия кухненски нож на Салил. Кууп бе обемист мъж, но Темпър сякаш не усещаше теглото, защото цялото му внимание бе заето с това да гледа улица „Задна“ и да стъпва внимателно сред боклуците, които я задръстваха. Обливаше ги ярка лунна светлина, която се местеше всеки път, когато побеснелите облаци минаваха пред ледения зъркел на луната. Пътят напред изглеждаше открит.

С прегънати колене, Темпър напредваше по уличката. Широкото тяло на Кууп се суркаше в стените от двете им страни. Най-накрая излязоха на улица „Задна“. Темпър спря пред първата врата отдясно: къщата на Сийл.

— Сийл — извика той тихо, но настоятелно. — Сийл. Отвори…

Вой огласи нощта, сякаш бе изтрещял над града като гръмотевица. Темпър загуби равновесие и за малко не изпусна Кууп.

— Гуглата да те вземе!

Темпър изгрухтя от усилието да държи Кууп изправен. Писна му, изпружи крак и ритна. Вратата се отвори с трясък, а касата се сцепи. Темпър се хвърли вътре, пусна Кууп, изправи се и затвори вратата. В каменното огнище в другия край на стаята светеха няколко въглена, но иначе единствената светлина бе лунна и идваше от счупената врата. Темпър видя стол и го повали, за да запречи вратата.

— Не мърдай! — нареди му един глас зад и над него.

Темпър замръзна, застанал с лице към вратата. Вдигна ръцете си.

— Аз съм, Сийл. Темпър.

— Обърни се!

Темпър се обърна и присви очи. Успя да различи силуета на Сийл в мрака, застанал на стълбите, облечен в нощна риза. Държеше нещо — огромен арбалет, подпрян на перилото на втория етаж.

— Аз съм, проклет да си! — изръмжа Темпър.

Сийл не помръдна.

— Да, виждам това. Имаш нож. Порежи се.

— Какво?

— Порежи се. На ръката, където мога да го видя.

— Нямам време да…

Сийл снижи арбалета.

— Направи го.

Кууп изпъшка и се протегна мудно.

Темпър стисна зъби, след което допря острието на кухненския нож до плътта си в основата на палеца. Натисна. Бликна кръв, която потече надолу по дланта и ръката му. Протегна срязания си палец.

— Виждаш ли?

Сийл изсумтя и слезе няколко стъпала надолу, но продължи да държи арбалета насочен към Темпър. Когато се приближи, той видя, че оръжието бе древен обсаден арбалет, който се натягаше чрез кранекин. Едно от най-тежките и грозни оръжия, изстрелващи снаряди, които Империята произвеждаше. Сийл едва успяваше да държи арбалета изправен и се бе хванал за перилото, за да не падне. Темпър с мъка устоя на желанието да скочи настрани в случай, че нещото се задействаше по случайност. Ако това станеше, той и вратата щяха да получат огромни дупки точно по средата.

— Внимавай… — предупреди той и стомахът му направи салто.

Сийл сякаш се изненада, след това погледна към оръжието и го снижи.

— Съжалявам.

То дори не беше заредено. Темпър въздъхна облекчено и поклати глава. Защо не бе забелязал това?

Сийл стовари арбалета на масата и клекна до Кууп.

— Наранен ли е?

— Не — засмя се Темпър. — Припадна от страх.

Сийл се приближи до огнището, докосна една треска до въглените и запали лампата.

— Какво се случи?

Темпър огледа улицата през подпряната врата.

— Питай Кууп, когато се свести; сега нямам време — отвърна той и се обърна. — Нещата ми още ли са в теб?

Сийл кимна. Дългите, усукани къдрици на черната му коса се разпиляха по лицето му. Посочи към отсрещната стена.

— В складовото помещение.

— Добре — каза Темпър и прескочи Кууп.

— Чакай малко, проклет да си! — спря го Сийл и махна безпомощно към Кууп. — Помогни ми да го сложа на пейката.

С дълбока въздишка Темпър избута масата настрани. Грабна изпадналия в несвяст мъж под мишниците, а Сийл го хвана за краката. Заедно го вдигнаха, люшнаха и стовариха върху една от многото пейки, наредени покрай стените на стаята. Сийл избута Темпър и започна да развързва престилката на Кууп.

Темпър запали още една маслена лампа.

— За какво беше рязането?

Сийл се бе привел над главата на Кууп и преглеждаше очите му.

— Какво?

Темпър вдигна кървавия си палец.

— Ръката ми. Защо ме накара да се порежа?

Сийл се изправи и се усмихна.

— Призраците не кървят, Темпър.

— Този проклет арбалет няма да ти помогне срещу призраците.

Сийл сви тънките си рамене.

— Е, и без това не можах да го заредя.

— Бивните на Финир, Сийл! Трябва да се стегнеш.

Когато стигна вратата на складовото помещение, Темпър бе спрян от женски глас, дошъл от горния етаж. След това чу успокоителния отговор на лечителя и отвори вратата.

Откри вързопа с тези свои вещи, които не смееше да държи в стаята си, зад един огромен сандък. Вързопът бе обвит с парче платнище, дълго един човешки бой. Темпър го остави на един шкаф и разкопча двата кожени колана, с които бе овързано. Хвърли настрани намазнената кожа и извади два меча в ножници. Препаса ги по един през всяко рамо, като остриетата увиснаха на гърба му. В колана си втъкна две къси бойни ками.

Темпър отново бръкна зад сандъка и извади друг вързоп, този път с размера на глава. Издигна го високо и обели меката кожа. Зяпна го шлем от черна стомана с бронирана шапчица, увиснала като прокъсана дантела и съчленена броня за врата, която приличаше на опашката на омар. Визьорът с формата на буквата „Т“ и предпазителите за скули му паснаха като призрак от миналото: отсечената глава на второто му аз. Дъхът му секна; откакто го бе скрил тук, той не бе посмял дори да го погледне. Откри и бронираните си ръкавици, натъпкани в уплътнената вътрешност на шлема. Миризмата на пот, мас и най-вероятно кръв се бе просмукала навсякъде. Почти можеше да чуе трясъкът и писъците на битката. Той поклати глава, за да прогони спомените, залепнали за ума му като паяжина. Взе шлема под мишница, вдигна маслената лампа и изсумтя като се сети за плетената муселинова риза и кожената жилетка, които носеше. Щеше да изглежда като пълен глупак, само по риза, но въоръжен до зъби и с шлем на главата!

Долу Кууп лежеше и пъшкаше с мокър парцал на лицето. Сийл бе клекнал пред измазаното с хоросан огнище и хранеше светналия огън. Над пламъците висеше черно гърне.

— Що за отрова вариш? — попита Темпър и остави шлема на масата.

Сийл се обърна. Очите му се стрелнаха към оръжията на Темпър, а след това се насочиха към шлема на масата. Отговорът замря върху устните му. Но лечителят бързо се съвзе и все още зяпнал шлема, той отвърна:

— Само малко ечемичена супа. Гладен съм.

Темпър също погледна към шлема. Приличаше на някакъв зловещ трофей. Прочисти гърлото си.

— Сийл, случайно да имаш някаква броня тук?

Ръчкайки въглените, Сийл изсумтя.

— Нали не смяташ да излизаш навън?

Темпър се наежи.

— Да.

— Каквото и да е, не може да е толкова важно, Темп.

— Дори не знам дали е. Но трябва да разбера.

Сийл вдигна ръка и посочи обкования с желязо шкаф, облегнат на далечната стена.

— На моя прачичо. От Грист-Кемстката гранична война. Преди много време. Това е всичко, което имам.

Темпър отключи и отвори шкафа.

— Зъбите на Тогг! — възкликна той.

Вътре бяха натъпкани десетки вързопи, торби, парчета и остатъци от брони: ризници, брони за крака, брони за ръце от варена кожа със стоманени пръстени. От тази бъркотия Темпър извади една кираса и две брони за крака, които изглеждаха достатъчно дълги, за да стигнат до коленете му. Кирасата имаше предница и задница с каиши за закачане отстрани и на раменете, както и груби люспести ръкави. Върху кожената подплата, дебела почти колкото палеца му и омекнала през годините от употреба, бяха зашити няколко слоя ризници, предпазители от кост и хоризонтални ивици стомана отпред и отзад. Пресичащи се железни пръстени бяха пришити от кръста надолу и върху кожените брони за крака. Темпър повдигна кирасата и подсвирна. Човекът, който я беше носил на бойното поле, трябва да е бил голям като бик. Темпър разгледа коравите каиши.

— Тези хора не са ли чували за удобство?

— Тогава на север е била почти непрекъсната касапница.

Темпър кимна, спомняйки си разказите, които бе слушал за десетилетията безконечна война между гристанските благородници и безпорядъка от княжества, протекторати, баронства и свободни стопанства. Той бе станал войник дълго след като Императорът ги бе прибрал всичките в джоба си като дребни монети.

Темпър улови погледа на Сийл.

— Може ли да използвам това?

С жест той му показа, че може да вземе всичко, което иска.

Темпър свали мечовете си и започна да подготвя кирасата. Докато правеше това, Кууп изпъшка, махна мокрия парцал от лицето си и вдигна глава. Примигна към Темпър.

— Какво се случи? Какво правиш?

— Тръгвам по следите на онези крадци, Кууп — рече Темпър, вдигна една подризница и започна да я навлича.

— Крадци? Но, Тренек… той и после той…

Кууп отново изпъшка и затвори очи.

— Бърн да ни е на помощ.

Веждите на Сийл подскочиха и той оформи с устни:

— Крадци?

Темпър сви рамене. Почти минута се бореше със страничните катарами, преди Сийл да стане, да прекоси стаята и да избута ръцете му. Лечителят започна умело да пристяга каишите, а Темпър не можеше да откъсне поглед от ловките му пръсти.

— Правил си това и преди — пошегува се той.

Сийл го погледна и стисна устни, след което се върна към работата си. Гневът в очите му бе стреснал Темпър.

— Обикновено свалям бронята. И обикновено войнът е проснат на земята и плюе кръв, а освен това му липсва някой и друг крайник.

Темпър преглътна, смутен от горчивия тон, но не отвърна нищо, докато Сийл пристягаше каишите. Когато свърши, лечителят го плесна по гърба и рече саркастично:

— Готов си. Вече можеш да се присъединиш към Железния Легион.

— Благодаря — отвърна Темпър, без да го е грижа дали ще обиди Сийл. Благодарността му бе искрена. Да, по свой собствен начин, Сийл го бе проклел и похвалил едновременно: Железният Легион бе елитен взвод на тежката пехота, унищожен по време на нахлуването на Келанвед в някога независимото царство Унта.

Каквото и да бе преживял Сийл през годините служба като лечител в малазанската армия, то трябва да е било ужасно, за да остави такава дълбока диря в душата на един млад мъж. Когато Темпър бе пристигнал на острова, двамата се бяха запознали в Хана на Обесения и бързо станаха приятели. Сийл се наслаждаваше на компанията, но в същото време нямаше търпение да прокълне и отрече всичко, което Темпър му казваше. Освен това по време на пътешествията си с армията младият мъж се бе пристрастил към наркотичния опиум д’баянг. Навикът отвращаваше Темпър. Накрая се скараха по въпроса и Сийл бе престанал да посещава хана. Темпър бе разчитал на това да намери Сийл в съзнание тази нощ, но и нямаше да се изненада, ако го бе заварил упоен, обвит в облак от задушлив, жълтеникав дим, ухилен като идиот, докато градът около него отиваше по Гуглата.

Сийл се приближи до масата, но се дръпна при вида на шлема. Изведнъж се усмихна и засмя.

— Предполагам, че утре всички ще имат нужда от моите услуги. Суетни стари вдовици, чиято истерия трябва да успокоявам и чиито измислени болежки да лекувам — рече той, мерна Темпър с поглед, след което му обърна гръб. — Гледай нищо да не ти се случва, защото не можеш да си позволиш моите услуги.

Устните му се разтегнаха в кисела, иронична усмивка.

Темпър взе шлема под мишница.

— Извинявай за вратата.

Сийл затвори очи и сви рамене.

— Явно отсега нататък ще стои отворена. Когато свършиш, върни се да ми покажеш какво е останало от теб.

Темпър вдигна вратата и я облегна на стената.

— Задължително — отвърна той и отдаде чест по стария имперски начин — с юмрук, опрян в гърдите. — Благодаря за броните и стой настрана от онзи проклет дим.

Сийл въздъхна недоволно, но отвърна на жеста.

Темпър се затича надолу по улица „Задна“, насочвайки се към Стария Каменен Мост близо до блатистото устие на река Малаз. Три пресечки след Хана на Обесения той видя тъмна локва кръв на улицата, в която плуваха купчина коремни вътрешности. Спря и се заслуша. Нощта бе тиха. Прибоят стенеше, странно приглушен, докато вятърът шепнеше и бучеше. По околните улици нямаше други следи от насилие. Приведен ниско, Темпър се приближи, за да разгледа останките по-отблизо. Човешки вътрешности, от които още се издигаше пара. Нима това бе всичко, останало от Бел — мъжът, който бе стоял на стража пред Обесения? Приличаше повече на нападение на хищна котка, като например дива пума от долините Сети или снежен леопард от планините Фен в северен Кюон Тали. Но проклетият вой звучеше така, сякаш идваше от пастта на звяр, огромен като бедерин.

Темпър се изправи и погледна към смръщената гръд на Твърдината на Мок, надвиснала над града като гръмоносен облак. По протежение на крепостните стени нямаше светлини, не горяха огньове. Крепостта изглеждаше безлюдна като крипта. Но Темпър беше сигурен, че между тези стени бяха скрити отговорите на всички въпроси, които го измъчваха. Поне се надяваше това да е така, защото нямаше представа къде другаде да ги търси. Той се затича към центъра на града.

Киска чакаше на прага на Агайла, заклещена в прегръдка, която сякаш продължаваше вечно. След като най-накрая я освободи, Агайла направи крачка назад, ръцете й все още стиснали ръцете на Киска, и се взря напрегнато в мрака. За един ужасяващ миг Киска си помисли, че ще й забрани да тръгне. Неусетно се върна в противния кошмар, който я мъчеше от години — видя се как излинява на този малък остров, въртейки се в кръг до края на времето. Но в мига, в който думите „Бърн да те пази“ напуснаха устните на старата жена, мислите на Киска литнаха в нощта, свободни и щастливи. Тя махна на леля си за сбогом, но пред очите й вече беше „Проходът на Кътър“ — главният булевард север-юг, който разделяше стария от новия град.

Сега, свита в дълбоката сянка на един комин, обвила пръстите на краката си около ръбовете на влажните керемиди и притиснала гръб в топлите тухли, Киска гледаше към опустелите улици. Оттук градът изглеждаше мъртъв — всеки прозорец бе затворен, всяко перде спуснато, за да скрие и последния признак на живот. Луната се блещеше отгоре като подигравателно око.

Киска сграбчи арбалета в скута си и се опита да изстиска малко увереност от тежестта и якостта на оръжието. Преди малко се бе случило нещо ужасно — тя се прокрадваше по познатите й до болка улици, но само след няколко завоя се бе озовала на напълно непознато място. Преживяването я бе разтърсило. Сякаш изведнъж се бе озовала в друг град. Нямаше представа накъде да тръгне и как да се върне обратно. Но в същото време улиците й изглеждаха странно познати. Имаше усещането, че това място бе съвсем близо до една от улиците, по които бе минала, когато бяха избухнали бунтовете заради регентската забрана на магьосничеството.

Това се бе случило през първата нощ на протестите, преди масовото недоволство да се изроди в плячкосване, палежи и побоища; преди Агайла да я заключи горе. Беше гледала от покривите как неопитни войници беснеят, опиянени от новата си власт и се държат като пристанищни хулигани, а малкото ветерани изглеждаха неспособни или нежелаещи да ги удържат.

Тя бе извърнала поглед, отвратена. Беше следвала пътя на разбитите витрини и опожарените сгради, скачайки от покрив на покрив, когато рязък вик бе привлякъл вниманието й към една тъмна, тясна алея. Трима войници се гавреха с един старец, сивокос и слаб като клечка. По кърпената му риза и намазнените панталони Киска заключи, че бе рибар. Смеейки се, те го удряха с юмруци и го ритаха, а той отчаяно се опитваше да им избяга, тичайки нагоре по уличката. Гледката я разяри и без много да му мисли Киска изкърти най-голямата керемида, която намери и я запрати надолу към войниците.

Единият веднага се свлече на земята, покосен от тежката керамика. Приятелите му извикаха изумено и побягнаха от уличката. Старецът отстъпи уплашено назад. Киска изтича до ъгъла на покрива, увисна над един прозорец с решетки и се спусна надолу. Държейки се здраво за решетката, тя скочи върху оградата, а оттам на покрития с боклуци паваж.

Войникът лежеше в несвяст, може би дори бе мъртъв. От другарите му нямаше и следа. Киска потърси стареца, но не успя да го открие никъде. Сигурно се бе измъкнал, докато тя бе слизала от покрива. Клатейки глава, тя се обърна, готова да си ходи, но точно тогава откри, че другите двама войници не бяха избягали толкова далече, колкото бе очаквала. Те запречваха единствения изход от уличката — освен, ако отново не опиташе да се покатери на покрива. Но не вярваше, че щяха да й дадат достатъчно време за това.

Чу звук и рязко се обърна, прилепвайки гръб към стената. Поваленият от нея войник се беше изправил. Едната половина на лицето му бе покрита с кръв, а коженият му шлем бе килнат на една страна. В тъмните му очи пламтеше гняв.

Ръцете на Киска се стрелнаха към ножовете й, но войникът ги притисна отзад зад гърба й в смазваща прегръдка.

— Хайде, момчета! — извика той и се засмя, след което допря кървавото си лице в нейното и затърси устата й.

Прошепна прегракнало:

— Каква добра замяна направихме.

Той притисна китките й една в друга и ги обхвана с едната си ръка. С другата я стисна за гърдите и разкъса дантелата на ризата й под жилетката. Другарите му се провикнаха окуражително, а отвред се чуваше ревът на пъстрата гмеж, задръстила улиците.

Киска се бе вцепенила от страх, осъзнавайки пълния ужас на ситуацията, в която бе изпаднала. Как бе успяла да си причини това? Тя понечи да се помоли на войника да я пусне, но тогава си спомни обучението на Агайла. Тя отметна глава назад и я заби в лицето на войника с всичката сила, на която бе способна. Той изрева от болка, пусна ръцете й и се запрепъва назад. Очите на Киска се бяха напълнили със сълзи и тя примигна. Сега пък пред тях танцуваха звезди.

— Кучка — изръмжа мъжът. Беше съвсем близо, но тя едва чу гласа му на фона на виковете и писъците на тълпата. След това чу стърженето на стомана, изтеглена от ножница. Киска разтърси глава, избърса сълзите си и замахна силно с ефеса на една от камите. Улучи мъжа в наранената половина на лицето му и той се срути без да издаде звук.

Един от другарите му извика от входа на уличката:

— Проклета курва!

Хукна към нея с разперени ръце, за да не й позволи да му избяга.

Киска го гледаше как тича към нея и се маеше. Наистина ли си мислеше, че просто щеше да се опита да му избяга? Този глупак не виждаше ли как се бяха обърнали нещата? Не разбираше ли, че не тя, а той и неговият другар трябваше да се опитват да избягат? Киска се сви, сякаш от страх, а мъжът незабавно пристъпи към нея. Изрита го в чатала. Той се преви на две, а дъхът му излезе със свистене. Киска обърна камата и го цапардоса по слепоочието. Мъжът се свлече на земята.

Киска погледна последния останал войник. Той стоеше неподвижно, осветен в гръб от сиянието на факлите. Възбудена и задъхана, Киска го подкани с махване. Ела да си го получиш. Войникът побягна като стреснато зайче.

Киска седна тежко сред боклуците, с които бе покрита земята в уличката. Шумът на тълпата сякаш заглъхваше, а оранжево-жълтото сияние на факлите постепенно чезнеше в здрача. Крайниците й се тресяха и Киска се преви. Стомахът й се сгърчи и тя повърна. След това избърса устата си с ръка. Смъртоносната прегръдка на Бърн! Това, което бе направила току-що, беше твърде опасно, за да си струва — а какво всъщност бе постигнала? Бе спасила един старец от побой? Дълго време тя седя така, отвратена и ядосана на себе си. Изправи се. Прибра камите си в ножниците и се покатери на оградата. Закле се, че никога повече няма да рискува живота си за непознати.

Но ето я сега, сама в нощта, кожата й настръхнала от страх. Градът сякаш се променяше пред очите й. Сенките се движеха и преливаха една в друга. Непознати улици и сгради се пръкваха от нищото, но веднага след това примигваха, изчезваха и се появяваха на друго място. Дори нощните звуци бяха странни. Къде беше шепотът на прибоя? Киска бе израснала на това пристанище и не можеше да си спомни ден, в който не бе чувала постоянния пулс на морето. Но сега той беше изчезнал. Преди винаги можеше да познае къде се намираше, съдейки по миризмата на въздуха и по звука на вълните. Но сега всичко бе усукано и обърнато наопаки. Дори не бе сигурна в коя посока беше Твърдината на Мок. Точно като онази нощ преди няколко месеца, Киска се бе забъркала в нещо много по-опасно, отколкото бе предполагала. През онази нощ бяха нападнали тялото й, но сега имаше чувството, че на опасност бе изложена не само плътта й. Тя се мразеше за това, но знаеше, че вече бе решила да стои скрита тук като помияр в дъжда и просто да изчака пукването на зората. Дори възможността някоя Хрътка да надуши следите й не можеше да я накара да напусне скривалището си.

Киска примигна и избърса ледената мъгла, залепнала за лицето й. Гледаше как тънките облаци се гонят и лудуват над града като ядосани грабливи птици. Един прозрачно сребърен облак изведнъж се стрелна към пролуката между две сгради вдясно от нея. По пътя заприлича на огромна летяща хрътка с протегнати лапи. Миг по-късно стените около нея бяха разтресени от оглушителен вой и Киска подскочи толкова рязко, сякаш бяха забили кама в гърба й.

Тя изпищя, а писъкът й се сля с виковете на хората, залостили се в домовете си под нея. Киска се измъкна от комина и хукна да тича от покрив на покрив, без да обръща внимание на хлъзгавите от дъжда керемиди.

Тя скачаше към балкони, приземяваше се на четири крака, изкачваше паянтовите им парапети и оттам се хвърляше през уличките към отсрещните первази и фронтони. Пързаляше се по глинени плочки, които се разбиваха на парчета на улицата под нея, тичаше по стрехи и козирки, допиращи се в съседните къщи, прекосяваше плоските тухлени покриви на правителствени сгради. Киска скочи от безличния фронтон на една ниска постройка към покрива на храм, посветен на Финир. Успя да се хване за един улук с формата на главата на глиган. Пъшкайки, тя се изтегли нагоре, прехвърли перваза и коленичи, останала без дъх.

Беше почти сигурна, че Хрътката не бе успяла да я последва до тук. Не и в свещения квартал. Тя вдигна глава и надникна над каменния перваз. Сенките се вихреха като воали, погнати от вятъра. Киска се извърна замаяна. Приглади косата си назад. Най-вероятно не я беше гонило нищо, но кой можеше да чака, за да разбере?

Мъж се подаде от сянката на един свод. Свещеник на Финир, с татуировки на глигански бивни на бузите. Усмихна се, когато я видя.

— Значи това е нашият безстрашен завоевател.

Киска отстъпи назад.

— Чакай! Стой!

Тя го чу как се приближава и стъпи върху друг фронтон с формата на глиганска глава. Вятърът я подхвана и вледени мокрите й дрехи.

— Кръвта на Финир, дете! Недей!

Изстреля се напред с всичката сила, на която бяха способни мускулите на краката й. Протегнатите й ръце се плеснаха в перваза на отсрещната постройка. Едното й коляно се вряза в каменната фасада и тя почти се пусна, сгърчена от болка. Вместо това се изтегли нагоре и благодари на боговете за пренаселеността на града и скъперничеството на малазанците, които бяха твърде стиснати, за да събарят сгради и просто ги ремонтираха отново и отново.

Просната по корем на мокрия от дъжда покрив, Киска видя, че свещеникът още я наблюдаваше, лицето му изопнато от тревога. Тя с мъка се изправи и му махна.

Старецът направи фуния с ръце и извика през нея, надвиквайки бръснещия вятър:

— Ще кажа една молитва за теб!

Киска му махна за благодарност и закуцука напред, въпреки изгарящата болка в коляното.

Тя се закова на място, загледана в ширналите се пред нея покриви. Загълта студен нощен въздух, застанала на ръба на един триетажен фронтон с изглед към парцела гори и хълмисти поляни, върху който се простираха развалините на това, което малазанците наричаха „Моси Торс“.

Киска погледна назад към покривите, които вече бе прекосила. Каква глупачка беше! Да си въобразява, че може да намери сигурно място навън! Богове. Това бе висше магьосничество, каквото дори не бе сънувала, че някога ще види. Беше като историите за великите имперски битки, когато малазанските магове бяха разнебитили Покровителката на Хенг; сриването на легендарните островни укрепления на Картуул; обсадата на Свещените Градове и мащабните сражения отвъд морето на континента Дженабакъз.

Докато страхът й бавно се отцеждаше и сърцето й забавяше ритъма си, Киска успя да овладее дишането си. Страхът се преобрази във вълнение. Възбуда, каквато никога преди не бе изпитвала. Крайниците й изтръпнаха и мускулите й се стегнаха, готови за действие. Чувстваше се силна и способна. Можеше да помирише могъществото във въздуха над града и искаше малко за себе си.

Киска разгледа рехавата горичка. Може би бягството й не беше толкова безцелно, колкото си мислеше. Имаше нещо сред дърветата. Киска легна по корем паралелно с фронтона. Няколко минути наблюдаваше, без да помръдва. Дрезгава лунна светлина се процеждаше през дънерите и дърветата арускус сияеха като запалени.

След това видя движение… това, което бе взела за сенки, помръдващи на вятъра, всъщност бяха силуети, които сновяха от прикритие на прикритие. Фигури, облечени в сиво, подобни на призраци. Стрелкаха се насам-натам, приближавайки се към най-голямата каменна могила, покрита с мъх. Видя проблясък между клоните на два високи кедъра — може би лунната светлина, отразена в полиран метал.

Е, убийците от култа на Сянката бяха следвали мишената й по-рано, възможно ли бе това пак да са те? Все пак кой друг би бил достатъчно глупав, за да скита навън в нощ като тази? Освен нея, разбира се. Киска се обърна и затърси начин да слезе долу.

След като претича през улицата, тя се провря през гъстия храсталак и започна да се прокрадва от дърво на дърво. Не след дълго почти се препъна в мъртво тяло. Каквито и да бяха тези поклонници на Сянката, едно беше сигурно — не се свеняха да убиват, дори момиче, не много по-възрастно от нея. Тялото й бе проснато на една страна, подпряно на един самотен дъб без листа. Киска коленичи, за да разгледа трупа. Дрехите й бяха от фин лен. Освен това бяха омачкани и Киска заключи, че момичето е било претърсено. Беше убита бързо и професионално — с едно-единствено промушване в гърдите. Кръв се събираше на локва в скута на момичето и правеше възлестите корени около краката й да изглеждат черни.

Киска посегна с ръка, заграби шепа пясъчно руса коса и повдигна главата на жертвата. Не я познаваше. Но това не означаваше нищо, ако това общество бе толкова тайно, колкото смяташе Агайла. Нищо чудно жената да бе дошла чак от Свободните градове[14], за които хората казваха, че се намират на юг от Дженабакъз — Киска нямаше как да докаже противното.

Тя остави главата да падне и забеляза странно обезцветяване върху гърдите на жената. Тънката туника под робата й беше разкъсана. Киска внимателно разтвори плата. Видя татуировка, която приличаше на отрязан птичи крак. Хищна птица, може би ястреб или сокол. Киска гледаше рисунката и се чудеше какво можеше да означава тя. Агайла бе споменала Ястребовите нокти, стари съперници на Ноктите, но тя никога преди не бе чувала за тях. Вятърът довя черпак дъжд над главата й. Няколко капки се търкулнаха от косата й и паднаха точно върху татуировката, чиито цветове се размиха. Запленена, Киска прокара пръст по рисунката. Тя се размаза под натиска.

Киска се отпусна назад. Интересно. Някакъв сигнал за разпознаване? Пропуск? Защо птичи крак? Веднага се сети за Ноктите, но тя познаваше символа им и той бе различен. Още една мистерия в нощ, изпълнена с мистерии. Киска реши да помисли над тази по-късно — беше се забавила достатъчно.

Дъбът, в основата на който лежеше тялото, се издигаше от една падина между две ниски каменни стени, които бяха покрити с дебел пласт мъх и изглеждаха като две идентични, паралелни могили. Поклонниците на Сянката може би бяха завардили именно тази пътека, защото водеше до купчина огромни камъни, която, ако си спомняше правилно, се намираше съвсем близо до основната формация. Киска се огледа и установи, че изнервящият танц на сенките бе секнал. Нощта бе спокойна. Може би този феномен се проявяваше за кратко и после изчезваше или пък тази част на града имаше нещо като имунитет. Клечейки и пълзейки, Киска си проправи път до една стена, която предлагаше добър изглед към основните развалини. Облегна се на нея, събра кураж, провери арбалета си и надникна над ръба.

Почти веднага видя човека, когото търсеше. Седеше на един камък с изпънати крака и скръстени ръце. Гуглата му беше дръпната назад. Дългата му черна опашка бе преметната през едното рамо. Мъжът вдигна мургавото си, мършаво лице към нощното небе и се намръщи, сякаш не бе харесал това, което виждаше. Четиримата му телохранители се бяха подредили в защитна формация около него: двама клечаха зад камъни, а другите двама се подпираха на каменни колони, обвити с лози и покрити с мъх. Отвъд тази групичка дебнеха други мъже, наобиколили древната могила, неподвижни като статуи. Бяха поне петдесетима. Именно тези мъже бяха принудили мишената й да дойде тук — това бе очевидно. А сега чакаха — но какво?

Въпреки, че носеше ръкавици, Киска прокара ръка по бедрото си, сякаш за да избърше изпотената си длан. Несъмнено мъжете искаха да изпратят мишената й при своя господар, точно както бяха опитали да направят с нея. Но изглежда чакаха някого или нещо… може би някакъв знак? Киска прокле лошия си късмет. Бе открила мишената си, но нямаше как да я достигне. Проклета да е Съдбата и проклети да са нейните безотговорни шутове близнаци — тази нощ се бяха развилнели!

Телохранителят с дългия мустак и вълненото кепе се приближи до мишената й и посочи на север — към Твърдината на Мок? Мъжът кимна, изправи се и изтупа торбестите си панталони. След това се загърна плътно с пелерината си. Телохранителите се събраха около него.

Някои от поклонниците се размърдаха и започнаха да се прокрадват към оголената скала. Киска преброи петнадесет. Искаше да предупреди мъжа, но той несъмнено знаеше. Изведнъж тя се вцепени. Поклонниците вече бяха с трима повече — трима невероятно високи и слаби мъже, облечени в пепеляви роби. Откъде се бяха появили? Сякаш бяха излезли от нощта.

Един от тях вдигна ръка в ръкавица и направи нехаен жест. Поклонниците се втурнаха напред.

Киска си намери ново прикритие, за да не изпусне от поглед мишената си. Той и телохранителите му бяха преминали в бавно, но уверено отстъпление. Поклонниците се хвърляха напред с извадени ножове, а робите им се развяваха и плющяха. Мъжът и неговите другари отстъпваха, оставяйки само трупове след себе си. Тримата командири или свещеници ги следваха от разстояние и само наблюдаваха. Киска се движеше паралелно с битката, като я наблюдаваше през пролуките в дърветата: телохранителите се дуелираха, разменяха съперниците си и нанасяха ударите си, но винаги в кръг около нейния човек. Невероятните им умения я втрещиха.

Голяма група поклонници проведоха съгласувано нападение от всички страни. Всеки телохранител се изправи срещу поне двама съперници и сърцето на Киска заседна в гърлото й. Това бе мъжът, когото Агайла я бе изпратила да намери! Това бе мъжът, който според Олег щеше да реши всичко тази нощ! Всеки момент тези убийци щяха да го заколят пред очите й, а тя не можеше да направи нищо. Беше закъсняла! Киска почти извика, разгневена от безсилието си.

Докато гледаше, двама от телохранителите паднаха и поклонниците се хвърлиха към нейния човек. Той направи жест с ръка и ярка светкавица заслепи Киска, а над главата й прогърмя. Тя примигна и разтърка очи. Погледна към бойното поле. Там, където допреди малко се бяха сражавали около десетина фигури, сега стояха само три: мъжът и двамата останали телохранители. Той се обърна към тримата високи поклонници. Те спряха.

Този по средата вдигна ръка като човек, който си проправя път през гъста паяжина.

Другите двама поклонници чакаха с оголени мечове.

Въпреки че не беше истински талант, Киска бе особено чувствителна към тези неща и независимо от това, че се намираше на около стотина метра от мъжете, тя почувства силите, съсредоточени помежду им. Чувството бе сякаш се намираше дълбоко в трюма на кораб и усещаше тъмните, необозрими сили, развилнели се около нея — сили, които можеха да я изтрият от лицето на земята за частица от секундата. Киска спря да диша и зачака най-малкото движение от страна на един от двамата мъже да освободи тази титанична сила.

Точно тогава ръка в груба кожена ръкавица захлупи устата й, а друга ръка се обви около кръста й и я вдигна от камъните.

Киска изпусна арбалета и започна да извива тялото си и да рита с крака, като през цялото време се опитваше да извади най-тънкия си нож с дясната си ръка. Точно, когато острието излезе от ножницата, някой изви врата й с адска сила. Пред очите й избухнаха искри, а болката се стрелна надолу по гръбнака й като светкавица.

— Пусни я, момиче — изръмжа някой тихо, — или ще ти строша врата като съчка.

Изтръпнала от болка, Киска пусна камата на земята. Беше осъзнала, че нямаше смисъл да се съпротивлява.

Мъжът я преметна през рамо и тя се отпусна като дроб, въпреки че сърцето й все още пърхаше като крилете на птичка. Странникът я понесе надолу към паралелните каменни стени и покрай мъртвата поклонничка, която най-вероятно беше убил. Киска се прокле за това, че не се бе досетила за възможността убиецът да е останал някъде наблизо. А сега я отнасяха все по-далече от развалините. Киска напрегна слуха си с надеждата да чуе развитието на битката, но без резултат. Когато похитителят й навлезе в гората, към него се присъединиха още двама мъже. Те бяха или войници, или просто разбойници. Трудно й бе да прецени, но в държането им имаше нещо военно, сякаш бяха ветерани. Единият се приближи и извади черен парцал от колана си, докато този, който я носеше, махна ръката си от устата й.

— Тихо — предупреди я той.

Запушиха устата й с парцала преди да успее да извика, след което сложиха чувал на главата й. Тогава се опита да изпищи, но беше твърде късно. Съпротивляваше се и докато връзваха китките и глезените й, но отново без полза.

Пак я преметнаха през нечие рамо и я понесоха като чувал, само че мъжът, който я носеше, вече тичаше през гората. Тогава Киска спря да се бори, но унизителното й положение бе като киселина, която я изгаряше отвътре.

Грешеше за едно нещо. Имаше и други хора, които бяха достатъчно глупави, за да бродят навън в нощ като тази. Освен това развитието на битката така я бе запленило, че тя бе свалила гарда си.

Отвратена от себе си, Киска реши, че бе заслужила това, което я чакаше.

След сравнително дълъг поход тя бе внесена в стая и стоварена върху стол, като при падането удари хълбока си. Хора, или по-скоро мъже, сновяха около нея и мърмореха. Ръце я опипаха и намериха ножовете й за хвърляне и камите й. Но претърсването бе претупано и мъжът пропусна един нож, който бе скрила в специално отделение в яката на пелерината си. Нетърпеливите ръце се мушнаха в ръкавите й, обърнаха ръцете й наляво, а после надясно, разтвориха жакета и ризата й и скъсаха връзките на ленената й долна риза. Ако устата й не беше запушена, Киска щеше да се изсмее, защото чудесно знаеше какво търсеха: татуировки, истински или фалшиви, на птичия крак или на нокътя.

След като не намериха такива, ръцете загърнаха дрехите й. Тя чу мъжки глас, съвсем наблизо:

— Проклети глупаци.

Свалиха чувала от главата й, после развързаха парцала. Киска примигна и тръсна глава, за да махне косата от очите си. Пред нея стоеше як, широкоплещест мъж, чието обветрено лице бе нашарено с плетеница от белези от изгаряне с луга или врящо олио.

Той отстъпи назад и погледна към близката маса, където с вдигнати на един стол крака седеше мъжът, който първи я беше награбил. Киска го позна по кожената ризница с железните ромбове и обикновения шлем от черно желязо. Тънкият му мустак висеше чак до брадичката, а носът му бе подут възел от белези. Мъжът сви рамене.

— Каза да хванем някого. Първо заловихме една от онези със сивите роби, но тя ни създаде твърде много проблеми. После попаднахме на тази. Гледаше битката.

Намираха се в странноприемница. Киска веднага я разпозна: казваше се „Южният Полумесец“. Наоколо стояха мъже, които или я гледаха безразлично, или оглеждаха улицата през прозорците и вратата. Преброи около четиридесет.

Мъжът с белезите се обърна към нея.

— Добре. Каква е твоята история? За кого работиш?

— За кого работя?

Мъжът я зашлеви. Чувството бе сякаш я бе ударил с парче желязо. Киска примигна. Очите й се наляха със сълзи. Тя разтърси глава, зашеметена повече от безразличната бруталност на действието, отколкото от болката.

Очите му останаха ледено безизразни — просто преценяваха доколко ефективна е била плесницата. След това нещо зад нея привлече вниманието му и той изсумтя и се извърна. В полезрението на Киска изникна жена, която я огледа внимателно. Беше ниска, смугла, с фина татуировка от линии и спирали, която започваше от косата и свършваше на върха на носа й. Жената повдигна брадичката на Киска с жест, който й напомни за Агайла. Тя беше виждала тази жена преди. Казваше се Карла… или може би Кейтин?

Жената я разгледа, след това стисна устни и кимна, сякаш я бе разпознала. Киска с ужас долови съжаление в очите й и в същия миг осъзна, че нямаше да преживее тази нощ; беше осъдена на смърт в мига, в който бяха свалили чувала от главата й.

Жената се извръщаше, но погледът й попадна на гърдите на Киска и тя спря. Протегна ръка и Киска усети как върховете на пръстите й напипват свитъка на Агайла. Киска се взря в очите й в беззвучна молитва. Жената срещна погледа й — в него имаше съчувствие, но и жал, сякаш Киска вече беше мъртва. Жената се приближи до белязания мъж на масата.

— Тя е местен талант — рече му тихо. — Независима. Докладва единствено на Пел.

Мъжът сви рамене, сякаш вече не го беше грижа. Той проследи с пръст нещо върху пергамента, разстлан на масата.

— Просто ще заобиколим тълпата.

— А ако отново се натъкнем на тях?

Мъжът я погледна с безизразните си очи.

— Твоята работа е да направиш така, че това да не стане.

Въжетата се врязваха в китките на Киска. Тя изгаряше от желание да каже нещо в своя защита, да се моли, да печели време… каквото и да е… но думите просто засядаха в гърлото й, заклещени от интуитивното знание, че ако се обадеше щяха да я убият просто за да не се налага да се разправят с нея. Така че остана смълчана и само слушаше. Какво крояха тези разбойници? Може би целяха да плячкосат града под прикритието на хаоса, който цареше тази нощ? Ако това бе така, тогава каква беше ролята на поклонниците на Сянката в този цирк? Може би двете групи се бяха сблъскали?

Жената отново погледна към нея, пое си дъх и се наведе, за да прошепне нещо в ухото на белязания мъж. Той се усмихна в отговор, като устните му просто се изкривиха, без в това изражение да имаше и капчица веселие.

— Да не си се размекнала? — отвърна той без да вдига глава.

Жената нагласи жилетката си, погледна към Киска и сви рамене, сякаш за да й каже, че бе направила всичко по силите си. Въпреки че мъжът току-що я бе обрекъл на смърт, Киска се принуди да отвърне с кимване. Страхът вече не свиваше сърцето й. Искаше да заплаче. Това, което я спираше, бе нещо, което никога преди не бе изпитвала: гордост.

Белязаният мъж вдигна пергамента от масата и го нави. Подаде го на един от хората си, след това махна на другите да се приближат. Киска се напрегна и дъхът й секна; готвеха се да тръгват и не възнамеряваха да я вземат със себе си.

Белязаният мъж проведе разговор с четирима от хората си, един от които беше здравенякът, който я беше грабнал в гората. Тези четиримата бяха по-възрастни, по-корави на вид и се държаха по-уверено от останалите. Киска не се залъгваше, че обсъждаха нея — съдбата й вече бе решена.

Изведнъж един от по-младите мъже, застанал близо до прозореца, изпищя силно и отскочи назад.

— Призрак, роден от Гуглата! Демон! На вратата!

Приближените на белязания командир се впуснаха в действие без заповеди или коментари, което окончателно убеди Киска, че бяха ветерани, може би подразделение на някой имперски пехотински отряд.

Мъжът с ризницата на ромбове извади два огромни извити меча и отиде до вратата. С рязък удар с лакът той отстрани от пътя си младия наемник, който стоеше на стража до вратата. Други двама ветерани клекнаха, с насочени към вратата арбалети. Четвъртият войник, командирът и жената застанаха зад тях. Всички чакаха, неподвижни и напрегнати, вперили погледи във вратата. Киска също гледаше натам от мястото си до срещуположната стена, близо до стълбище, което водеше към друга стая под тази. Тя също бе почувствала нещо странно — някакво леко дръпване по посока на вратата.

Един от наемниците, който стоеше на стража до страничната врата, напусна поста си, мина покрай Киска и се приближи до командира.

— Какво е това? — прошепна той.

Белязаният мъж го изгледа свирепо и му махна да се върне на поста си.

Ветеранът най-близо до вратата погледна през рамо към жената, която му кимна. Ухилен като шут, той отвори вратата.

Тя се люшна навътре и откри пуста улица. Калдъръмът лъщеше от влага, а през мъглата и сенките едва се виждаше „Моси Торс“ от другата страна на улицата. Мъжът подаде главата си навън, но изведнъж се дръпна и задрапа отчаяно назад.

Светлина проблесна над вратата и се усука в немирен десен от сянка и фосфоресценция. Жената направи крачка напред и разгледа трепкащото сияние. След няколко секунди се дръпна назад.

— Е? — попита командирът.

Жената свиваше и отпускаше юмруци сякаш искаше да направи нещо с тях, но не смееше.

— Проклета от Гуглата покана. Викат ни. Трябва да отидем. Веднага!

— Нямам нищо против — отвърна командирът, даде знак на мъжете си да се дръпнат от вратата и направи жест с ръка.

— Изнасяме се! — изрева войникът с бронята на ромбове. Мъжете, които бяха приклекнали до прозорците, се обърнаха към него и замигаха на парцали. След това отново погледнаха към улицата.

— Точно така, хубавци мои — рече им той весело, сякаш се канеха да отидат на пикник. — Скачаме право в пастта на звяра!

Киска го зяпна. Нима беше полудял?

Сержантът, или поне Киска бе решила, че е сержант, опря юмруци в хълбоците си и изгледа всички в стаята така, сякаш бе помирисал нещо развалено.

— Взимайте…

Нощната тишина бе разкъсана от вой, по-мощен от камбаната на най-големия храм в града. Гредите на странноприемницата се разклатиха, а от тавана се посипа прах. Киска подскочи уплашено заедно със стола си и едва не се изтърси на пода. Мъжете замръзнаха, очите им големи и кръгли като паници. Единствено командирът и жената не изглеждаха повлияни.

— Затворете проклетата врата! — излая той.

Сержантът понечи да се подчини, но хвана дръжката на вратата и се вкамени, зяпнал нещо навън.

— Демоните на Гуглата! — ахна той.

От мястото, където седеше, Киска не виждаше улицата. Вместо това видя един млад наемник до прозореца, който изпищя, задави се и повърна на пода. Командирът извади острието си. Сержантът тресна вратата с всичка сила, след което отскочи настрани.

— Арбалетите в готовност! — извика той и мъжете се спуснаха към оръжията си.

В този миг вратата избухна навътре и треските полетяха като парчета стъкло. През касата се промушиха главата и раменете на огромна Хрътка. Беше по-голяма, отколкото Киска си бе представяла: голяма като муле, със светло кафява рошава козина, прошарена със сиво. Хрътката завъртя глава и огледа салона открай докрай, сякаш за да прониже всички присъстващи с погледа си. Едното й око бе кафяво, а другото светло сиво. Към звяра излетяха залп стрели, но повечето се забиха в касата на вратата или отскочиха от гъстата четина на чудовището. То пристъпи напред и мускулестите му рамене се издуха. Касата на вратата се разцепи.

Въздухът бе раздран от ужасени писъци. Мъжете преобръщаха мебелите с трясък, а хрътката ръмжеше и се пенеше. Горещият й влажен дъх изпълваше стаята. Някои войници замахваха към чудовището с мечовете си, но без резултат. Повечето се опитваха да избягат през прозорците или да се скрият под масите. Киска се хвърли настрани и успя да катурне стола и да се приземи на пода точно когато командирът хукна нагоре по стълбите. Жената бе изчезнала. На няколко метра от Киска сержантът грабна един от пищящите наемници и го хвърли към Хрътката, след което скочи през един разбит прозорец. Киска се пресегна и извади ножа от яката си. Започна да реже въжето около глезените си с яростна бързина, като същевременно отправяше благодарствена молитва към боговете за това, че бяха вързали ръцете й само на китките.

Киска се претърколи под една маса и видя как звярът вилнее из стаята, щрака с челюсти наляво и надясно, поваля мъже и се хвърля отгоре им. Захапа един войник през кръста и го запрати към стената като кокал. Тъмна кръв се стичаше по мазилката и капеше от черните греди, събираше се на локви по покритите със слама дъски на пода. Ръмжейки като дъжд от чакъл, чудовището обикаляше стаята, прескачаше прекатурени столове и завираше опръсканата си с кръв муцуна под преобърнати маси. Зловонният дъх на звяра достигна Киска, когато той се приближи.

От мястото, където лежеше и не мърдаше, Киска виждаше само трима мъже, които още стояха на краката си. Един от тях се бе сврял под масата срещу нейната, дишаше тежко с отворена уста и зяпаше звяра така, както някой би гледал връхлитаща го гигантска вълна. Вторият бе до вратата и плачеше, опитвайки се да зареди арбалета си. Последният бе ветеран, свил се в един ъгъл, стиснал къс меч.

Ръмженето секна и стаята утихна. Легнала по корем и напълно неподвижна, Киска видя как една кървава лапа спира точно до нейната маса. Ноктите откъснаха дълги трески от дъските на пода. Тя установи, че не може нито да помръдне, нито да си поеме дъх, за да изпищи, дори и да искаше. Въздухът бе изпълнен със солената миризма на пустиня. Киска си представи как огромната муцуна се снижава над нея. Стисна очи и обви ръце около главата си.

Някъде наблизо някой се изкашля и звярът се извърна. Киска чу трясък на дърво, сключване на челюсти и хрускане на кости. Тя надникна изпод масата и видя как мократа муцуна се вдига от едно тяло и се насочва към мъжа, който все още се опитваше да запъне ударника на арбалета си. Той усети вниманието и замръзна. Вдигна глава и очите му изскочиха от ужас. Хрътката се хвърли напред, захапа едната му ръка, вдигна го във въздуха и започна да го разтърсва. С тъп, влажен звук ръката се откъсна и тялото отлетя, усука се във въздуха и се заби в една колона.

Вторият войник, който бе още юноша, заплака от ужас. Изведнъж той се хвърли на пода, коленичи и сведе глава. Хрътката изръмжа. Мъжът разпери широко ръце и изкрещя:

— Келанвед! Защити ме! Зова името ти!

Внезапно Киска се сети за въжетата около глезените й и започна да ги реже бясно с ножа. Освободи се. Почти без да знае какво върши, тя обърна острието и започна да кълца въжето, усукано около китките й.

Прозвуча драскане на нокти и Киска вдигна глава, за да види как Хрътката полита напред като изстреляна от катапулт. Захапа мъжа за главата и събра челюстите си. Чу се пращене на кости. Плисна кръв и полусдъвкана плът се разлетя във всички посоки. Звярът изплю главата и отстрани безглавото туловище от пътя си с едно махване на лапата си. Трупът се плъзна по пода и спря близо до Киска. От прекъснатата шия все още бликаше гореща кръв. Тя с мъка преглътна горчилката, надигнала се в гърлото й.

В последвалата тишина, ветеранът каза:

— Е, изглежда старецът не те чу.

След това хвърли меча си на земята.

Хрътката се обърна и го изгледа. Киска също не можеше да отлепи поглед от мъжа, изумена от хладнокръвието му. Той извади кръгъл, тъмно зелен предмет с големината на ябълка от торбичката на хълбока си. Погледът му попадна на Киска и мъжът й кимна към задното стълбище.

След това вдигна предмета и посочи към хрътката.

— Сега сме само аз и ти, момче.

Киска спря да диша. Беше чувала истории… хвърли се към стълбището, спусна се надолу по стъпалата, превъртя се, изправи се и хукна. Блъсна се в една маса в тъмното и спря, за да си поеме дъх. Огледа се и зърна ивица лунна светлина близо до отсрещната стена, а отвъд нея имаше второ стълбище, най-вероятно за слугите.

От горната стая се разнесе мъжки писък, пълен с ярост и омраза. Киска се втурна към стълбището, прелетя покрай рафтове със сушени храни и бъчви с пиво, изкърти залостената врата с ритник и изхвърча навън, но веднага се спъна и падна по лице на чакъла, изкълчвайки рамото и пукайки костта на коляното си. Докато лежеше в полусъзнание, мощна експлозия от топлина и светлина изтръгна поредния болезнен стон от гърлото й. Пламъците я заслепиха, наоколо се посипаха обгорени трески и горящи парчета дърво. Чу протяжен рев на болка, който заглъхна едва когато Хрътката побягна в нощта. Сигурно бе хукнала към пристанището, за да се хвърли във водата.

Киска вече не усещаше болката, сякаш нервите й се бяха скъсали от пренатоварване. Тя се изправи и закуцука надолу по улицата. Дори да бе счупила гръбнака си, тя пак щеше да се опита да изпълзи надалече от ужаса на тази кланица. Това, което бе останало от странноприемницата, пламтеше ярко в нощта зад нея и осветяваше пътя й надолу по улицата през горящите останки.

Нечленоразделен писък накара Темпър да се закове на място. Беше дошъл от лабиринта от улички вдясно от него. Млада жена, която пищеше така, сякаш разкъсваха душата й на парчета. Темпър настръхна и огледа тъмните улици. От сенките изникна младо момиче, облечено в тъмни дрехи, с дълга черна коса, разпиляна по лицето.

Тя го видя и се поколеба, но после извика:

— Моля ви, помогнете ми. Моля ви.

Той й махна да се приближи.

— Проклет да съм, дете, ранена ли си? Къде живееш? Някъде наблизо?

Жената се хвърли към него и Темпър я подхвана през кръста. Беше лека като торба с кокали в ръцете му. Изхлипа нещо, ужасена.

Той се взря в мрака над главата й.

— Какво има?

Една от ръцете й се обви около врата му и момичето зарови лице в гърдите му. Цялото й тяло се тресеше от хлипове. Той повдигна брадичката й.

— Дете? Какво има?

Пареща болка прониза врата му. Ръката на момичето се затегна около него като менгеме. Тя подскочи и усука краката си около кръста му. Темпър се олюля и залитна, като едва успя да остане на крака. Бутна раменете й назад, за да махне главата й от врата си.

— Какво, в името на проклетия Риктер…?

Момичето отметна глава назад. Зяпнаха го очи, черни като катран. Тя се усмихна лукаво и разкри острите си като игли зъби. Темпър заби ръката си в шията й под челюстта и натисна.

Тя се ухили още по-широко над ръката му.

— Няма да ме оставите сама в нощта, нали, добри господине?

Със свободната си ръка Темпър извади камата си и се опита да я намушка. Момичето улови китката му и я изви. Той изрева и се задърпа, но ръката му изтръпна, пръстите се разтвориха и острието издрънча на улицата.

Той падна и опита да се превърти, но тя остана отгоре, усукана около тялото му плътно като саван. Темпър погледна надолу и видя, че около тялото му не бяха обвити два крака, а един огромен змийски крайник, който стискаше тялото му от гърдите до коленете и спираше дъха му. Ребрата му всеки момент щяха да се строшат под натиска. Лунната светлина се отразяваше във влажните люспи. Темпър щеше да изпищи, ако му бе останал дъх. Той държеше главата на нещото далече от врата си, но ръката, с която натискаше, бе станала гореща, сякаш бе пламнала. Сантиметър по сантиметър, лицето се приближаваше към неговото, устните оголващи малките зъбки, остри и тънки, докато в черните очи играеха подигравателни пламъчета.

Пъшкащ и задъхан, Темпър си позволи да похарчи един безценен дъх, за да извика:

— Помощ!

Тя се изкикоти.

— Никой няма да ти помогне през тази нощ. Тя принадлежи на ловците на Сянката. Не ги ли чуваш как утоляват глада си?

Тя се притисна още по-плътно около него и прихвана врата му отзад.

— Нека ти покажа моя глад. Ще му се насладиш много повече, отколкото на техния. Обещавам ти.

Темпър впрегна цялата сила, на която бе способен, вливайки я в свободната си ръка. Но сега мазната й коса беше в очите му. Собствената му кръв капеше от устата й върху бузата му и прогаряше кожата като киселина. Нещо изклокочи в гърлото на съществото и то изсъска. Темпър извърна лицето си възможно най-далече от нейното.

Нещото изръмжа и изведнъж главата му отхвръкна назад. Косата вече не закриваше лицето му и Темпър погледна нагоре. Видя юмрук, който стискаше черна коса и дърпаше главата на съществото назад. Нещото изсъска и се загърчи, а устата му се разпени. Вратът му бе извит назад под невъзможен ъгъл. Очите му бяха пълни с буреносен гняв. Дълго метално острие се спусна пред врата на създанието — ръждясало, нащърбено, повече приличаше на стар железен прът, отколкото на меч. То сряза бледата плът на сантиметри от лицето на Темпър. Вратът се разтвори с влажно късане, като презрял плод, откъснат от дръжката. Гореща зловонна кръв заля главата на Темпър. Нещото се сгърчи и изпадна в конвулсии, а змийският му крайник започна да шиба камъните.

Темпър се изтъркаля настрани и избърса бузите и очите си, защото вонящата кръв пареше като отрова.

— Богове! О, богове!

Той застана на колене, повърна, изстена, изтри устата си и се просна по гръб на земята, поемайки си огромни глътки свеж въздух.

Този, който го бе спасил, стоеше надвесен над закланото същество. Трупът продължаваше да потрепва, въпреки че беше безглав. „Като пиявица“, помисли си Темпър и отново му се догади. Той бавно се изправи на крака и се изхрачи, за да изчисти ужасния вкус от устата си.

— Много благодарности, страннико.

Мъжът не му отвърна. Когато лунната светлина блесна през една пролука в облаците и го облъчи, Темпър си помисли, че може би ситуацията му не се бе подобрила с нищо. Не знаеше кой или какво го бе спасило, но то със сигурност не беше живо. Беше ходещ труп, облечен в очукана броня. Плътта му бе бяла и суха, зъбите жълти и изпочупени, а очните ябълки празни и тъмни. В едната си ръка държеше главата, от която шуртеше кръв.

— Отвратителни паразити — каза нещото с глас, по-сух от пясък. То хвърли главата настрани и тя се търкулна под един празен дюкян.

Темпър с мъка отклони поглед от мястото, където бе изчезнала главата.

— Да. Отвратителна нощ.

— Дано не мислиш, че тези същества принадлежат на Сянката. Те са натрапници. Като теб.

— Като мен? — попита Темпър и изгледа нещото. Приличаше на имасски воин, но по-висок и по-строен. Зачуди се защо се бе намесил, за да го спаси от сигурна смърт. — На кого дължа живота си?

Съществото наклони главата си. Темпър чу как сухата плът изскърца като ръждясала панта.

— Еджуокър.

— Темпър. А сега какво?

Еджуокър посочи към магазините и къщите по улицата със скелетоподобната си ръка.

— По-добре стой на закрито. Повечето от тях уважават жилищата.

— Съжалявам, но не мога да направя това.

Еджуокър сви рамене.

— Тогава ти пожелавам късмет.

— Благодаря.

Темпър отстъпи назад. Съществото, който или каквото и да бе то, остана на място. На края на улицата Темпър спря, за да погледне през рамо, но той или то си бе отишло. Темпър също сви рамене и отново тръгна, като се насочи към един обществен кладенец, който се намираше съвсем наблизо. Трябваше да измие тази мръсотия от себе си.

Когато стигна счупения кладенец, посветен на Полиел, Темпър изля десетина кофи ледено студена вода върху главата си. После пое към „Ток Уей“, но не след дълго забави крачка и се огледа. Онова там не трябваше ли да е улица „Каменна“? Той се взря в плътния мрак на нощта. Къщите и витрините на магазините тук не му изглеждаха познати. Тази нощ нещо подвеждаше чувството му за ориентация и го караше постоянно да се съмнява къде се намира.

Темпър отново свали шлема си, приглади назад мократа си коса и избърса студената влага от лицето си. Може би се бе объркал някъде по пътя? Но къде? Улицата, по която бе вървял, се извиваше между двете непрекъснати редици от магазини и къщи. Изведнъж го връхлетя вледеняващо студен порив на вятъра и той чу пращенето на стотици разклатени клони. Но на острова нямаше никакви дървета. А къде бе изчезнало диханието на прибоя? През последните няколко месеца Темпър бе работил, ял и спал на фона на успокоителния му ритъм. Възможно ли бе гъстата мъгла да го бе заглушила? Но ветровете тази нощ бяха свирепи и неблагоприятни.

Той започна да се изкачва по един калдъръмен хълм. Независимо от завоите, вървенето нагоре неминуемо щеше да го отведе до Твърдината на Мок, която най-вероятно беше целта на наемниците. На този остров нямаше нищо друго, което можеше да представлява интерес за тях.

След няколко извивки в пътя изкачването свърши и Темпър се изгуби в лабиринт от тесни улички, които виждаше за първи път. Тънки като шалове облаци се носеха в небето над града и пълната луна го заслепяваше с бялото си сияние. Приличаше на увиснала локва живак. Единствено Твърдината на Мок, клекнала върху скалистия си трон, сребърночерна под едноцветния блясък, го уверяваше, че все още се намираше на остров Малаз. Иначе можеше да се закълне, че се бе озовал в друг град, дори в друга страна.

Сух, горещ въздух го погъделичка по тила и Темпър почеса мястото. Погледна пръстите си и видя, че бяха покрити с пясък. Пясък? Откъде беше дошъл той? Темпър спря и разсеяно стри песъчинките между палеца и показалеца си, докато се озърташе. Преди малко луната не беше ли в ляво от скалите?

Нещо огромно като бик изпръхтя наблизо и звукът се спусна по тясната уличка като порив на вятъра — това бе доволното пръхтене на хищно животно, надушило плячката си. След това Темпър чу драскане на нокти върху камък. Той преглътна и долепи гърба си до една стена. Ръцете му инстинктивно се обвиха около дръжките на оръжията му. Вдясно от него имаше врата и Темпър започна да я налага с юмруци. Никакъв отговор. Отново заблъска по дебелите дъски. Чу глас, но думите бяха на език, който не разбираше.

— Отворете — изръмжа той.

Гласът прозвуча отново и този път Темпър разпозна една от думите: хрин. Хрин? Някой му беше казал, че това бе древна дума за привидение.

Устата му пресъхна, а сърцето му се сви от нов страх — страхът от това, че сетивата му бяха безполезни. Това бе нещото, свързано с Лабиринтите, което го ужасяваше най-много от всичко: начинът, по който те усукваха умовете на хората. Темпър можеше да се изправи срещу всеки враг от плът и кръв, но срещу тази лудост? Как да се сражаваш с нещо такова? В главата му отекна предупреждението на стария Ренгел: „Зли неща ще завладеят нощта“.

Темпър се обърна и побягна. Заоблените камъни от кремък скърцаха под ботушите му. Мина покрай безчет магазини със спуснати кепенци, слепи и мрачни. Някъде заби камбана, но приглушено, сякаш идваше от кораб в морето. Темпър спря и се заслуша. Третата камбана за нощта. Улицата вляво се спускаше рязко надолу и отвъд се виждаха покривите на складове — Темпър изведнъж осъзна, че се намираше съвсем близо до пристанището, но не го виждаше, защото мъглата го бе захлупила. Докато гледаше, гъстият покров се надигна от складовете като отливна вълна и се плъзна нагоре по улицата.

Темпър отстъпи назад, обърна се и хукна нагоре по хълма. „Нагоре“, повтаряше си той. „Нагоре и само нагоре“. Там щеше да ги открие. А после какво? Какво можеше да…

Разтърси го експлозия от звук: смразяващ кръвта вой, който го накара да се препъне и да закрие ушите си с ръце. Агонизиращото виене се издигаше и спускаше като риданието на неутешим оплаквач. Темпър извади оръжията си, въпреки че не виждаше звяра… и освен това знаеше, че не можеше да постигне нищо срещу такова чудовище.

Тогг да му бе на помощ. Дали го беше надушил? Ако изобщо имаше обоняние? Може би преследваше някаква друга плячка, а не него. Мъглата продължаваше да се изкачва към него и Темпър увеличи скоростта.

Изровеният път, който следваше, се пресичаше с уличка от тесни каменни стъпала. Зави и хукна нагоре, но изведнъж спря. Отдолу се чуваха звуци: нещо, което се движеше през мъглата, скриваща улицата от погледа му. Първата му мисъл бе да се обърне и да се изправи в битка срещу създанието на кръстопътя; по един или друг начин да сложи край на влудяващия страх и напрегнатото очакване, обсебили мислите му. Но опитът и натрупаната през десетилетията мъдрост, докато бе живял в димящото, шумно сърце на битката, го разубедиха от това действие. Каква причина имаше да вярва, че нещото в мъглата знаеше за него и го търсеше? Защо да влиза в битка за този тесен проход? Темпър изръмжа и тръгна нагоре по стълбите с извадени оръжия.

Износените стъпала водеха до тесен процеп между две постройки, обърнати към площад „Якани“. Темпър мина през него, опипвайки стените, и излезе на площада, където се гмурна в развълнувано море от мъгла. Камъните под краката му бяха влажни и той трябваше да внимава да не се подхлъзне. Стъпките му отекваха в мъглата и звукът се връщаше странно изкривен и приглушен. Вятърът охлаждаше лицето му. През мътната сива пелена виждаше тъмните фасади на къщите и сенки, които прелитаха толкова бързо, че не можеше да ги проследи дори с поглед.

Нещо измяука в мрака и Темпър настръхна. Той стисна още по-силно оръжията си и се опита да успокои дишането си. Нещо се прокрадваше към него, от една странична уличка. Превита фигура, напредваща мъчително бавно.

Той се приготви, като издигна едното острие високо, а другото спусна ниско. Но се колебаеше да нападне; нещо не беше както трябва. Фигурата се олюляваше и влачеше крака. Темпър бе крачил редом с достатъчно ранени войници, за да разпознае почти животинското сумтене, което те понякога издаваха. Мъжът куцаше и залиташе, обвил ръце около стомаха си така, сякаш носеше безценно съкровище. Темпър снижи оръжията си. Какво беше това? Някакъв номер?

Мъжът се приближаваше все повече и повече и накрая Темпър се принуди да отстъпи малко и да извика:

— Стой!

Мъжът се закова на място и наклони главата си на една страна. Устата му увисна, една беззвучна черна дупка в нощта. Вдигна едната си ръка и посегна към него. Темпър чу пропукването на коричка от полусъсирена кръв, след което някаква преплетена маса се изсипа от стомаха на мъжа и цопна върху паважа — влажните усуканици на неговите черва. Мъжът се свлече на земята.

Темпър се опита да оближе устните си, но не успя да развърже езика си. Приближи се и бодна трупа с върха на оръжието си. Мъртъв. И то отдавна, ако съдеше по състоянието на трупа.

— Чуй ме — прошепна умрелият мъж.

Темпър вдигна мечовете.

Една кървава ръка се вдигна и му махна да се приближи.

— Хрътката — простена мъртвецът. Темпър пристъпи напред. От устата не излизаше въздух. — Уби ме. Уби ни всичките.

Темпър осъзна, че мъжът бе един от разпасаната банда наемници, които го бяха заловили.

— И тя… тя…

Ръката махна на Темпър да се приближи още по-близо. Той се наведе и ръката го грабна за ръкава. Темпър се опита да откопчи пръстите, но те се бяха забили като куки.

Мъртвешкото лице се разтегна в мъртвешка усмивка.

— И… ме следва.

— Какво?

— Сега… и ти си мъртъв.

Темпър вдигна глава и видя широката диря кръв, която трупът бе оставил след себе си. Диря, която стигаше до стълбите, които бе изкачил току-що.

— Копеле!

Трупът се засмя.

Темпър опита да се надигне, но ръката не го пускаше.

— Отрепка.

Темпър отсече ръката. Тя излетя, увисна за момент във въздуха и се приземи с плясък на камъните.

В същия миг той чу дълбоко, дрезгаво пухтене, което идваше от дъното на стъпалата. Темпър отстъпи назад и бързо огледа площада. От него се разклоняваха седем улици. Без много да му мисли хукна към най-близката от тях.

Препускаше през глава, изпаднал в паника. Дробовете му пламтяха, а гърлото му смъдеше като прерязано. Забави малко, останал без дъх, и призна грешката си. Глупак такъв! Не можеш да бягаш вечно от проклетото нещо. Приготви се и се бий. Темпър се обърна и прилепи гръб към една стена от дялани скални блокове. Тя изстуди стоманения предпазител на тила му. Той си пое дълбоко дъх и опита да успокои препускащото си сърце. Не се напрягай преди битка; пази енергията си. Ха! Вече беше твърде късно за това. Държеше се като пъпчив новобранец на първата си мисия.

Лунната светлина посребряваше къщите от другата страна на улицата и Темпър видя, че всички кепенци бяха спуснати и всички врати здраво залостени. От една къща наблизо се чуваха риданията на старица, отправяща молитви към Бърн. Прозвуча далечен писък, който бе отрязан като с нож. Темпър избърса лицето си и се отдели от стената. Тази тясна уличка не беше най-доброто място за това, което си бе наумил. Имаше нужда от повече пространство, за да маневрира.

След два завоя излезе на една широка еспланада, която всяка сутрин местните търговци преобразяваха в битпазар. Темпър изведнъж осъзна къде се бе озовал: близо до булеварда, който водеше до „Ричърс Уей“. Плъховете се разбягваха пред ботушите му, докато вървеше към мястото, което си бе избрал — по средата на канавката. Той разрита боклуците наоколо, клекна ниско и започна да върти ръце и да движи рамене си.

Въпреки воя на вятъра, Темпър чуваше пухтенето и пръхтенето на животното. Богове! Звучеше така, сякаш бе огромно като кон! Изведнъж му се прииска да разбие някоя врата и да се скрие. Но какво можеше да направи в едно от тези магазинчета? Да се завре под масата? Звярът щеше да го хване в капан като плъх.

Пронизителен вой заглуши вятъра, подобен на жалния повик на гладен вълк. Темпър наклони глава на една страна и се заслуша. Нима беше избягало? Не, от улицата, по която бе минал, дойде звук от дращене на нокти върху камък. Зъбите на Гуглата! Зверовете бяха повече от един!

Темпър гледаше как сенките се вихрят под облачния саван и се надяваше, че желязото може да нанася рани на тези демони. Всъщност той беше сигурен, че Хрътките не са неуязвими, стига воинът, изправен срещу тях, да разполага с достатъчно сила. Например Урко, командир, известен с огромната си физическа мощ, бе разчленил един енкар’ал по време на кампаниите в северен Фалар. Но той не беше Урко. Можеше да се надява най-много на един добър удар. Срамота. Винаги бе смятал, че ще умре в битка, но му се искаше съперникът му да бе малко по-равностоен.

Изведнъж всичко утихна. Беше изгубил следите на създанието в плетеницата от сенки — всъщност дори не беше сигурен, че бе чул именно звяра. Темпър се заслуша, напрегнал мускули.

Нокти върху камък, вляво зад него. Темпър погледна натам, но не видя нищо.

След това чу силно стържене на нокти и веднага се хвърли настрани и замахна с острието, но само успя да вдигне водопад от искри от калдъръма. Докато падаше, той видя как Хрътка, голяма като феннски планински лъв, сключва челюстите си около мястото, където бе стоял само преди миг. Съществото скочи, а ноктите му задълбаха в камъните. Темпър зърна рошава кафява козина и наранен заден крак, преди звярът да скочи отново и да изчезне в сенките.

Той се изправи на крака и се взря в тъмнината, където бе изчезнала хрътката. Не е честно. Това изобщо не е честно, приятелю. Тогава Темпър се закле, че ще нарани създанието, преди то да го разкъса, независимо от това колко безнадеждна изглеждаше тази цел в момента.

Дращенето на огромните нокти вече идваше отвред. Студен вятър прогони лепкавата мъгла от площада, но Темпър все така не виждаше звяра. Изведнъж забеляза по-дълбока сянка в мрака. Очи с цвят на нагорещен кремък проблеснаха в черното и към Темпър литна гърлен рев, който разтресе стъклата на прозорците над главата му. Косъмчетата по врата му настръхнаха. Но поне вече знаеше какво го очакваше: фронтално нападение.

Нещото се хвърли към него и набра невероятна скорост. Достигна го още преди Темпър да бе решил дали бе истинско или ужасен кошмар.

Той успя да забие меча си до дръжката в зиналата паст, но устремът на звяра го запрати назад и Темпър се сурна по камъните с дрънчене, притиснат под тежкия гръден кош на животното. Железните люспи на бронята раздраха рамото му. Зъбите на чудовището захапаха ръката му, достигайки чак до костта. Темпър изрева от умопомрачителната болка.

Звярът го довлачи до стената и го разтърси като териер, захапал плъх. Всеки момент ръката му щеше да се откъсне. Темпър пренасочи болката към свободната си ръка и замахна с цялата свирепост, на която бе способен. Заби железния ефес на меча си в черепа на чудовището и той иззвънтя като камбана. Звярът се дръпна и изпръхтя, сякаш се канеше да отключи челюстите си. Но просто се изкашля, изпращайки порив горещ, зловонен въздух в лицето на Темпър. След това създанието скочи напред и хукна през лабиринта от улички, влачейки тялото му по камъните и блъскайки го в стените и гредите на къщите, покрай които минаваше. Каменни стъпала се удряха в гърба и коленете му. Темпър повърна бульон от кървава пяна. Навсякъде го следваха писъци и понеже устата му беше пълна с кърваво повръщано, Темпър знаеше, че не бяха само неговите.

Най-накрая звярът се умори от играта и го пусна да се търкаля. Осакатен, със счупена и сдъвкана ръка, Темпър отдавна бе минал прага на допустимата болка и страх. Намираше се на място, което не бе виждал от последната си битка преди почти година. Изпита странна носталгия, сякаш бе срещнал отдавна забравен приятел. Беше замаян, усещаше сладка, мека еуфория. Това бе мястото, където се оттегляше през най-ужасните мигове от битката. Където разполагаше с неограничена сила и издръжливост. Където тялото му се движеше като някакъв чуждоземен автомат от плът и кръв; където нищо не можеше да го нарани. Темпър лежеше, изпочупен и мръсен, но се хилеше в лицето на Хрътката.

Тя се бе надвесила над него и го обливаше с горещия си дъх. Козината й бе крастава и червеникавокафява, сплетена около белези от безброй битки. Очите й блестяха.

Темпър вдигна здравата си ръка и извади един кортик от ножницата на хълбока си. „Сложи край на това!“, казваше той на блесналите очи. „Направи го сега!“

Главата се спусна към гърдите му. Темпър заби кортика в отворената паст. Звярът се дръпна рязко, кашляйки и ръмжейки. Разтресе муцуната си, пръскайки кръв и слюнка.

Темпър опита да се засмее, но успя само да се задави. Вдигна острието. Падна ми! Нараних те, копеленце!

Хрътката дереше муцуната си с лапи, кашляше и тичаше в кръг, като тресеше огромния си череп. Накрая го заби в една стена с бяла замазка, която се срути. След това звярът се обърна и го изгледа. Темпър тъжно призна, че това бе просто едно ужилване от пчела, нищо повече. Ръката му не издържа и оръжието издрънча на камъните. Главата му се замая, черен ураган замъгли сетивата му. Сякаш от огромно разстояние гледаше как звярът се готви за нов скок.

Сигурно бе изгубил съзнание, защото това, което бе успял да избегне през всички тези битки и дуели, сега се взираше в него. Самата Гугла, най-накрая дошъл, за да събере душата му. Искаше му се да му бе останала достатъчно сила, за да го заплюе. Над главата му се спусна гугла от мрак и той почувства, че пропада надолу и още надолу, докато накрая нощта го обви и погълна.

Не можеш да ме откриеш. Няма да ме откриеш. Никога няма да ме откриеш.

С ръце, обвити около коленете, Киска се люлееше напред-назад, напред-назад. Никога няма да ме откриеш, никога няма да ме откриеш. Тя седеше в една малка колибка, а около нея безшумно се сипеше дъжд. Потърка брадичка в раненото си коляно.

„Кой може да те открие?“, запита се тя.

Никой. Нито един човек. Нито едно от децата, с които си играеше на криеница. Нито един от местните крадци, с които се съревноваваше. Нито дори леля й, ако прибегнеше до магия. Но Киска можеше да намери всекиго. Винаги го правеше. Агайла й бе казала, че има талант за това.

И какво друго може да те открие?

Дълго време Киска просто се люлееше. Тананикаше си. Никой. Никой. Нещо изскимтя и тя погледна надолу. До краката й се бе свило куче. Голямо куче. То погледна нагоре към нея с големите си тъжни очи, пълни със страх.

Киска въздъхна, вдигна ръка и погали кучето. То пак изскимтя и се притисна в нея. Киска кимна в съгласие.

„Струва ми се, че те могат да те намерят, момиче“, каза си тя. Ако искаха.

Киска отново въздъхна и потърка коляното си на мястото, където черните й панталони бяха раздрани и кръвта бе засъхнала на грапава коричка. Тя сви крака си и изтръпна от болка. Кучето отново изскимтя.

Не мога да остана тук завинаги.

Тя разтри очи. Остани тук.

На този остров? Завинаги?

— Жива смърт — прошепна Киска в тъмното.

Едното ухо на кучето щръкна. Тя погледна надолу към него. Извинявай, момче. Просто не мога да продължавам да се крия.

Тя се изправи. Беше допълзяла на четири крака до този нужник — една барачка от дъски, не по-голяма от изправен ковчег. Погледна над ръба на вратата. Дъски покриваха задните прозорци на къщата, която принадлежеше на едно младо семейство, което Киска познаваше. Изнасяха сушена риба и бяха доста заможни. Дори имаха нужник в зеленчуковата си градина.

Ето я и нея. Най-важната нощ в живота й, а се криеше в нужник. Всичко, което бе искала да се случи, се беше случило, а тя какво бе направила? Бе избягала.

Кучето положи глава на един от калните й сандали и погледна нагоре към нея. Киска прерови джобовете си и погледна във всички ножници. Малко връв, един шал, две игли и два парцала, напоени с мехлем, които й бе дала Агайла. Това бе всичко, което й бе останало. Разви единия парцал и го притисна в коляното си. Изсъска от болка. Но кой би предположил, че разликата между жаждата за действие и гледката на човешка глава, която се пръска като пъпеш в устата на някакво чудовище от друго измерение, ще бъде толкова голяма? Нищо чудно, че се бе озовала в някаква задна уличка, покрита с повръщано.

Мъжът от имперския катер… той не се бе страхувал да върви по улиците. Беше се изправил срещу цяла тълпа поклонници. И не може да не е знаел в какво се забърква. Киска бе сигурна в това. Но въпреки това бе дошъл. Олег беше казал, че съобщението му трябва да бъде предадено на него; съобщение, което според стареца бе жизнено важно. Разбира се, той беше луд. Но Агайла… тя също бе изпратила Киска да го намери.

Ръката й намери сплескания свитък, притиснат в гърдите й. Това беше за него. Дали вече бе стигнал Твърдината? Би трябвало — но кой можеше да е сигурен в нощ като тази? Вратарят Лубен щеше да й каже, ако го бе направил. Може би дори щеше да я пусне. Ако изиграеше картите си както трябва.

Киска отвори вратата. Кучето отново изскимтя. Тя погледна през рамо и видя, че то все така стоеше свито на кравай на пода на нужника, като дори не искаше да подаде носа си отвъд прага. Махна му за сбогом и се насочи към един пряк път наблизо, който щеше да я изведе на Крепостния път.

Нощта бе станала неземно тиха. Дори стъпките и дъхът й звучаха оглушително. От време на време воят на Хрътка огласяше улиците и я караше да се свие уплашено. Но с изключение на тези ужасяващи моменти, всеки един от които можеше да й бъде последен, нощта бе тиха и неподвижна, сякаш бе скована в лед. Единствено луната помръдваше в небето, като проследи Киска със сребърното си око по пътя й към бреговата линия, където пясъкът отстъпваше на скалите и най-старите пристани свършваха с няколко прогнили вълнолома.

Тя се покатери на хлъзгавите камъни, събрани в основата на скалата. Солени пръски намокриха ризата й, а вълните под краката й ромоляха, неестествено приглушени. Подметките на сандалите й се захващаха добре за назъбените скали, но ръцете й се плъзгаха и се режеха на острите като ножове ръбове.

Скоро стигна най-голото място сред неравните камъни — животински брод, направен преди десетилетия, когато на острова още имаше кози. Отдавна забравената пътека бе напълно невидима за тези отгоре и отдолу. Според Киска това бе отговорът на мистерията с незабелязаното пристигане и заминаване на островните пирати.

Тя внимателно се катереше по мокрите зъбери, повечето от които не бяха по-широки от стъпалото й. Освен това, пътеката бе осеяна с трънливи храсти, които трябваше да заобикаля и прескача. Но тя знаеше пътя и с вързани очи, защото често бе минавала от тук през нощта. Пътеката извеждаше на любимото й място на острова — след къщата на Агайла, разбира се.

Мъглата се настани върху острова като саван. Заливът, който се намираше на около сто метра под краката й, лежеше завит в одеяло от пара. В южното небе проблясваха зелени и розови светлини, които й напомниха за легендата за Ездачите, които всяка зима излизали на повърхността, за да завличат моряци под водата. Киска си спомняше и историите за призраци и привидения, които обитавали Твърдината над нея. Дори тези скали можеха да се похвалят със свои собствени призраци — удавени моряци, приближили се твърде много до плитчините, измамени от нейните праотци, всичките измамници и пирати. Хората казваха, че всяка нощ призраците огласяли скалите с измъчените си стонове и се заканвали, че ще отмъстят на убийците си. Киска беше израснала с подобни истории, но не вярваше в нито една от тях. Не беше повярвала и в тази за обладаната от призраци Лунна сянка…

Когато протегната й ръка й подсказа, че бе достигнала падина в гранита, Киска без много да му мисли се хвърли в отвора, който тя добре знаеше, че бе точно пред нея. Загълта леден въздух, останала без дъх, но не само заради напрегнатото катерене. Дрехите й бяха прилепнали за тялото, тежки и влажни. Въздухът смърдеше на прогнил хумус и птичи изпражнения. Киска се облегна на една извита навътре стена, за да успокои дишането си. Пукнатината в скалата, където се бе мушнала, не можеше да се нарече пещера: беше по-скоро назъбен разрез в каменната гръд на острова, една никому неизвестна нащърбена цепнатина в скалата. Петата й отмести няколко камъчета, които изхрущяха под сандала й и се търкулнаха навътре по нацвъкания под. Киска се бе натъквала на пукнатини в тази скала, където нямаше под, а просто тънък каймак от тъмнина, отвъд който зейваше безкрая.

Беше си играла тук като дете. Това бе тайното й скривалище, въпреки че имаше чувството, че Агайла знаеше за него. Бе изследвала всеки един сантиметър от десетките цепнатини и галерии от тесни, вертикални разломи. И въпреки че островните легенди разказваха за тайни пещери и скрити съкровища от скъпоценности и злато, тя не бе открила нищо такова. Единствената награда за усилията й бяха прогнилите летви и късовете разядено от солта желязо, разпилени тук-там.

Над нея минаваше Крепостният път; последният етап от изкачването беше най-труден. Тя разтри ръцете си, за да ги стопли и усети щипенето на порязванията, когато кръвта й се върна в напластените със сол рани. Може би трябваше да ги превърже с парцали. Но ако някой от тях се развържеше?

Киска чу шум, притисна се в отверса на скалата и се заслуша: плат, влачещ се по камък, а след това падащи камъчета. Някой се катереше отвън. Тя потъна още по-дълбоко в пещерата. В същия миг една фигура се мушна в тесния процеп като едно от привиденията, за които бе слушала.

Вцепеняващият страх я забави достатъчно, за да може фигурата, която бе на човек от плът и кръв, да я хване за ръката. Тя почти се усмихна, развеселена от тази грешка, и използва опората на ръката, за да се засили и да го изрита по главата.

Мъжът изохка, но не я пусна. Усмивката на Киска угасна.

Към нея излетя крак, който я хласна по раненото коляно. Киска прехапа писъка на болка и кракът й поддаде. Той освободи ръката й и тя се срина.

— Не се съпротивлявай — рече й.

Киска вдигна глава и го погледна. Тук, в тъмното, виждаше предимно сенки, но имаше нещо познато в осанката му.

Мъжът извади от някъде тънка връв и пристъпи над нея. Всички инстинкти й заповядаха да не се оставя отново да я завържат и тя го изрита с читавия си крак по вътрешната страна на бедрото.

Той изсъска от болка, но отново се приведе над нея.

Киска закри лицето си с ръце и проплака:

— Не, моля те!

Измъкна ножа от яката си. Но преди да има възможност да го използва, ботушът му се приземи върху китката й, а нещо твърдо като железен камшик я цапна по челото. Пещерният мрак избухна на червени и жълти точки, които затрептяха и бавно потъмняха.

— Не ти липсва талант — призна той неохотно, — но се опитваш да правиш неща, които не са ти по силите, дете. Не ме карай да те убивам.

Киска примигна, заслепена от ярките светлини.

— Кой, в името на Дамата, си ти?

Мъжът пренебрегна въпроса й.

— Обърни се с гръб — нареди й той.

Тя се подчини и мъжът завърза китките й. Друга фигура влезе в отвора и застана до първия мъж. Двамата си зашепнаха нещо и изведнъж Киска го позна, облян от лунната светлина, процеждаща се през цепката. Плоското лице, осеяно с белези, котешкият мустак: телохранителят на човека, когото търсеше.

Тя се засмя. Мъжете не й обърнаха внимание и продължиха да си говорят тихо, така че да не може да ги чува. Новодошлият бе изпратен навън. Мъжът от племето Сети се върна при нея. Извади черно парче плат от пелерината си. Киска разпозна плата и много добре знаеше какво щеше да покрие той.

— Имам съобщение за твоя господар — рече тя, точно когато мъжът се канеше да покрие главата й. Ръцете се поколебаха за миг, но после продължиха надолу.

Мрак обгърна Киска.

— Мъжът, с когото се срещна в градината, е мъртъв — почти извика тя, сливайки думите в бързината си. Сърцето й препускаше.

Тишина. Единственият звук бе ленивото мляскане на прибоя. Киска се заслуша: не чу дори хрущенето и тракането на камъчета под краката му. Нищо. Мъжът още ли беше при нея? Или беше сама? Нима я бяха оставили да умре тук? Може би в изблик на нещо като извратена добрина. Все пак сигурно щеше да е на по-сигурно място в тази пещера със завързани ръце, отколкото навън в нощ като тази.

Ръка сграбчи качулката за върха, нежно я вдигна нагоре и свали от главата й, повличайки косата й.

Мъж клечеше пред нея: дълго, тясно лице с цвят на махагон, което изглеждаше странно безлично, дори пусто. Хлътнали, тъмни очи с дълбоки сенки около тях. Кафяво бръснато теме и една дълга плитка, преметната през рамото. Уста, която мязаше на хоризонтален разрез. Устни, които, според Киска, щяха да се разтрошат, ако им се наложеше да се усмихнат. Нейната мишена.

— Казаха ми, че имаш съобщение за мен.

Говореше на аристократичен талийски с едва доловим акцент, който Киска не можеше да определи. Звучеше толкова не на място на този остров, колкото злато в устата на риба.

Той зачака, лицето му беше все така безизразно. Киска намери гласа си.

— В ризата ми.

Опита да вдигне ръка, но веднага след като изви китката си, връвта се впи болезнено в кожата.

Той я спря с жест.

— Може ли?

— Да.

Носеше черни кожени ръкавици, пръстите му бяха дълги и тънки.

— Не! — излая един от телохранителите му, дръпна я назад за яката и започна да рови в ризата й. Ръката му перна зърното на малката й гърда. Киска се усмихна с надеждата да го смути, но очите му останаха напълно безизразни.

— Хатар… — промърмори мишената й с укор в гласа.

Тя се взря в очите му.

— Да, Хатар.

Той откри свитъка, бутна я на земята и затисна рамото й с коляно. Тежестта му изпразни дробовете й от въздух. Свитъкът изпращя, когато мъжът го разкъса.

— Хатар — въздъхна мишената й, — ти не можеш да четеш.

Хатар изсумтя нещо нечленоразделно.

— Остави я да се вдигне.

С голяма неохота, той дръпна коляното си. Киска си пое дълбоко дъх и се разкашля от прахта и мръсотията. Хълбокът я болеше, притиснат в назъбените камъни.

— Ще говоря с нея.

— А?

— Вдигни я.

— Господарю…

Тишина. Киска зачака. Какво? Някакъв поглед от Господаря? Може би някакъв жест? Хатар коленичи пред нея. Допря ужасно на вид, криво острие в бузата й. С другата си ръка грабна кичур от косата й. Приближи белязаното си, лешниково кафяво лице до нейното.

— Ти и Господарят ми ще разговаряте — прошепна той. — Но тази кама — мъжът я раздвижи пред очите й, — ако помръднеш, тя ще промуши сърцето ти през гърба преди още да усетиш как се докосва до красивата ти мека кожа. Разбираш ли ме?

Тя кимна, а очите й бяха станали големи като паници.

Хатар й кимна в отговор. Вдигна я и я обърна. Господарят му държеше свитъка в ръка и потропваше по него с пръст. Устните му бяха съвсем леко извити надолу.

— Извинения за Хатар. Възприема задълженията си много сериозно.

Киска почти кимна, но се спря.

— Да. Несъмнено.

Мъжът въздъхна и разтърка очите си с пръсти.

— Как се казва леля ти? — попита той изведнъж.

— Агайла.

— Какво прави тя в Края на Зимата — или Отстъплението на Ездачите, както понякога наричате този период тук.

Киска го зяпна. Правилно ли бе чула? Краят на Зимата? Почти сви рамене, но усети бодване в гърба и остана изпъчена.

— А, да. Тя… съвещава се с Драконовата колода за идващата година.

— Да. Много го правят. И?

Изпитваше я. Очевидно се опитваше да прецени доколко казваше истината. Защо Края на Зимата? Какво беше толкова… изведнъж си спомни. Една вечер бе слязла долу и бе видяла, че Агайла не спи. Леля й бе седяла будна цялата нощ, от полунощната камбана до пукването на зората. Свистенето на совалката. Тракането и хлопането започна. Тъчеше. Цяла нощ. Киска облиза пресъхналите си устни.

— Тъче.

Мишената й кимна.

— И какво е твоето име?

— Киска.

Веждата му подскочи.

— Истинското ти име?

— Какво?

Той зачака търпеливо отговора й. Киска почувства как Хатар зад гърба й се приготвя да нанесе смъртоносния си удар.

— Кискаша Силамон Тенеш.

Той отново кимна.

— Много добре, Киска. Можеш да ме наричаш… Артан.

— Артан? Това не е истинското ти име.

— Не. Не е.

— А! Виждам.

Киска реши да не настоява да й каже истинското си име, защото знаеше, че нямаше да го направи.

Артан разви свитъка. Трепна едва забележимо, най-вероятно от изненада. Киска си помисли, че каквото и да бе прочел, трябва да е било много шокиращо, за да разчупи желязната му фасада. Той издиша със свистене и отново започна да потропва по свитъка с пръст.

— Пише ли как наблюдавах срещата ти? — попита тя.

Артан не отвърна. На Киска й се струваше, че погледът му бе вперен в безкрая, но в същото време бе обърнат навътре в размисъл.

— Артан?

Той примигна и отново разтърка древните си, изморени очи. Изведнъж я зяпна, сякаш го бе осенила нова мисъл.

— Не. Това не е съобщението.

— Тогава какво пише?

Той обърна свитъка към нея.

— Това означава ли нещо за теб?

На пергамента не бе изписано нищо. Вместо това върху него набързо бе надраскан един правоъгълник. В него бе нарисувана стилизирана фигура. Киска не можеше да познае какво изобразяваше тя. Воин на кон? Плуващ човек?

С раздразнено любопитство, тя се взря по-отблизо. Видя синьо. Видя ярки опалесцентни цветове. Бронирани плочи, които блестяха, гладки като вътрешността на черупки. И лед, чилѐ от вледенени люспи.

— Виждам лед — изрече тя с благоговение.

— Наистина ли?

Артан обърна свитъка към себе си. Той се превърна в пепел в ръцете му, след което мъжът ги събра в жест, който смути Киска; беше виждала десетки окаяни улични фокусници да правят същия трик.

— Е? Какво е твоето съобщение? — попита той.

Киска го зяпна.

— Това не беше ли…

Веждата на Артан подскочи и Киска осъзна, че беше права: устата му си остана хоризонтална цепка.

— Не — рече той. — Това бе нейното съобщение. Не твоето.

— Познаваш я?

— Срещали сме се. Няколко пъти… преди много време.

— Наистина? Е, съобщението ми е за Олег.

Този път и двете му вежди подскочиха.

— Знаеш името му?

— Той ми го каза.

— Разбирам. Продължавай.

— Аз, ами, проследих те до срещата ти с него.

Артан погледна над рамото й към Хатар. Какво имаше в погледа му? Мрачен укор? Обвинение? Мъжът зад Киска изсумтя.

Тя продължи.

— След като ти си тръгна, Олег бе убит от мъж, облечен в сива роба.

Артан стисна устни, а тъмните му очи се присвиха.

— Тогава как ти е казал името си?

— А. Ами, виждаш ли, аз почаках малко, след което отидох в градината и го видях.

— И той ти е проговорил?

— Да.

Артан въздъхна.

— Лунната сянка. Разбира се. Какво ти каза?

Киска се намръщи.

— Ами, наговори ми куп странни и безсмислени неща. И думите му — не знам какво означават. Както и да е, Олег ми каза, че съобщението му е лично за теб.

Артан трепна, изненадан.

— Споменал ме е по име?

— Не. Каза, че е за мъжа, който е бил с него току-що. И той… ами, нарече те безотговорен идиот.

Артан позволи на устните си да се извият леко нагоре в нещо, което можеше да се нарече и студена усмивка. Докосна крайчеца на устата си с пръст.

— Продължавай.

— Каза ми че, ами… че сега, когато е мъртъв, вижда съвсем ясно, че е бил прав през цялото време.

— Едно неопровержимо гледище — сухо отбеляза Артан.

Киска продължи:

— Каза, че Келан…

Нещо я перна по тила.

— Хатар!

Киска примигна. Очите й се бяха напълнили със сълзи.

— Моите извинения — рече Артан. — Трябваше да ти кажа. Не произнасяме името му.

— Очевидно. Е, това, което се опитвах да ти кажа е, че според него, имам предвид Олег, само глупаците мислят, че той се завръща заради имперския трон.

Погледът на Артан отново се плъзна над рамото й към Хатар.

— А тогава за какво се завръща?

— За различен трон. За Трона на Сянка.

Артан стисна устни — заученото изражение на човек, който цял живот бе прикривал истинските си мисли.

— Съжалявам. Но всички тези неща съм ги чувал от устата на Олег и преди.

Той се изправи и изтупа панталоните си.

— Всичко това е вярно!

— Съжалявам, Киска, но няма как да знаеш това.

— Знам, защото някой друг го потвърди.

Артан я погледна. Изражението му не се промени, но Киска бе сигурна, че беше събудила любопитството му.

— Кой го е потвърдил?

— Докато бях в града, нещо ме отнесе — Промяна, която ме запрати в Сянката. Там срещнах някого. Древно създание, което приличаше на ходещ труп или по-скоро на мъртъв имасски воин. Представи се като Еджуокър. Каза ми, че много хора са се опитвали да завземат Трона на Сянка.

Киска зачака реакцията на Артан, но изглежда тази информация не му говореше нищо.

— И той каза ли, че… императорът… ще го завземе?

— Ами, не. Но не се изненада. Той…

Изведнъж Киска посърна. Проклятие! Спомни си, че тя бе казала на него!

— Съжалявам. Имам нужда от повече доказателства.

Артан бе прав, разбира се. Това бяха просто брътвежите на човек, който бе признал, че мрази Келанвед. Киска се почувства като истинска глупачка заради това, че му бе повярвала.

— Трябва да тръгваме.

— Чакай! Той каза, че по време на това Свързване пътеките между селенията са станали достъпни.

Артан кимна.

— Да. Но това не беше причината за спора ни. Аз признавам, че може да е прав, поне на теория.

— Е, Олег каза, че по време на преосъществяването ще се отвори най-добрата възможност за… ъъъ… за погребване. Това била най-добрата възможност той да бъде хванат в капан и тогава ти трябвало да действаш — Киска се намръщи. — Знаеш ли какво означава това?

Артан въздъхна.

— Това е магьосническа теория. Негови собствени проучвания. Аз самият не съм много сигурен, че е прав. Това всичко ли беше?

— Не. Има още едно нещо.

— Да?

— Ами… това последното ми звучи малко глупаво.

— Само тази последна част?

Киска се засмя нервно.

— Е, да. Той каза, че не трябва да се подвеждаш по това как изглеждат нещата отвън, защото той е планирал да изгуби всичко, за да спечели всичко. И че неговото поражение ще гарантира победата му.

Артан потърка хлътналите си очи с палец. Киска се зачуди дали този жест бе навик, за който мъжът дори не подозираше.

— Горкият стар Олег — въздъхна Артан. — Шикалкави до последно. Благодаря ти, Киска. Ще взема тези пророчества под внимание.

— Но аз идвам с теб, нали?

— Богове, не.

— Какво?

— Хатар, вържи я по-здраво.

— Веднага.

— Чакайте…

Хатар напъха парцал в устата й и го стегна здраво. След това телохранителят завърза ръцете й за тялото, бутна я на земята и омота краката й.

Артан спря пред отвора на пещерата и рече през рамо:

— Сбогом. Поздрави леля си от мен.

Киска го прокле през парцала. Хатар се надвеси над нея. Разгледа това, което бе сътворил с въжетата. Бяха сами в пещерата.

Той коленичи до нея, извади коженото си кепе и го надяна върху дългата си, мазна коса.

— Ако те бива поне малко, ще се измъкнеш от тези въжета. Ако го направиш, не тръгвай по следите ни. Ако те открия отново, ще оскубя перата ти, малка птицо. Разбираш ли?

Тя го прокле да бъде запратен в най-отдалечената пътека на Гуглата. Той се изсмя, най-вероятно на жалката картинка, която Киска представляваше, след което излезе. Тя остана сама.

Няколко минути Киска лежеше неподвижно и се ослушваше, за да е сигурна, че Хатар не я наблюдава от входа на пещерата. След това заключи, че се държи като глупачка, защото той не би стоял тук, когато господарят му го няма и започна да извива и усуква тялото и ръцете си. Най-накрая успя да вклини палеца си под точно определен ъгъл между два камъка. След това натисна. Палецът се изкълчи с познатото изпукване. Гризна я остра болка, която бързо отшумя. Използвайки ръбовете на камъните и дори самите стени, тя успя постепенно да смъкне въжетата от китките до пръстите си. Останалото бе лесно.

След като развърза въжетата, стягащи краката й, Киска се изправи, напълно свободна. Беше постигнала това за много по-малко време, отколкото си бе мислил Хатар — беше сигурна в това. Сега след тях! Щеше да тръгне по следите им, разбира се. Дори щеше да ги изпревари! Щеше да им покаже на какво бе способна. Никой не можеше да я остави вързана като прасенце на банкет.

Щеше да се изкачи на Крепостния път и оттам да проникне в Твърдината. Щеше сама да изкатери стената, ако трябваше. Точно както бе направила преди няколко години, просто за да си докаже, че може. Но тогава в мислите й просветна предупреждението на леля Агайла: не влизай в Твърдината! Но Артан щеше да е там. И освен това, ако тази нощ наистина се случваха велики неща и над малкия им град наистина се бяха съсредоточили велики сили, никой нямаше да й обърне внимание.

Четвърта глава

Стари врагове, стари приятели

Един самотен оранжев въглен се мержелееше в черния мразовит вихър, кипнал в сърцето на океана. Той подскачаше и се издигаше с всяко загребване на греблата на рибаря, които пращяха и цепеха леда, сковал водата. Ездачите обикаляха лодката от разстояние, хвърляха се напред и спираха, стрелкаха се към съда и се гмуркаха под водата. Ледените копия, хвърлени по лодката, неизменно избухваха в облаци от мъгла. Рибарят продължаваше да си тананика, въпреки че устните му бяха замръзнали за зъбите.

Един Ездач се осмели да навлезе в кръга от спокойно море, заобикалящ лодката. Роденото във вълните същество се приближи съвсем близо, но изведнъж изкрещя и започна да се тупа по ръцете, защото бронята му от блестящи перли бе започнала да се топи. Ездачът бързо се гмурна под врящата повърхност на морето. Далече от тук, сред белите вълни и плаващите кори от лед, петима Ездачи, облечени в тъмно сини роби, наблюдаваха случващото се и разговаряха. Те държаха жезли от аметист, притиснати към гърдите им. Излъчваха студ така, както слънцето излъчва горещина. Пришпориха жребците си от разпенени вълни и се разпръснаха. Един насочи жезъла си на юг.

От развълнуваните води се подаде нова канара от лед. Тази бе най-малката във флотилията. Ездачите я наобиколиха и започнаха да я насочват напред. Рибарят продължи да гребе без да я забелязва, превит над греблата, изцяло съсредоточен върху работата си и върху песента, която пееше. Айсбергът се приближи още. В сърцевината му имаше тъмна форма.

В мига, в който от най-издадения хребет на айсберга изригна пара, Ездачите се гмурнаха под заледената повърхност на водата. Потоци рукнаха надолу по раменете на грамадата, докато буреносният вятър отнасяше струйките леден дим, които се точеха от носа й. Когато едно огромно яркозелено парче лед се откъсна от гръдта на айсберга, то цопна във водата и вдигна висок фонтан от пръски, които вятърът отнесе на север. Сега от сърцето на ледената грамада се подаваше дървен нос на кораб. От него се стичаше вода, която вдигаше облаци пара във въздуха. Скован в планина от лед, корабът напредваше към малката лодка.

Рибарят, обърнал гръб на бушуващия вятър, продължи да гребе, когато айсбергът, затворил „Сънят на Рени“ в крипта от лед, се разтроши на късове и плъзна по вълните. Продължи да пее и когато носът на кораба надвисна над него. Все така дърпаше греблата, когато лодката бе разбита на парчета и светещият мангал изгасна в експлозия от пара, повлечен надолу под вълните. „Сънят на Рени“ продължи напред, килнат на една страна, докато дъските му се къртеха и трошаха. Уцелен странично от огромна вълна, корабът се завъртя още, поколеба се за миг, след което се срина в морето. Сред отломките проблесна гребло, което вече бе сковано от лед. Ездачите на Бури минаха покрай крушението. Някои вдигнаха ледените пики над главите си и ги спуснаха, насочени на север. На хоризонта от облаци и развълнувано море, проблясък на светкавица разкри едно тъмно петно суша.

Дълги пенести вълни се забиваха в южния бряг, погнати от ледения вятър. Жена с развети дълги черни коси и червени поли бавно си проправяше път към каменистия бряг. Държеше плетен шал, обвит около раменете й и вървеше по пътека, която водеше до колиба от чимове и плавей точно над брега. Тя отвори дървената врата и надникна в тъмнината. Вътре седеше жена, напълно неподвижна, обърната с лице към вратата. В скута й лежеше забравена плетка. Ярко белите й очи светеха в мрака.

Жената на прага потрепери.

— Аз съм, Агайла.

Дъхът й увисна в смразения въздух в колибата. Тя пристъпи напред, а под обувките й изхрущя скреж. Ледени висулки проблясваха по черните цепеници в огнището. Скреж покриваше устните и очите на седящата жена.

Агайла посегна да вземе плетката, но вълната се строши на парчета.

На малкото лунна светлина, проникваща през развилнелите се облаци, Агайла вървеше по края на брега, стъпвайки върху плавей и стари дъски, довлечени от високите вълни. От мъртвите риби и водорасли, които най-отскоро лежаха захвърлени на пясъка, се издигаше пара. Тя гледаше на юг, към хоризонта от облаци и море, където над разпенените вълни проблясваха изумрудени и сини цветове. Маршрутът й я изведе на място, където една висока скала бе надвиснала над крайбрежната ивица. Там стоеше друга фигура — старец, облечен в безформена кафява роба, плешив, с изключение на един кичур дълга бяла коса, която се вееше на вятъра. Той се мръщеше със скръстени ръце, загледан на юг.

— Някога виждала ли такова нещо, Агайла? — попита той без да се обръща, когато тя се приближи. Думите му я достигнаха лесно, въпреки воплите на вятъра.

С поли, събрани в едната ръка, Агайла започна да се катери нагоре по камъните.

— Гледката не е била такава от първите нападения, Обо.

Тя застана до него и се загърна с шала.

Той изсумтя и се намръщи още повече.

— А рибарят? — попита Обо и едната му вежда подскочи.

— Надвит. Бил е сам. Те знаеха колко сме беззащитни. Усещаха го.

— Тази глупачка Въслата, да се опита да обяви магьосничеството извън закона. Защо първо не се е запитала каква е причината този остров да е такъв развъдник на таланти? Вятърни свирачи, морски врачки, восъчни вещици, гадатели по Драконовата колода. Имаме всичко. Ездачите не смееха да се приближат на повече от хиляда левги.

— Тя не знаеше, защото никой не знаеше, Обо — отбеляза Агайла.

Той се изплю над водата.

— Аз си тръгвам. Не можем да спрем това.

Тя му хвърли ядосан поглед.

— Непременно. Бягай обратно в кулата си. И двамата знаем, че поне нея ще можеш да опазиш. Но какво ще стане с острова? Нима искаш да живееш на една безлюдна скала, обсадена от Ездачите?

Той подсмръкна.

— Може да има и своите добри страни.

Агайла поклати невярващо глава.

— Не прави това. Пуснал си котва тук, в твоята кула, а тя се намира на този остров. Трябва да се биеш. Нямаш избор.

Устата на Обо се сви, сякаш бе вкусил нещо противно. Повдигна брадичката си и кимна към южното небе.

— И без това не можем да спечелим. Двамата с теб не сме достатъчни.

— Знам. Затова помолих трети.

— Какво? — изрева Обо и се извъртя към нея. — Как смееш! Кой? Кой си помолила? Кой идва? Нали не е онзи ненормалник?

— Не, разбира се. Не него. Той и без това е избрал друга пътека. Не, някой друг е.

— Това не ми харесва.

— Знаех, че няма да ти хареса — въздъхна Агайла. — Междувременно трябва да се бием.

— Ако не харесам този, когото си помолила, ще си тръгна. Кълна се.

— Добре, Обо.

Агайла се олюля, сякаш подета от внезапен напън на вятъра. Направи стъпка назад, за да възстанови равновесието си под напора на тази могъща невидима сила. След това посегна назад към един висок камък, облегна се на него и разтри челото си.

— Богове. Никога не бях усещала нещо толкова силно.

Обо кимна и отново скръсти ръце.

— Целенасочени копелета, а?

Темпър отвори очи и се озова при обсадата на Ю’Гатан. Това бе старият му кошмар. Този, който преживяваше отново и отново, в сънища и когато беше буден. Но не се бе връщал тук от много време и това, че отново го бе направил, не говореше добре за състоянието му.

Чу пляскане и плющене на плат, развят на непреклонния вятър, както и рязък глас, който лаеше заповеди някъде наблизо. Въздухът вонеше на изгорена кожа и разложена плът. Съмненията и смущенията му се изпариха като водата в съд, оставен под врящото слънце на Седемте Града. Стегнати редици малазански наборници стояха с гръб към него и гледаха към плоско поле, прежулено от навявания пясък. Равнината бе осеяна с тела, както и с копия и пики, стърчащи под ужасяващи ъгли. През гъстия прах прозираха сиво-кафявите стени на първия ескарп от четирите нива на древните развалини. На Темпър му се струваше, че укрепленията не изглеждат по-солидни от обикновени отбранителни насипи. Нащърбените зъбери на Таласките планини хвърляха могъщата си сянка над северния хоризонт.

Знамена плющяха на силния вятър. Отекваха заповеди, изкривени от воплите на вихъра. Войници маршируваха. Темпър присви очи и се взря през прахта, бутна шлема си назад и изкашля малко пясък. Някой тупна манерка в люспите на ризницата му. Темпър я взе и кимна на брадатия и тежко въоръжен мъж до себе си.

— Благодаря, Пойнт.

— Какво, в името на Бърн, правим в тази забравена от боговете пустош? — изграчи Пойнт недоволно и надяна шлема си — желязно гърне с предпазители за скулите, които бяха направени така, че да приличат на челюстите на ревящ лъв.

Темпър не отвърна. Нямаше какво да каже. Пойнт се оплакваше от всичко — просто бе такъв. Грал, Дебрал и Трегин от Ю’Гатанската гвардия яздеха между редиците и крещяха люти обиди към врага, дрезгави и неразбираеми от това разстояние; като блъскаха гневно мечовете си в кръглите си бронзови щитове. Темпър се обърна и погледна накъдрените от вятъра бели стени на командирската палатка.

— Казва, че била последната.

Пойнт изсумтя.

— Не и в тази страна на плъхове. Винаги ще има още една битка, а след нея още една и още една. Тези хора никога няма да приемат истината.

Темпър гледаше плющящия плат, пехотинците, които стояха на стража пред входа и четиримата телохранители, чакащи до тях.

— Може би си прав. Но той казва, че това ще бъде неговата последна.

Пойнт го изгледа, а очите му се присвиха в сянката на шлема.

— И ти му вярваш? Той винаги казва това.

— Не знам. Онзи блуржански свещеник, Ланеш — чувал си нещата, които бръщолеви.

Пойнт се удари по бедрото с дръжката на меча.

— Това прасе. Просто завижда за това, че Дасем е по-близо до Гуглата, отколкото той някога ще бъде. Ферул казва, че трябва да го изкормим. И аз веднъж да съм съгласен с кръвожадното копеле.

Темпър се изпъчи, когато от входа на палатката излязоха офицери.

— Ето ги, идват.

Дасем пристъпи навън, стиснал под мишница шлема си, украсен с конски пера. Другите четирима воини от Меча го пресрещнаха. Наблизо бяха строени неколцина войници, които веднага се провикнаха „Да живее Мечът!“. Дасем вдигна ръка в отговор. След това от палатката излязоха четирима от магьосническия арсенал на армията: старият А’Каронис, опрял се на жезъл, по-висок от него; огромният Бедуриан[15]; жената Найтчил и ниският, плешив, ходещ пън на име Хеърлок.

Пойнт промърмори:

— Иска ми се старото страшилище да беше тук. Той знаеше как да държи юздите на онази кучка.

Темпър изсумтя в съгласие. Онази кучка Въслата бе останала в палатката. Талийски и фаларански Под-Юмруци и командири излязоха през процепа в плата и се насочиха към постовете си. По пътя си разпращаха вестоносци с най-новите заповеди. Иззад стените на града прозвучаха далечни рогове, обявяващи тревога. След едно последно нападение, обвито в облак от прах, Ю’Гатанската конница хвърли копията си и се изтегли.

Офанзивата продължи целия ден. Ревът на битката се издигаше и спускаше, докато фланговите командири търсеха слабости в защитните линии. Горчив дим и миризма на изгорена плът заливаха Темпър от всички страни, докато той гледаше как А’Каронис обсипва крепостните стени с пламъци, но само, за да бъде отблъснат от това, което бе останало от Свещения Фалад. Наредени около Дасем, Имперски Меч и командир на Имперските сили, Темпър и неговите другари чакаха в безмилостната жега мига, в който Мечът щеше да излезе на бойното поле. Бързоходци сновяха насам-натам, носейки информация на Дасем и предавайки неговите заповеди. Отряд саботьори изплуваха от пясъчния вихър. Бяха целите покрити с мръсотия, но се хилеха. Поздравиха Дасем. Бяха успели да намерят слабо място в защитните линии.

Бавно, стъпка по стъпка, редовната пехота напредваше. Изкатериха първия склон на най-ниската тераса, за да достигнат първия пръстен от крепостни стени. Тук Имперските сапьори бяха свършили работата си — бяха подкопали и взривили големи раздели от стената. Всяка нощ се строяха бариери от бъчви и трупи и всеки ден малазанците ги рушаха. Темпър се покатери на една обсадна рампа и изчисли, че всяка стъпка нагоре по прашния склон костваше живота на хиляда войници. Всичко бе скрито под непроницаем червеникав облак от прах. Приглушени крясъци и гръмовният тропот на оръжия долитаха до него през поривите на вятъра.

Темпър разгледа следващите укрепления, които не бяха нищо повече от натрупани тухли от кал, изпечени на слънцето. Защо точно тук, в тази жалка провинция? Защо именно тук се бяха събрали оцелелите от бунтовническите армии и последните няколко новоназначени Фалади? Пленниците се прехласваха по невероятната античност на мястото и го наричаха скрит родоначалник на самите Свещени Градове. Удобно твърдение, особено при положение, че всички останали крепости бяха завладени. Но също така и тъжно свидетелство за това колко ниско бе паднала тази някога горда цивилизация. Последните отчаяни гърчове на един победен народ.

Дасем направи знак на корпуса си и вестоносците спряха да идват; беше оставил битката в ръцете на под-командирите от Трета Армия: Амарон, Кос и Уискиджак.

Темпър се приближи.

— Значи това е последната?

Дасем се обърна и тъмните му очи омекнаха.

— Да. Последната.

Темпър се замисли за всички слухове, които бе чул напоследък — за Обети и Клетви, положени пред самия Гугла. Той събра сили и рече:

— Не можеш просто да се оттеглиш.

Дасем изтупа прахта от дългата си туника с цвят на бургундско вино, примесено със светло сиво и с Имперския скиптър, извезан на гърдите.

— Това е най-малката ми тревога, Темпър. Има много други, които изгарят от желание да вършат тази работа. Дамата знае, че направо са се наредили на опашка.

— Не може да е толкова лесно.

— Лесно! — възкликна Първият Меч и черните му очи проблеснаха. Темпър отстъпи крачка назад. Дасем поклати глава и потърка очите си, сякаш за да изтрие някакво ужасно видение. Дългата му черна коса, сплетена и завързана за врата, плющеше на вятъра като перото от конски косми върху шлема под мишницата му. Той заслони очите си с ръка, за да види как вървеше битката.

— Направил е грешка — прошепна той.

Темпър се зачуди дали Дасем бе целял думите му да бъдат чути.

— Всичко, което някога е имало значение за мен, ми беше отнето. Нямам нищо за губене…

Въпреки че му се искаше да разтърси командира си за раменете и да изкрещи в лицето му „А душата ти, Дасем?“, Темпър не каза нищо.

Той съзнаваше, че бе стигнал толкова далече с въпросите си, колкото смееше и бе получил всичко, което този мъж бе готов да му даде. Освен това какво знаеше той за договори, сключени от името на дядо му? Или за неясните цели на Гуглата?

Когато малазанските наборници от Трета Армия достигнаха следващото ниво на укрепленията, денят бе огласен от мощен възторжен рев, идващ от хиляди гърла.

— Съвсем скоро. Съвсем скоро ще видим Сърджън — рече тихо Дасем. Устните му се дръпнаха и оголиха зъбите, чертите му се изопнаха, а очите му засияха като запалени. Въпреки че войниците, изправени срещу тях, се сражаваха на страната на врага, Темпър ги съжаляваше. Дасем надяна шлема си и препусна напред. Темпър и останалите воини на Меча, Пойнт, Ферул, Килион, Хилт и Едж, препуснаха след него.

Докато напредваха, Темпър се оглеждаше за Сърджън Рес — мъжът, който твърдеше, че е последният защитник на Свещения Град. Разбира се, имаше само седем Свещени Града и всичките седем защитници бяха загинали от меча на Дасем, но това нямаше значение. Сърджън вдъхна живот на идеята, че Ю’Гатан бе осмият Свещен Град, скрит и таен, но по-древен и достолепен от останалите. Темпър се чудеше колко още можеше да продължава това заблуждение.

Неколцина ранени войници, някои подкрепяни от свои другари, други влачещи крака и куцукащи, изплуваха от завихрената прах като призовани демони. Те видяха перото от конски косми на шлема на Дасем и се заковаха на място. Тези, които можеха да го направят, отдадоха чест; повечето просто ги изгледаха как преминават покрай тях със затъпени от битката погледи.

Достигнаха склона на втора висока амбразура. Земята бе покрита с одеяло от трупове: малазански пехотинци с брони на люспи под сиви туники; защитници на Седемте Града, лежащи на купчини, с развети на вятъра роби и забрадки и разкривени кафяви крайници. Когато минаха през втората защитна стена, Темпър и неговите другари затегнаха обръча около Дасем.

Потта се бе просмукала в подплатата под бронята на Темпър и се стичаше на вадички надолу по челото му. Пясъкът жулеше лицето му и правеше устните му сухи като печен камък. Той примигна. Очите му пареха и сълзяха, пълни с прах. Както винаги писъците и грохотът на оръжията го оглушаваха, но сега се чувстваше по-спокоен отколкото при предишни битки. Знаеше, че оцелелите жреци на Седемте Града, Фаладите, не можеха да ги поразят с магия, тъй като бяха заети с малазанските магьосници. Настигна ги бързоходец, който отдаде чест.

— Сърджън е на бойното поле. Десен фланг.

Дасем го освободи и огледа телохранителите си.

— Този път ще се опитам да не го оставя да се измъкне.

Темпър и другарите му се усмихнаха, а Дасем изтегли меча си. Напреднаха надясно.

Наборниците се разтвориха, за да им направят път. Дасем излезе отпред, а Пойнт и Едж застанаха от двете му страни. Темпър, Хилт, Ферул и Килион забавиха, за да пазят гърба му.

Стигнаха първите редици. Сержантите насочиха Дасем през вихъра от прах и усукани в битката тела към позицията на Сърджън. Когато видяха перото на Дасем, Ю’Гатанските войници изреваха, освирепели от ярост. Хвърлиха се напред като бесни, сякаш искаха да закопаят строените войници. Темпър знаеше, че на тези, които влязат в битка с Дасем и загинат, им бе обещано благословено мъченичество. Тогава през паравана от навян прах мина ескортът от двадесетима лично избрани телохранители на Сърджън, в червени забрадки и татуирани лица. Дасем се втурна към фронта. Ю’Гатанската пехота се заключи около тях като срутена стена. Скоро Темпър осъзна, че Мечът се бе превърнал в остров сред морето от защитници на Седемте Града.

Отначало не се разтревожи. Беше се случвало и преди и несъмнено щеше да се случи пак. Той знаеше, че в момента малазанските наборници контраатакуваха, за да ги достигнат. Сърджън се появи и влезе в битка с Едж, но после осъзна, че Едж не беше воинът, когото търсеше, така че се оттегли и пренасочи към Дасем. Първият Меч на Империята стоеше сам, защото никой не смееше да го нападне, а тези, които го правеха, не издържаха повече от една размяна на удари.

Остриетата се срещнаха и иззвънтяха. Ескортът на Сърджън обкръжи Темпър, а телохранителите му се опитаха да посекат него и другарите му, за да се доберат до Дасем. Не бяха първите, опитвали подобна тактика. Темпър влизаше в бавни и предпазливи защитни дуели с меч и щит. Той бе тежко въоръжен и не се напрягаше много, а вместо това отлагаше и отклоняваше, чакайки възможност да повали съперника си. Неговото скрито преимущество бе знанието, че просто трябваше да издържи достатъчно дълго, за да може Дасем да довърши своя човек.

Отначало нещата потръгнаха зле за защитниците. Дасем изтласка Сърджън назад и Мечът напредна след него, отблъсквайки всички Ю’Гатанци, които ги бяха обкръжили. Привидно надвити, последните защитници на Седемте Града продължиха да отстъпват, все по-назад и по-назад. Темпър продължи да очаква подкрепленията от малазански наборници. Но точно през този ден защитниците, които бяха граждани, подкрепени от ветерани от всички останали разбити армии, издържаха там, където преди се бяха пречупили.

Дасем напредваше и Темпър довърши последните телохранители от ескорта, които му се пречкаха, след което се насочи странично, за да затвори пролуката.

Сърджън нападна с два меча и Дасем му отвърна, като острието му се замъгли от скоростта на удара. След това нещо проблесна пред очите на Темпър. Дасем изохка и се наклони напред, сякаш бе получил рана. Друга атака? Може би стрела? Темпър не можеше да бъде сигурен. Сърджън също бе изненадан, но мигновено използва преимуществото си. Дасем отклоняваше ударите с една ръка, докато с другата притискаше гърдите си. Килион и Едж нарушиха строя, за да се намесят.

Тогава Пътищата на Гуглата се отвориха с трясък над главите им.

Подушвайки кръвта на защитник, който бе служил на този пост по-дълго от всеки друг, Сърджън, останалите воини от ескорта му и наборниците около тях се хвърлиха напред. Килион и Хилт се биеха смело и фанатично, докато Мечът отстъпваше. Но единствено Дасем можеше да се опре на Сърджън и скоро Килион бе повален от двата меча на помазания и назначен от светците защитник.

Темпър изрева за подкрепления, но гласът му бе удавен в освирепелите крясъци на защитниците. Дасем се олюляваше на седлото с клюмнала глава. Нито Темпър, нито някой от останалите можеше да отдели време, за да го подсигури. Гледката на безпомощния воин измъчваше Темпър, докато те отстъпваха, стъпка по стъпка.

„Какво го беше поразило?“, чудеше се Темпър и се гневеше. „Кой бе успял да го достигне? Как бе възможно в този ден, в този час, Ю’Гатанската цивилна войска да победи професионални малазански войници? Какво им бе вдъхнало увереност?“

Те продължиха да отстъпват, заобиколени от врага. Темпър можеше единствено да налага бойците около себе си с щита и да сече ръцете, които се опитваха да му го измъкнат. Изведнъж петимата изплуваха непокътнати от мелето като изхвърлена на брега мачта след корабокрушение. Но в следващия миг останаха четирима: той, Дасем, Пойнт и Ферул. Издържаха още няколко удара на сърцето на Темпър, преди Сърджън да се вреже в тълпата като мечка сред глутница псета. Въпреки че изглеждаше смъртно ранен, Дасем продължаваше да се дуелира и да поваля войници. Пойнт се впусна да пресича пътя на Сърджън, докато Темпър и Ферул отблъскваха обкръжаващата ги тълпа.

Малазанските подкрепления все още не бяха успели да си пробият път до тях. Пойнт се изправи срещу Сърджън. Темпър не успя да изгледа дуела — беше твърде зает с това да сече пехотинци от Седемте Града, които се хвърляха отгоре му с надеждата да го свалят от коня. Но това, което зърна в промеждутъците между атаките, го убеди в невероятните умения на Пойнт: мъжът въртеше меча по-вещо, отколкото го бе правил някога през живота си и издържа повече размени на удари, отколкото Темпър бе смятал за възможно срещу помазан защитник. Темпър отново изрева за малазанските наборници — той знаеше, че освен ако съюзнически сили не им се притекат на помощ, всеки един от тях щеше да загине от мечовете на Сърджън.

Пойнт се срина. Темпър изрева от ярост, защото Пойнт се бе сражавал красиво и в поражението му нямаше справедливост. Използва този изгарящ, лют гняв, за да се хвърли с мощен вик в отворилата се пролука. От последвалия дуел той никога не забрави горещите очи на Сърджън, впити в нещо над рамото му… в осакатения Дасем, който все още бе извън обсега му.

Предчувствайки, че краят наближава, защитниците на Седемте Града отстъпиха назад, за да направят място на Сърджън. Той напредна уверено, дори самоуверено, и това направи Темпър още по-упорит. Ударите следваха един след друг. Той просто се приведе ниско, като колиба на пътя на лавина, решен на всичко да остане на седлото, независимо от това, което го връхлиташе.

Сърджън го наказваше за липсата на смелост. Но Темпър продължи да се съпротивлява. Сърджън бе невероятно умел, почти толкова силен, колкото бе Темпър, но много по-бърз. Попаднал в полезрението на зверските очи на защитника, чиято уста бе открехната, сякаш той вече вкусваше кръвта на Дасем, Темпър изостави всякаква надежда, че ще оцелее. Примири се със смъртта и реши да остане на седлото възможно най-дълго, за да лиши Сърджън от сладостта на победата. Дуелираше се с мъжа и използваше грубата си сила, за да го отблъсква назад при всяка възможност. Когато защитникът го промуши в стомаха, Темпър просто изсумтя и замахна към главата му. Но такава бе неговата бързина, че Сърджън просто отметна глава назад и острието сряза носа му. След това воинът отстъпи за миг и Темпър се обнадежди, че поне го бе замаял, тъй като нямаше как да вижда ясно през розовата мъгла от пот и кръв, спуснала се пред очите му.

Той зачака, поемайки си щедри глътки въздух и продължавайки да отстъпва, докато Ферул ревеше като див звяр и мушкаше навред, предал се на сляпата кръвожадна сласт. Дасем се олюляваше и се дуелираше като пияница, но продължаваше да се защитава успешно срещу редовните войници.

Сърджън изрева от ярост и отново се хвърли към Темпър. Острието му се замъгли от скоростта и Темпър осъзна, че всичко бе свършило и воинът бе нанесъл своя удар: той почувства как животът му изтича надолу по краката като топъл отлив. Щитът му се строши под напора на Сърджън и Темпър изпусна меча си, но след това сграбчи китката на мъжа. Защитникът се изплю в лицето му.

— Умри! Умри!

Темпър го изгледа с потъмнял поглед и се усмихна.

— Бързам колкото мога, приятелю.

Разярен, Сърджън отново замахна към него, опитвайки се да махне ръката му от своята, но никой, дори Дасем, не можеше да се отърве от желязната хватка на Темпър.

Сърджън погледна над рамото му: очите му се разшириха и той извика нещо нечленоразделно. На Темпър му причерня пред очите й хватката му отслабна. Сърджън се освободи и отстъпи. Заля ги вълна от малазански войници. Ръце подеха Темпър и го отнесоха от бойното поле. Тогава той си позволи да потъне в мрака, знаейки, че бе спечелил тази последна битка — че отново бе останал на поста си достатъчно дълго…

Темпър чакаше старият кошмар да свърши. Винаги се събуждаше в един и същи момент, с разтуптяно сърце и останал без дъх. Но този път тъмнината не дойде. Сърджън продължаваше да го кълца с усърдието на месар, който разфасова огромен къс месо. Но сега, вместо позлатен шлем от бронз, той носеше сива гугла. Неминуемостта на смъртта му сграбчи Темпър за гърлото и стисна. Нещото с гуглата се надвеси над него и го обви в различна тъмнина. Темпър не можеше да диша. Смъртта го притискаше като огромна тежест, смазваше ребрата му, мачкаше го, все по-тежка и по-тежка, докато накрая той спря да чувства тялото си. Но продължи да се бори. Дори само, за да накара един пръст да помръдне или за да се изплюе в лицето под гуглата.

Темпър вдиша. Леденият въздух се впи болезнено в зъбите му. Гръдният му кош се изду, спусна се, след това отново се надигна. Пред очите му проблесна светлина, отначало неясна и замъглена, но постепенно ставаше все по-отчетлива: видя купчина облаци и отвъд тях студените звезди, прогорили дупки в нощното небе.

Някой проговори със сух глас:

— Ти си един много упорит мъж.

Темпър изстена и завъртя главата си. Мъж, облечен в пепелява роба, седеше над него върху голям каменен къс. Темпър облиза устните си и изграчи в отговор:

— Кой, в името на лайната на Финир, си ти?

— Бих те попитал същото, но ми се струва, че вече знам отговора — отвърна мъжът и вдигна един предмет: шлемът на Темпър. Завъртя го в ръцете си, сякаш за да се наслади на изработката му.

Темпър изпъшка и остави главата си да падне назад.

— Моите хора видяха дуела ти с Руд. Бяха впечатлени. Те, ами, намесиха се и те доведоха тук.

Темпър реши да провери дали може да вдигне дясната си ръка и успя. Разгледа я и потърка очите си.

— Руд?

— Хрътката на Сянката. Изненада я. Напоследък е свикнала на лесна плячка, струва ми се.

Темпър опита да седне и отново изпъшка. Зачуди се как някой можеше да се намеси срещу демон като онзи.

— Наредих им да те излекуват — след като видях това — рече мъжът и потупа шлема с пръст. — Много необичайна изработка.

Шлемът се приземи на стомаха му и Темпър се надигна с пъшкане.

Мъжът се изправи.

— Трябва да се отървеш от него. Твърде отличителен е.

Темпър се намръщи.

— Нямам друг. Така и не получих отговор на въпроса ми: кой си ти?

Мъжът не му обърна внимание. Беше се загледал в нещо в далечината. След това го погледна и му махна да се изправи.

— Нямаме много време. Достатъчно е да се каже, че имаме общ враг в лицето на Ноктите.

Темпър изсумтя при тези думи. Той внимателно се избута нагоре. Разгледа ръцете си и се смая при вида на новата плът, израснала под счупените железни брънки и разкъсаната кожена подплата. Магьосническо лечителство от такава величина бе изумително. Дори нечувано. Той трябваше да е изпаднал в шок и конвулсии, тялото му осакатено до живот, може би дори мъртво. Какво му бяха направили? До него лежаха всичките му оръжия и двете ръкавици, едната сдъвкана и разкъсана. Той се препаса с мечовете, като съскаше и пъшкаше от болката в схванатите си и изтръпнали крайници и стави. Мъжът просто го гледаше, лицето му скрито в сянката на гуглата.

Намираха се в „Моси Торс“ — кокетна малка дъбрава, която градът бе притиснал от всички страни с разрастването си навътре към сушата. Темпър видя други, мъже или жени, облечени в същите безформени роби, да стоят на стража сред камъните и брезите.

— Е, който и да си — призна Темпър неохотно, — дошъл си с кавалерията.

— Да. Това е нашата нощ. Контролираме този остров две или три нощи на всеки сто години.

Темпър се опита да надзърне в сянката на гуглата, скриваща лицето на мъжа. Имаше нещо много странно в произношението му. Но сякаш гуглата беше празна. Това го стресна: твърде много му напомни за Ноктите… и за съня му.

Приближи се друга фигура, почти идентична с първата. Двамата започнаха тих разговор. Гуглите им почти се докосваха — бяха толкова близо един до друг. И двамата бяха неестествено високи и слаби и разговаряха на чужд, пъргав език, който изнервяше Темпър. Беше се наслушал на чужди езици през годините си на войник, но такъв не бе чувал никога. Това, излекуваните му рани, безспорният факт, че бяха направили нещо невероятно, за да го измъкнат от лапите на Хрътката и признанието на мъжа, че тази нощ бе тяхна, навеждаха Темпър на мисълта, че това бяха прочутите поклонници на Сянката. Един култ, пропит с тайнственост и магьосничество, към който принадлежаха повечето убийци. И очевидно организация, която Ноктите се опитваха да изличат. В това имаше смисъл. Темпър предположи, че ставаше дума за професионално съперничество. Спомни си за една друга организация от убийци, основана от Танцьора в първите години на Империята: Ястребовите нокти. Или Ноктите на Въслата, както ги наричаха понякога — създадени като бегла имитация на тайното общество на Ноктите. Темпър бе чул слухове, че откакто Келанвед и Танцьора бяха изчезнали, организацията на Въслата се бе опитала да запълни празнината. И хора, верни на старата гвардия, бяха започнали да изчезват безследно. Темпър никога не се бе считал за особено верен на Келанвед или Танцьора; онзи ден при Ю’Гатан беше отказал да предаде Дасем. Беше оцелял и се бе покрил. Като гледаше тези двамата, Темпър се зачуди дали и те не бяха служили, въпреки че никога не би ги попитал. Той прочисти гърлото си. Този, с когото бе разговарял по-рано, се извърна към него.

— Ела — рече той и му махна да се приближи, след което тръгна да прекосява осеяната с камънаци поляна.

Изненадан, Темпър се поколеба за миг и веднага други двама, облечени в същите безформени роби, се приближиха от двете му страни. По-слабият от двамата крачеше с арогантна самоувереност, от която на Темпър му се прииска да го зашлеви. Робите му бяха обгорени отпред и по ръба на гуглата, сякаш бяха изпуснати в огнище. По-набитият му махна да тръгва с ръка, която беше космата и месеста като ръката на ковач или удушвач.

Темпър бе заведен до един хълм с гледка към източната част на стария град.

— Какво виждаш? — попита го мъжът, който го бе събудил.

Темпър се поколеба. Какво искаше този човек от него? След това неохотно се обърна натам, накъдето му сочеше той. Видя мъгла, гъста като ниски облаци, захлупила къщите и плъзнала по улиците. На Темпър му изглеждаше така, сякаш мъглата се бе съсредоточила точно в тази част от града, където бе Ханът на Обесения, както и, разбира се, Скръбният дом до него.

Когато се вгледа по-внимателно, Темпър различи светлини — зловещия синьо-зелен ореол, който понякога придружаваше манипулирането на Лабиринтите. Колко пъти бе ставал свидетел на същите ореоли от светлина, избухващи над бойното поле? И колко пъти се бе хвърлял по очи на земята, усещайки същия възел в стомаха, защото нито едно от уменията му не можеше да се опре на тази магия? Изведнъж като далечен гръм на алхимични муниции прозвуча гърленият рев на огромна хрътка — беше дошъл от същата част на стария град, над който блестеше ореолът.

— Какво е това? — попита Темпър.

— Някои казват, че е портал — отвърна му мъжът замислено. — Вход към селението на Сянка. И този, който премине през него, ще владее Лабиринта като крал. Изумителна възможност, нали?

Темпър кимна.

— Значи затова е всичко. Ще се опитате да преминете.

От гуглата се разнесе кадифен смях.

— Не, не аз… не притежавам такава сила. И порталът е твърде добре защитен. Хрътките са само началото, има и много други защитници. Но някой друг може да опита да премине през портала преди съмване и именно за този опит сме се приготвили.

— А мен това какво ме засяга?

— Можеш да помогнеш.

Темпър отново кимна, но този път жестът бе отрицателен.

— А ако откажа?

Гуглата се обърна към него. Темпър се вгледа в мрака, опитвайки се да открие очите на мъжа. Тишината се проточи, оглушителна и смущаваща. Темпър потърка белега, пресичащ брадичката му.

— Тогава можеш да си тръгваш — каза накрая мъжът.

Темпър се навъси.

— Какво? Просто така?

— Да, просто така. Двама от хората ми ще те придружат до мястото, където искаш да отидеш.

Мъжът посочи над рамото на Темпър.

Той се обърна и видя двамата, които бяха вървели зад него. Чакаха наблизо, до една покрита с мъх стена.

— Където и да е?

— Да.

— Тогава ще приема предложението ти.

— На добър час, войнико — рече мъжът и му отдаде чест по стария имперски начин.

Темпър прокара ръка по белега, който разполовяваше бузата му до брадичката.

— Предполагам, че не искаш да знаеш какво мисля за шансовете ви.

Гуглата се наклони на една страна.

— Не бъди глупав, Темпър.

— Да. Предполагам. Благодаря за това, че ме излекувахте.

Гуглата кимна. Темпър отстъпи няколко крачки назад, сякаш се разтревожи, че в последния момент ще променят решението си, след което закрачи към Крайречния път. Двамата му придружители тръгнаха след него.

През целия път до Твърдината на Мок гърбът на Темпър го сърбеше сякаш бе попаднал в полезрението на Близнаците на съдбата. Не можеше да се отърве от подозрението, че тези двамата бяха изпратени с него, за да го оставят мъртъв в някоя канавка. Това бе глупаво, разбира се: можеха просто да го оставят на Хрътката. Но не можеше да се избави от стария си навик, наречен здравословна параноя.

Най-накрая му дойде до гуша и той рязко спря и се обърна. Придружителите му бяха на около десетина крачки. Те също спряха. По-слабият скръсти ръце, сякаш отегчен от цялата работа. Набитият му махна.

— Нямате какво да кажете, а? — тросна им се Темпър, след което отново тръгна. Проклетото пророчество за завръщането на Келанвед. Всичко това бе заради него. Не беше заради тази гламавщина с портала към селението на Сянка. Бяха се събрали заради него тази нощ. Заради Келанвед и неговото завръщане на трона на Империята. Както винаги беше заради него. И Темпър трябваше да признае, че не му се струваше много вероятно Келанвед просто да изчезне, оставяйки Въслата или когото и да било, да узурпира трона му. Ако още беше жив, разбира се.

Пълни глупости. Когато дойдеше зората и златният им век не започнеше, поклонниците на Сянката щяха да изтлеят като толкова много култове преди тях. Самият Темпър не беше религиозен човек. Старите и изпитани богове-покровители на войниците Тогг и Финир му бяха напълно достатъчни. Всичко останало в прашната теология само му причиняваше главоболие: Старото срещу Новото; триумфът и падението на Домове; вечният стремеж към Извисяване. Въпреки това фактът, че един умен и оправен човек като мъжа с гуглата можеше да вярва в тези глупости, бе доста тревожен.

Зави по „Марша на Ухилените“. Крепостният път се ширна пред очите му в мъглата и накара Темпър да се усмихне. Топлеше го и мисълта, че следващия път, когато видеше Корин, щеше да я засипе с въпроси. Надяваше се да получи и отговори. Гуглата знаеше, че тя му дължеше някакво обяснение. Беше му казала „Аз видях“ — имайки предвид счупването на Меча. Защо? За да го накара да й съдейства? Темпър изпрати кратка молитва на Тогг с надеждата Корин да бе успяла да се измъкне невредима от цялата тази неразбория.

Когато докосна с ръка студената гранитна стена на Крепостния път, Темпър се обърна с лице към двамата си придружители. Те спряха на няколко крачки зад него, застанали рамо до рамо.

— Какво? Няма ли да дойдете?

Гуглата на по-слабия се надигна и Темпър заключи, че гледаше към Твърдината.

— Тази нощ ще откриеш единствено смърт там.

Темпър искаше да се изсмее в лицето му, но думите на мъжа го полазиха като пръсти от лед и косъмчетата на врата му настръхнаха. Махна им да си вървят.

— Може би. Бягайте при господаря си, за да му кажете къде съм отишъл.

— Той знае.

Темпър ги зяпна. Мъжете продължаваха да стоят като истукани. Какви глупаци само! Изглежда наистина вярваха в това шарлатанско предсказание за Завръщането. Удари го на смях. Сигурно всичките до един бяха разглезени аристократи, които не бяха проливали нито капка от кръвта си на бойното поле. Никога не бяха виждали как Келанвед избива хиляди, срутвайки крепостната стена на град, или неговите любими Т’лан Имасски воини, изколващи населението на цяла провинция. Да не говорим за онзи ходещ призрак, онова далхонско копеле Танцьора! През бурния си живот Темпър бе срещал и се бе сражавал с много мъже и можеше да се закълне, че никой не го плашеше повече от тези двамата.

Дасем рядко споменаваше Императора, но когато го правеше, винаги се изразяваше пестеливо и предпазливо. Беше му разказал как веднъж влязъл в една тъмна командирска палатка по време на умиротворителната мисия в Делансс, за да информира Келанвед за предвижването на войниците. Докато двамата разговаряли, един слуга внесъл запален фенер в тъмната палатка и Дасем открил, че бил сам. По-късно научил от адмирал Нок, че през този ден Императорът бил в открито море на борда на „Усукан“. Дасем бе казал, че това било характерно за стареца: никой не трябвало да знае къде се намирал, както и какво мислел по който и да било въпрос.

Темпър го бе виждал няколко пъти, все от разстояние, как направлява войниците си: дребен черен мъж с чворести крайници и къса сива коса. Или поне на такъв се преструваше. На пръв поглед изглеждаше като съсухрен стар гном. Но един негов поглед бе достатъчен, за да накара и най-силният мъж да падне на колене. Темпър трябваше да му признае това.

От друга страна Дасем, Мечът на Империята, се грижеше за хората си. Армията му буквално го боготвореше! Всички останали, дори Въслата, знаеха това и му завиждаха. Беше го виждал в очите им в редките случаи, когато бе придружавал Дасем на съвещания. Въслата и останалите лакеи на Императора умееха да управляват единствено чрез страх. Но Дасем хвалеше заслужилите и порицаваше, но и поучаваше провинилите се — той знаеше как да печели сърцата на мъжете. И освен това водеше армията си от първите редици — във всяка битка. Войниците се съревноваваха за място близо до него на бойното поле.

Темпър спря в началото на едно стръмно шосе и се огледа. Нощта се обвиваше около него като черно пипало, влажна и изненадващо студена — леденият й дъх проникна чак до душата му. В ниското мъглата скриваше наклона и висеше над града. Пръскаше леден дъждец и Темпър избърса мокрото си лице с ръка. Проклет студ, стигаше чак до кокала! Мускулите му горяха от болка. Колко ли беше часът? Четири или пет камбани? Не можеше да си спомни кога за последно чу фара на вълнолома. Богове, колко беше изморен. Темпър се облегна на една стена и се зачуди какво точно се надяваше да постигне. Погледна към ленивите парцали на мъглата, а след това към странно тъмните звезди. Спомни си онази нощ. Нощта преди около година, когато двамата с Дасем бяха умрели.

Беше се събудил в лазарета на бойното поле. Палатката беше офицерска, малка и празна, за разлика от онези, в които тъпчеха наборниците, понякога до пръскане. Ферул седеше до леглото му на един сандък, точно толкова нисък, космат и свиреп на вид, колкото винаги. Носеше дебела кожена жилетка, а под нея платнен жакет. Две тъмни форми стърчаха до входа: Нокти.

— Върна се най-накрая, а? — ухили се Ферул и се шляпна по бедрото. Лявата му ръка бе скрита от тялото и с нея той му рече: предприеха своя ход.

Темпър отвърна с кратко кимване и пресилена усмивка.

— Да, отново съм цял.

Техния ход.

Шестимата винаги бяха знаели, че този ден е само въпрос на време. Бяха го обсъждали, бяха кроили планове, бяха го очаквали със страх. Но сега бяха останали само двама. Двама срещу всички Нокти на Въслата.

— Къде е той?

Ферул кимна към входа на лазарета.

— Отнесоха го за специално лечение. Опитах се да ги спра, но…

Той сви рамене.

— Раната?

— Много лоша. Най-лошата досега.

Ферул открехна жилетката си и откри дръжките на два ножа. Трябва да го спасим.

— Как се чувстваш? — попита той. — Накарах ги да те излекуват. Вдигнах олелия до небесата.

Той се засмя. Ще успееш ли?

Темпър му даде знак: С теб съм.

— Чувствам се като новородено котенце. Помогни ми да се изправя. Трябва да проверим как е.

Беше преувеличил съвсем малко. Сърджън така го бе накълцал, че приличаше на ходещ труп. Магьосническото лечителство и сплитането на кости бяха невероятни неща, но те травмираха тялото почти толкова, колкото самите рани: Темпър се чувстваше така, сякаш го бяха измъчвали със седмици. С мъка преглътна киселото повръщано, надигнало се в гърлото му. По цялото му тяло изби пот, кожата на лицето му лъсна от влага. Но беше жив, а бе положил клетва да умре за Дасем. Ако Ноктите бяха извършили това покушение срещу Меча, то те бяха направили една огромна грешка — не ги бяха избили веднага. Темпър разсъди, че ръцете на Въслата сигурно са били вързани — твърде много хора ги бяха видели да се спасяват от клането.

Ферул изсумтя:

— Не ми припадай.

След което пъхна нож в ръката му, докато му помагаше да се изправи. Темпър се облегна на рамото на Ферул, както за ефект, така и защото коленете му трепереха толкова силно, че едва се държеше на краката си.

Ноктите се приближиха до входа и се спогледаха. И двамата бяха мъже, облечени в леки бойни доспехи, а не в размъкнатите черни пелерини, които Ноктите носеха, когато искаха да бъдат видени. Неофициалната им униформа се състоеше от платове, боядисани в тъмни цветове, високи кожени ботуши, панталони, свободни жакети, жилетки и ръкавици. Дългите им коси висяха събрани на гърба. Темпър знаеше, че бяха въоръжени с цял арсенал, но скрит по джобовете и гънките на дрехите. Малкият, почти незабележим сребърен знак на тайната организация бе пришит от лявата страна на гърдите им.

Темпър прекоси палатката увиснал на рамото на Ферул, преувеличавайки слабостта си, въпреки че едва ли заблуждаваше някого. Желязната твърдост на Ферул му вдъхваше увереност. Радваше се, че щяха да бъдат заедно при това, което им предстоеше да направят. Бяха дали името Ферул[16] на косматия, мускулест равнинец, защото предпочиташе да се сражава от близо. След всяка битка кръвта се стичаше от него на реки.

Ноктите се приближиха един към друг.

— Оставате тук. За възстановяване. Заповеди на Регента.

Ферул се навъси.

— Тръгваме си, момчета. Направете ни път.

— Имаме заповеди, войнико. Не оспорвай властта й.

Темпър почувства как Ферул се стяга под ръката му, готов за действие.

— Направете ни път — предупреди той с равен глас, — или ще минем през вас така, както минахме през Свещената Гвардия.

Ноктите си размениха бързи погледи. Този, който бе проговорил, присви ръката си.

— Заклинание — изръмжа Ферул и извади ръката си иззад гърба на Темпър, в която стискаше нож. Темпър се хвърли напред и настрани. Нещо сряза ръката му и превръзката се разкъса. Той се претърколи и се приземи там, където допреди миг стояха Ноктите. Въпреки че главата му се въртеше, той се протегна навреме, за да грабне глезена на единия Нокът, точно преди той да извика Лабиринта си. Мъжът се олюля, падна и загуби контрол над силите, които се бе опитвал да призове. Скован от пронизваща болка, изтощен до смърт и изкаран от нерви, Темпър намушка мъжа в чатала и се хвърли към гърлото му за смъртоносен довършващ удар. Но Нокътят успя да се изплъзне и острието цепна брадичката му.

Незнайно как, Нокътят се изправи на крака. Темпър се забави, защото откри, че цялата дясна половина на снагата му бе покрита с прясна кръв и нещо дълго и остро стърчеше от ръката му. Как в името на Гуглата тази кама се бе озовала там?

В ръката на Нокътя се появи нож. Темпър се хвърли към краката му, но бе твърде бавен. Нокътят изви назад китката си, за да хвърли ножа, но в този миг Ферул се заби в него. Двамата паднаха на земята и започнаха да се търкалят във вихър от крайници. Замахваха, ритаха, удряха. Но въпреки че бяха разменени повече удари, отколкото Темпър можеше да преброи, всичко свърши за няколко секунди.

Ферул се изправи, ухилен до уши. Всъщност едното му ухо бе клюмнало, почти откъснато. Ризата му беше съдрана, а превръзката на гърдите му висеше на парцали.

— Благословията на вятъра! — въздъхна той доволно, сякаш току-що бе пресушил халба вкусна бира. — Жадувах за това от години.

Темпър изпъшка и се изправи. Натисна ръката си.

— Защо днес всички в мен се целят?

Ферул прегледа раната, след което изтегли острието. Темпър изохка и се хвана за рамото му, за да не падне. Ферул огледа с възхищение дългата смъртоносна кама и подсвирна.

— Можеше да те прониже в сърцето.

— Благодаря много.

Ферул го заведе да седне, след което започна наново да превързва ръката му. Темпър гледаше как мъжът работеше, като през цялото време се чувстваше засрамен от представянето си срещу Ноктите в това бързо и мръсно меле. Едва ли щеше да е много полезен в това, което предстоеше.

Ферул провери входа на палатката и докладва, че най-вероятно ги бяха поставили под неофициална карантина до края на нощта. Той каза, че е видял къде са занесли Дасем, след което се почисти и събра няколко полезни оръжия от Ноктите. Темпър седеше и клатеше глава. Прочисти гърлото си и рече:

— Виж, Ферул. Изглежда няма да съм ти много полезен. Може би трябва да го направиш сам.

Ферул вдигна поглед от трупа на единия Нокът. Имаше нещо в очите му: изненада? Изумление? Той се приближи до Темпър.

— Няма да си ми полезен! Самият факт, че си жив, си е истинско чудо. Знаеш ли какво направи?

Темпър поклати глава, объркан.

— Устоя на Сърджън! Беше удивително! Видях около половината удари, които си разменихте, но всички само за това говорят. Чух ги през палатката. Той беше защитник на Седемте Града! Подпомогнат от магьосници. Помазан от Храма. И ти го спря! Мислех си, че ще ни изколят до крак, но ти ни спаси кожите. Дори чух да говорят, че имаш защитник…

Темпър се изсмя.

— Не, говоря сериозно. Ако излезеш от тази палатка и всички те видят такъв, какъвто изглеждаш обикновено — като грозна грамада от гранит, никой няма да посмее да застане на пътя ни. Говоря сериозно — повтори Ферул и кимна към труповете. — Не ти ли се струва странен начинът, по който тези двамата се паникьосаха? Ти, аз… всички ние впечатлихме много хора днес. Хора, които ни смятаха за мъртви.

Темпър осъзна, че това го бе глождило. Бяха надделели твърде лесно. Ноктите се бяха държали така, сякаш срещу тях бяха съперници с непознати възможности. Бяха се опитали да стоят на разстояние. Темпър кимна и стисна ръката на Ферул.

— Добре тогава. Да живее Мечът.

Ферул се ухили като звяр, надушил кръв.

— Сега сме само тримата — но и това е достатъчно, струва ми се.

След като се превъоръжиха и почистиха, двамата излязоха от палатката и смело тръгнаха през поляната пред лазарета. Нощта бе топла и суха. Клоните на маслиновите дървета в овощната градина до лагера шумоляха на слабия вятър, а в небето се блещеше сърпът на луната, който приличаше на жълт ятаган. Факли горяха на всяка пресечка в града от палатки, но навън имаше само неколцина войници. Темпър и Ферул поздравиха всички часовои по пътя си и тези, които ги разпознаха, им отвърнаха с:

— Да живее Мечът!

Ферул вдигаше юмрук в отговор.

— Ще разберат, че идваме — оплака се Темпър.

— Колкото повече свидетели имаме, толкова по-добре.

Темпър изсумтя, виждайки мъдростта в това. Ферул го поведе към една персонална палатка, която се намираше близо до лазарета. Вътре светеха лампи, а от двете страни на входа на стража стояха двама Нокти. Когато Темпър и Ферул се приближиха, сърцето на Темпър се стопли при вида на втрещеното объркване, изписано на лицата на Ноктите.

Те спряха пред стражите, завардили входа.

— Идваме да видим Дасем — обяви Ферул и махна на войниците, които ги наблюдаваха от близките палатки.

След кратко колебание, единият Нокът кимна и им направи път, като отвори входа на палатката. Ферул изгледа тъмния отвор, леко смутен от съдействието им. Темпър започна да се съмнява — ами ако отново бяха преместили Дасем?

Вътре глинените лампи издаваха слаба, дрезгава светлина. Дасем лежеше на койката неподвижно като труп, а цялата горна част на тялото му бе обвита в превръзки. Кехлибарената светлина караше тъмната му кожа да сияе, сякаш бе бронзова статуя. Темпър пристъпи напред, но веднага се закова на място, тъй като видя някой друг в тъмните дълбини на палатката.

В мрака прошумоля плат.

— Да живее Мечът — каза женски глас.

Въслата изплува от сенките, с трима Нокти по петите й. Темпър рядко я бе виждал от толкова близо. Носеше обичайната си униформа, съставена от риза, шарф и панталони, а краката й бяха боси. Обикновеното лице на жената бе плоско и тясно, веждите сключени. Косата й бе подстригана късо, което бе обичайно за жените, служещи в малазанската армия. Ръцете й бяха яки и къси, дланите нашарени с тъмни мазоли. На Темпър му се стори, че всичко в нея изглежда остро и твърдо. Тя беше третият най-могъщ човек в Империята и той бе сигурен, че често й се налагаше да показва както твърдост, така и острота.

Темпър познаваше тримата Нокти, които бяха с нея, както по име, така и по репутация: заместник-командир Топър, облечен в специфичните за него копринени одежди; Опосум, със своите малки светещи очички и тясно, издължено лице, точно като животното, на което бе кръстен и Джейд, тъмнокожата далхонска жена, която бе един от най-свирепите бойци в организацията.

Ферул и Темпър не обърнаха внимание на Въслата и нейните хора и се насочиха към леглото на Дасем. Темпър го опипа за пулс, но не почувства нищо.

— Жив ли е?

— За момента — отвърна Въслата. — Развява се на границата на селението на своя покровител. Мислех си, че Гуглата ще бъде нетърпелив да го приеме, но явно съм грешала.

Двамата с Ферул се спогледаха, след което се обърнаха с лице към Въслата. Темпър видя как Ферул изгледа преценяващо Опосум и стисна юмруци. Джейд бе застанала на пръсти, готова да се хвърли към Темпър.

Въслата вдигна ръка в умиротворителен жест.

— Беше взето ново решение. Кос бе повишен във Върховен Юмрук и временен командир на Трета.

Ферул се намръщи, но Темпър подсвирна. Много хитро. Кос бе име, което щеше да се хареса на мнозинството. Офицерите го уважаваха, защото беше опитен и умел тактик. Освен това нямаше защитник. Просто един обикновен войник — не представляваше заплаха за Въслата.

Темпър облиза устни.

— Но още имаш нужда от Дасем. Кос не е защитник.

Въслата се навъси и поклати глава.

— Не, Темпър, ти все още не разбираш. Нещата се промениха. В момента Сърджън бере душа от раните си. Победата не е решителна, но все пак е победа. С Ю’Гатан е свършено — хората са обезсърчени и нямат време да назначат нов защитник. А ние нямаме нужда от повече защитници. Те са твърде скъпи. Твърде… уязвими.

Ферул изръмжа и щеше да се хвърли към нея, ако Темпър не го бе стиснал за рамото.

— Ами ние?

Веждите на Въслата подскочиха, изненадана и впечатлена от прагматизма на Темпър.

— Какво искате? Ранг? Титли? Губернаторски пост?

Ферул стисна ранената ръка на Темпър. Пръстите му бяха като менгеме и Темпър трябваше да захапе долната си устна, за да не изхленчи. Той положи длан на гърба на Ферул и нареди пръстите си така, че да му предадат съобщението: чакай.

Рече с глас, който бе изненадващо спокоен:

— Животът на Дасем в замяна на едно нещо.

Въслата кимна.

— Това може да бъде уредено.

Отговорът й бе повече от красноречив и Темпър вече знаеше какво трябваше да направят. Въслата нямаше никакво намерение да удържи на думата си. Нейното верую беше „Без свидетели“. Ноктите не оставяха нищо живо след себе си — това бе част от тактиката им. Въслата знаеше, че Темпър никога не би предал Дасем — в това бе сигурен. И най-вероятно изобщо не я беше грижа. Но всеки трябваше да изиграе своята роля и да каже репликите си.

— Добре — отвърна той и кимна. — Но през това време ние ще останем при него.

Въслата стисна устни. Темпър почти виждаше различните планове и възможности, които се въртяха в мислите й докато гледаше към него и Ферул. Погледът й попадна на ранената му ръка и нещо се промени в стойката й — тя изпъчи рамене и наклони главата си на една страна.

— Добре тогава. Можете да обсъдите подробностите с тези двама мои представители. Опосум. Джейд. Погрижете се за тези господа. Топър, идваш с мен.

Двамата Нокти направиха половин крачка напред. Въслата пое към изхода, а платът на панталоните й прошумоля приглушено. Когато им обърна гръб, Темпър погледна ръката си: новите превръзки вече се бяха просмукали с прясна кръв. Така. Беше решила, че най-добрите й двама ще бъдат достатъчни, за да довършат работата.

Топър излезе от палатката, а преди да стори същото, Въслата се обърна към тях, поклони се леко и го последва навън. Двамата с Ферул размениха погледи. Той изглеждаше като мечка, готова да нападне, с освирепял поглед и стегнати мускули на краката и ръцете. Намигна му. Както винаги, Ферул беше напълно уверен в способностите си. Темпър не можеше да се похвали със същото. Страховете му бяха потвърдени, когато двамата Нокти на стража пред вратата влязоха в палатката след като командирът им си тръгна. Опосум махна с ръка, сякаш за да хвърли нещо и изведнъж звуците от лагера около палатката секнаха като прерязани с нож.

„Мамка му“, прокле безгласно Темпър. „Това гарантира пълно уединение.“ Той реши да рискува с единствената възможност, за която се бе сетил, докато Въслата бе преценявала шансовете им.

— Прикривай ме — каза той на Ферул и с едно движение отстъпи назад, коленичи и вдигна ножа си с две ръце над гърдите на Дасем. Въслата бе казала, че „развява се на границата на селението на своя покровител“. Темпър се надяваше, че тя неволно му бе казала истината, защото Гуглата бе покровителят, в когото Дасем бе заклел душата си — заклел, но след това отрекъл.

Чу как Ферул парира първите атаки зад него и в същия миг заби ножа с всичка сила.

— Спри го! — изръмжа Опосум.

Нещо се удари в черепа на Темпър.

Дасем вдигна ръка, хвана Темпър за рамото и го избута настрани. След това се изправи. Темпър прелетя над едно празно легло и падна на отъпканата земя. От раната над окото му бликаше кръв, която го заслепяваше и топлеше лицето му. Изгледа остатъка от мелето проснат по гръб, замаян и нетърпелив всичко да свърши, и Гуглата да отнесе душата му.

Може би подведени от численото си предимство и лошото състояние на Дасем, Ноктите решиха да приключат нещата тук. Не, че Темпър можеше да ги обвинява. Все пак те не се бяха сражавали рамо до рамо с Дасем като него и Ферул. Не бяха виждали на какво бе способен Първият Меч. Освен това Ноктите имаха твърде високо мнение за себе си.

Битката се разгърна като бавен танц пред мътния поглед на Темпър. Ферул се завъртя настрани, отблъснат от Опосум. Кръв рукна от раните му, докато падаше. Другите трима се втурнаха към Дасем, който атакува най-близкостоящия. Посегна и смачка гърлото на мъжа в юмрука си с едно движение, след което се обърна към другите двама, като държеше трупа пред себе си като щит.

Въпреки това Джейд и другият Нокът нападнаха. Опосум мъдро отстъпи. Вместо да използва тялото като щит, Дасем го хвърли сякаш бе подкова. Ноктите паднаха в купчина. Темпър разбра колко разлютен бе Дасем поради екстравагантността на този ход и начина, по който Първият Меч се бе намръщил като буреносен облак.

След това той изрита Джейд по главата, изтръгна оръжието от ръката й и го прокара през шията й. Другият Нокът лежеше там, където бе паднал, замаян.

Опосум опита да проникне в Лабиринта си, но трябваше да избегне ножа, хвърлен от Дасем. Двамата тръгнаха един към друг. Опосум размаха оръжията си — стискаше по една кама във всяка ръка. Завъртяха се в кръг, като Опосум нападаше, а Дасем избягваше атаките му. Темпър се възхити от умението на Опосум — никога не беше виждал някой да си служи по-добре с ками. Но мъжът бе направил фатална грешка, когато не бе избягал в мига, в който Дасем се бе съживил. Може би, защото бе твърде арогантен.

Дасем атакува и получи резка през хълбока, но улови едната ръка на другия мъж. Завъртяха се и Темпър отново се изуми от ловкостта на Опосум. Но умението, силата и скоростта на Дасем, въпреки че бяха понижени, все пак превъзхождаха с много волята и невероятната тренираност на Опосум. Дасем прекърши китката му, усука ръката и заби собственото му острие в гърдите на Нокътя. Опосум се свлече и звуците от лагера се върнаха в палатката.

Темпър се усмихна и се предаде на твърдата студена тъмнина, която го дръпна надолу и той потъна към студените дълбини.

От време на време Темпър идваше на себе си, но после пак губеше съзнание. Веднъж го събуди остра болка в стомаха и видя Ферул, напрегнат и блед, който му направи жест да мълчи. Следващия път видя палатки и коли, тъмни и безлюдни. По-късно се събуди от остра болка и видя поле от високи треви, които шепнеха и съскаха на вятъра. Дасем, облечен в широка пелерина, го изгледа от високо и му се усмихна окуражително.

Избягаха от лагера, като изминаваха само по няколко левги всяка нощ. Вървяха на север към брега, минавайки през проходи в Таласката планина. После откраднаха малък рибарски катер, с който поеха на североизток към Драйджинско море, а оттам на юг, пътувайки само през нощта. Месец по-късно достигнаха брега на Седемте Града южно от Арен, заслабнали, почернели от слънцето и брадясали. Тук се разделиха. Темпър и Ферул планираха да поемат на юг с катера до Фалар. Дасем не възнамеряваше да дойде с тях.

Стояха заедно на каменистия бряг и никой не говореше. Бяха облечени в отпуснати роби, панталони и туники. Главите и лицата им бяха обвити в шалове от бял плат. Темпър бе запазил единствено шлема си от предишния си живот, омотан в едно одеяло. Дасем го бе пъхнал в ръцете му, когато Темпър се бе събудил.

Сега той стоеше със скръстени ръце и гледаше далечната планинска верига.

— Е — рече Темпър на Дасем, — трябва да си сам, а?

Дасем кимна уморено. Това бе стар спор.

— Какво ще правиш?

— Ще пътувам. На запад.

— Какво, в името на Тогг, ще търсиш там? — сопна му се Ферул. Както винаги той беше бесен, защото бяха осуетили плановете му.

Усмивката на Дасем беше толкова хладна, че Темпър потрепери от студ.

— Нещо. Нещо там. Може би ще намеря това, което търся.

Темпър прочисти гърлото си. Спомни си думите, които му бе прошепнал самият Дасем. Припомни си и слуховете, които той, Пойнт и Едж бяха чули за чистката сред висшите ешелони на култа на Гуглата.

— Щях да ти пожелая късмет, ако бях сигурен, че трябва да намериш това, което търсиш.

Това му заслужи остър поглед, но след малко Дасем отстъпи и кимна с измъчено изражение, което бе почти признание.

— Предполагам, че ще видим.

— Чумата да затрие всичко! — изръмжа Ферул и се хвърли в морето. Издрапа до закотвената лодка, хвана се за нея и извика през рамо: — Ако изръшкаш половината свят, ела да се видим в долините Сети.

Дасем му махна за сбогом.

Темпър се приближи и двамата се прегърнаха. На брега опита отново, въпреки че знаеше колко безполезно бе това.

— Излез в пенсия с нас. Вдигни си краката, облегни се назад и си почини.

— Има неща, които трябва да направя.

— Да, да — Темпър поклати глава и се усмихна. — Бъди много внимателен.

Дасем се изсмя.

— Непременно.

— Няма да сме там, за да ти пазим гърба.

— Знам.

Но Темпър просто не можеше да се принуди да изостави мъжа, чийто живот се бе заклел да защитава до смърт.

— Мога да откажа, нали знаеш? Да те последвам.

Отново тъжната усмивка.

— Знам — отвърна Дасем и стисна рамото на Темпър. — Но ако дойдеш с мен, ще умреш. В това съм сигурен. Продължавай да се бориш, Темп. Нищо чудно животът ти да се окаже много, много дълъг.

Темпър спря да диша.

— Видял си това?

Дасем пусна рамото му и му махна да тръгва.

— Тръгвай. Това е заповед.

Темпър нагази във водата. Двамата с Ферул отплаваха. Махнаха за сбогом на Дасем през събралия се между лодката и скалистия бряг здрач. Дасем вдигна ръка в един дълъг, продължителен поздрав. Най-накрая малката фигура се извърна от брега и изчезна сред дърветата.

Не след дълго, още докато плаваха по протежение на бреговата линия, Ферул попита:

— Какво в името на бивните на Финир е толкова важно? Защо не можем да отидем с него?

— Мисля, че отива на място, където не можем да го последваме.

Ферул погледна през рамо към Темпър сякаш се чудеше дали говореше сериозно. Самият Темпър не беше сигурен.

Едва няколко седмици по-късно, докато бяха на остров Страйк, те научиха официалната версия за събитията от Ю’Гатан. Изглежда тримата оцелели членове на Меча, сериозно ранени в битката, починали още същата нощ, убити в леглата си по време на рейд на фанатици от Седемте града, които после се оттеглили в града, взимайки тялото на Дасем със себе си.

През същата нощ Сърджън умрял по начин, който така и не намери задоволително обяснение. Три дни по-късно градът паднал. Всички говореха, че Върховен Юмрук Кос се представил много добре на бойното поле. Тялото на Дасем така и не бе разпознато, а Империята така и не назначи нов Първи Меч.

Киска стоеше на края на Крепостния път и гледаше към високите, подсилени с железни плочи, порти на Твърдината. Бяха затворени. Никаква светлина не идваше от бойниците от двете й страни. При нормални обстоятелства точно в този миг към нея щяха да бъдат насочени острите върхове на стрели за арбалети, а капитанът на стражата отдавна щеше да я е поздравил.

Малката вратичка, издълбана в дървото на лявата порта, стоеше открехната. Нещо бе затиснато на прага. Киска се приближи. През пролуката стърчеше ръка с обърната нагоре длан, изпружена в нещо като зловещ поздрав. Киска надникна през процепа. Ръката принадлежеше на един от наемниците, които я бяха отвлекли. Той беше мъртъв, а кожената му ризница бе раздрана на гърба. От начина, по който лежеше, Киска заключи, че се бе опитвал да избяга. Тунелът отвъд бе потънал в мрак и тя знаеше, че тялото й бе очертано от лунната светлина, идваща зад гърба й. Киска се вмъкна вътре, замръзна и се заслуша.

Нищо освен тихото, далечно дихание на прибоя. Въздухът в тунела смърдеше на кръв и изпразнени черва. Когато очите й се нагодиха към тъмнината, тя видя усуканите тела на още двама наемници, проснати на камъните. Може би са били оставени на стража пред портите и някой ги бе избил на влизане. Киска коленичи: различи тъмна кървава следа, все още лепкава, която почти стигаше до една малка странична врата в стената на тунела — това беше входът към жилището на вратаря Лубен. Тя проследи дирята, надвеси се над тялото на мъжа, който почти бе достигнал вратичката, след което се заслуша. След няколко удара на сърцето й Киска реши да продължи напред, но се закова на място, когато чу някой да стъпва съвсем близо до нея. Някой от другата страна на вратата, който може би също като нея стоеше неподвижно и се ослушваше. Киска се запита дали искаше да знае кой беше това — гърбушкото или неговият убиец? Не, нямаше време да се занимава с това сега. Артан може би беше в Твърдината и…

Вратата се отвори. Дебела ръка и длан, голяма като щит я сграбчи отпред за ризата и я издърпа вътре. Някой опря секира под брадичката й и я притисна в стената. В ноздрите й влетя киселата, гореща миризма на дъх, пропит с вино.

— О, ти ли си, момиче — изръмжа Лубен. Огледа я от главата до петите с читавото си око, след което я освободи и отстъпи назад. — Извинявай.

Киска отново започна да диша и оправи ризата и жилетката си. Стаята беше тясна като ниша. Една кухина, забравена по време на строителството на крепостта — таванът бе твърде ниско, за да се изправи, но гърбушкото нямаше проблеми с това.

— Богове, дете. Мислех си, че имаш повече акъл в главата от това да идваш тук в нощ като тази — рече Лубен, избута я настрани, затвори вратата и тресна резето.

— Какво става горе?

Лубен седна на един стол до мангал, пълен с нажежени въглени. Отпи от един мях и избърса устата си в ръкава на мръсната си кожена жилетка.

— Не знам и не ме интересува.

Киска стоеше до вратата и трепереше на влажния въздух.

— Но трябва да имаш някаква представа.

Лубен се засмя пресипнало и се изкашля.

— Момиче, имам представи. Много. Но те си остават тук — отвърна той и се почука с пръст по слепоочието.

— Е, аз искам да открия какво става.

Той наклони глава на една страна и я изгледа изпитателно, сякаш се опитваше да прецени до каква степен си бе загубила ума. След това посочи вратата и рече:

— Тръгвай тогава.

Киска се поколеба.

— Искаш да кажеш, че ти просто ще си седиш тук?

— Точно така — отвърна Лубен, ухили се и отпи от мяха. — Чуй ме. Там горе се води война. Не се взимат пленници. Разбираш ли ме? Умират хора.

— Добре тогава. Ще отида сама.

Лубен се навъси, пъхна една дървена запушалка в мяха и го остави на пода. Прочисти гърлото си и се изплю в ъгъла.

— Можеш да останеш тук за през нощта. Досега бе спокойно.

Киска се приближи до мангала и протегна ръце, за да ги стопли. Поклати глава.

— Не, благодаря. Трябва да видя какво става. Има… — тя млъкна. Спомни си, че бе взела решение да не разкрива имена или какво всъщност бе заложено на карта. — Това е важно. Трябва да разбера какво става.

Вратарят се изхили дрезгаво.

— Струва ми се, че всички искат да знаят това.

На Киска й се стори, че Лубен знаеше повече, отколкото й казваше. Той беше вратар на Твърдината, откакто се помнеше. Когато бе малка, Киска и нейните приятели се събираха пред отворената порта, за да обиждат и дразнят гърбушкото с походка на рак и огромната връзка ключове, окачена на кръста. Когато си спомни това, Киска усети как лицето й поруменява от срам. А преди малко едва не го нарече страхливец за това, че се крие в килията си. Коя беше тя, че да го съди?

Киска въздъхна.

— Добре. Аз тръгвам.

Лубен кимна. Той гледаше зачервените въглени така, сякаш бе обладан от свои собствени болезнени спомени. Киска изведнъж се сети нещо и се обърна.

— Можеш ли да ми заемеш някакво оръжие?

Той изсумтя, издърпа една кама от широкия си колан и я пъхна в ръката й. Киска я стисна: това бе едно от най-злите на вид остриета, които някога бе виждала, криво като коса.

— Благодаря.

Той отново изсумтя и извърна поглед. Киска махна резето.

— Момиче…

Тя се обърна.

— Да?

— Гърбът ти винаги да е обърнат към стената, чуваш ли?

— Да. Така ще направя.

Киска престъпи през прага и затвори вратата.

Дворът бе пуст и неохраняван. До укрепената врата, водеща към централната кула на крепостта, Киска откри още четирима мъртви наемници. Сред тях беше и един от приближените ветерани на командира с белезите. Нямаше открити рани — изглеждаха така, сякаш просто бяха паднали мъртви. Косъмчетата по врата й настръхнаха, когато осъзна, че това приличаше на лабиринтски капан — най-вероятно протекция. Ако това бе причината, Киска се надяваше магията вече да се е изчерпала. Не беше сигурна колко мъже се бяха спасили от нападението на Хрътката: може би петнадесет или двадесет. По груби изчисления това оставяше десетина мъже, включително командира и жената, която според Киска беше магьоснически кадър.

В приемната зала светлината бе твърде слаба. Свещите бяха изгорели и единствената светлина идваше от маслените лампи, висящи от стените. По-голямата част от залата бе потънала в дълбока сянка, където всеки можеше да стои скрит и да я наблюдава точно в този момент. Вдясно от нея имаше спираловидно стълбище, прегърнало стената. Имперският служител и Ноктите бяха завзели горните нива на Твърдината.

С предупреждението на Лубен в мислите си, Киска опря гръб в стената и тръгна напред. Не виждаше почти нищо в мрака и не след дълго кракът й се удари в нещо в основата на стълбището. Тя се наведе. Един от двамата останали стражи на Артан, мъртъв, с копие, забито в гърлото. Дъхът на Гуглата! Нима всички бяха мъртви? И кой ги беше избил? Струваше й се, че всички убийства, които бе видяла досега, бяха в стила на Ноктите.

На втората стълбищна площадка имаше една-единствена маслена лампа, която осветяваше сцена, сякаш излязла от най-ужасните й кошмари. Труповете бяха на купчини и повечето принадлежаха на наемници. Опърлените гоблени и изпепелените мебели още димяха. Киска се задави от сладникавата миризма на изгорена плът. Главата и изкорменото туловище на Нокът висяха през дупка в дъските на близката врата. Друг Нокът лежеше върху най-високата купчина трупове, буквално насечен на парчета. Опустошението бе такова, сякаш в това затворено помещение бе избухнала една от онези алхимически бомби — морантски муниции.

Като държеше долния край на пелерината си притиснат в устата и носа, за да се предпазва от вонята, Киска прескочи телата и прекоси площадката. Озова се в коридор, който водеше към второ стълбище. Друг ветеран лежеше на пода в локва от кръв с прерязано гърло. Съдейки по броя на труповете, Киска заключи, че на командира му бяха останали не повече от двама-трима оцелели. Жената не беше сред мъртвите, нито Артан или Хатар.

Кръв капеше от износените стъпала и залепваше по обувките й, докато Киска се изкачваше, допряла гръб в извитата стена. Спря малко преди последното стъпало, до тялото на мъж, който бе изпълзял от клането долу. Разпозна бронята му: беше сержантът, който я бе заловил в „Моси Торс“.

Тя го прескочи и клекна, като очите й бяха на нивото на площадката над нея. Заслуша се. Тишина. Дълбока и пълна тишина. Косъмчетата по врата й отново настръхнаха. Всички ли бяха мъртви?

Изведнъж чу тих стон и влажно мляскане. Погледна надолу, вцепенена. Наемникът в краката й не бе мъртъв. Докато го гледаше, той вдигна ръка и я хвана за глезена. Киска почти изпищя. Ръката я дръпна и тя падна отгоре му, а главата й се чатна в ръба на едно стъпало. Заслепиха я звезди и остра болка, която извика сълзи в очите й. Ръката на наемника се вдигна и тя парира слабия му удар, но загуби равновесие и се свлече надолу по стълбите.

Хватката върху глезена й отслабна и Киска измъкна крака си. Наемникът лежеше проснат по гръб. Половината му лице беше овъглено. Той я зяпна.

— Пак ли ти — рече и се изкикоти. Звучеше изтощен.

Киска му отвърна троснато:

— Какво, в името на К’рул, се опитвате да направите?

Това го накара да се надигне. Присви очи от болка, а между почти откъснатите му устни се появи пяна.

— Какво се опитваме да направим? Да си върнем старата слава! Да върнем Малаз във вярната посока! Не знаеш какво беше преди. Той дойде при нас. Той ни обеща!

Мъжът изкашля малко кръв и очите му се замъглиха, но после пак се проясниха. Киска нямаше нужда да пита кой беше Той.

— И какво се случи? — прошепна тя.

— Проклета бъркотия, ето какво. Ноктите започнаха да излизат отвсякъде като хлебарки. Не знам колко останаха. Твърде много според мен. Дошла е готова на всичко.

— Тя? Коя е тя? Кажи ми.

Киска го разтърси, но очите му се затвориха и главата му клюмна. С последния си дъх мъжът изсъска:

— Въслата.

Така. Значи е била тя. Но наемникът можеше да греши. Може би бъркаше. Това потвърждаваше подозренията й, но Киска не смееше да повярва. И сега, когато знаеше или подозираше, че знае, любопитството й бе заменено от страх. Агайла, Артан, дори Лубен — всички бяха прави. Тя нямаше работа тук. Това бе проблем на тези, които имперските служители наричаха Старата Гвардия. Тя, както и всички останали, озовали се на неподходящото място, щяха да бъдат избити без милост, тъй като бяха нежелани свидетели на стари кавги.

Киска се спусна надолу по стълбите. Когато стигна площадката веднага се гмурна в сенките, тъй като бе видяла някой да се задава по коридора. Въздухът все още бе задимен, а светлината на лампите бе твърде мижава. Но дори ако Киска се намираше на тучна поляна през слънчев ден в средата на лятото, тази фигура щеше да изпрати ледена тръпка надолу по гръбнака й. Изглеждаше като древно привидение от легендарното минало, което Лунната сянка бе изтръгнала от гроба.

Стиснало два криви меча и леко приведено, съществото крачеше тежко сред труповете. Носеше архаични доспехи, които повече прилягаха на герой от старите легенди, а главата му бе покрита с очукан шлем с визьор. Киска бе благодарна за това, защото никой не можеше да оживее след свирепите рани, за които свидетелстваше състоянието на доспехите. Стоманени люспи висяха от разкъсаната кожа и подплатата. Железни пръстени издрънкваха всеки път, когато създанието пристъпваше напред. Несъмнено това бе един от ужасите, за които се разказваше в легендите за Лунната сянка. Демон или свиреп джагътски тиранин, събуден от сън и обзет от желанието да мъсти за древни несправедливости.

Киска не можеше да помръдне: нямаше как да мине покрай нещото и не можеше да тръгне нагоре по стълбите. Докато гледаше неумолимото му приближаване, тя видя нещо да помръдва с крайчеца на окото си. Нещо се заби в тежката броня на съществото. То изръмжа и се обърна тромаво като обстрелвана кула по време на обсада. Държеше едното си оръжие насочено напред, а другото стискаше зад гърба си.

Две фигури излязоха от сенките пред и зад създанието.

Нокти. Тънки като игли остриета блестяха в ръцете им. Съществото погледна назад, след което обърна вниманието си към фигурата пред него.

Киска гледаше ужасено как създанието се приготвя за битка. Езикът на тялото му говореше за това, че се кани да се хвърли напред и Нокътят пред него отстъпи малко назад. След това се случи нещо невероятно: бронираният великан рязко се обърна и се понесе към другия Нокът със скоростта на бързоходец. Мъжът трябваше да парира серия от удари. Нещото продължи да напада, като накрая сведе глава и удари Нокътя със стоманения си шлем. Мъжът бе зашеметен и отстъпи назад, препъна се и, докато падаше, съществото замахна и го изкорми.

Хвърлено острие се заби в бронирания гръб на съществото и заседна там. Воинът изръмжа и се обърна. Двамата с Нокътя стояха неподвижно и се гледаха. Воинът наведе рамене като глиган, който се готви да се хвърли напред. То посочи към Нокътя с ръка в бронирана ръкавица.

— Този път ще взема главата ти, Опосум.

Киска усети ледена тръпка, която започна от скалпа й и стигна чак до пръстите на краката. Очевидно този призован от Сянката демон не можеше да бъде спрян. Никой нормален войник не можеше да убива Нокти и да се кълне в това, че ще ги унищожи. Може би това бе воин от ужасяващите Т’лан Имасски легиони на Императора. Киска бе чувала да казват за тях, че се обличат в древни доспехи и са неунищожими като тайфуни.

Нокътят се изсмя.

— Ела тогава. Ще те чакам горе.

Мъжът отстъпи назад в мрака и изчезна.

Останала сама, фигурата изсумтя презрително. След това потърка гърба си в стената като бедерин, който се чеше. Ножът издрънча на камъните. След това воинът блъсна мечовете си един в друг и изръмжа, сякаш се канеше да заколи всеки, който срещне по пътя си.

Киска се втурна нагоре по стълбите покрай мъртвия наемник.

Озова се в друг коридор, досущ като този долу, но без труповете. Тя знаеше, че тук се намираха стаите на старшите офицери, военният трибунал, председателстван от Под-Юмрук Пел и една частна трапезария. Обзавеждането бе просто и семпло, типично за една казарма: глинени лампи на стените, няколко провесени знамена и проядени от молци флагове. Върху тесните маси имаше погребални съдове, изгорели свещи и миниатюрни каменни статуетки на войници, които напомниха на Киска за бронирания демон зад нея. Най-далечната врата зееше. Киска я бутна и потъна в мрака отвъд.

Въпреки че никога не се бе качвала тук, Киска знаеше, че това бе частната трапезария, където Под-Юмрук Пел приемаше капитани на кораби и други офицери и където в миналото пиратски адмирали бяха пирували заедно със знатни заложници, довлечени от тъмницата долу.

Киска бавно крачеше напред. Различи смътните очертания на високи столове, наредени покрай стените. Тя се опита да забави ритъма на разтуптяното си сърце, като започна да диша дълбоко. Това очевидно бе най-голямата стая на този етаж, но се чувстваше така, сякаш не бе сама. Спря да се движи, готова веднага да се обърне и да побегне. Усети нещо зад нея и се завъртя. Видя плоското, разкривено от гняв лице на Хатар. Той вдигна пръст пред устните си, за да я предупреди да мълчи, след което й махна към далечния ъгъл на стаята. Тя отстъпи и се блъсна в някой, който я докосна по рамото. Беше Артан.

Обърна се с лице към него и понечи да каже нещо, но той захлупи устата й с ръка. Тя стисна устни и кимна.

Той се наведе и прошепна в ухото й:

— Не трябваше да идваш.

— Нещо идва. Брониран демон, прилича на Т’лан Имасски воин. Не може да бъде спрян. Победи двама Нокти.

Очите й се бяха нагодили към тъмното и видя как веждите му подскачат недоверчиво. Или може би изненадано. Освен това видя как двамата с Хатар си разменят няколко бързи знака с ръце. Това я стресна, защото бе решила, че нощното зрение бе една от слабостите на Хатар. Може би оттогава то се бе подобрило. Чрез Лабиринтите. Стиснал два дълги ножа в ръцете си, мъжът зае позиция точно зад вратата. Артан я поведе назад през дългата стая до един ъгъл, където през отворената врата виждаха част от осветения коридор и основата на стълбището, водещо към най-горния етаж, зает от Върховния Имперски Служител — Въслата.

Чуха бронирания демон много преди да го видят: бавната, тежка стъпка, откъснатите люспи, дерящи стените.

Когато се появи на прага, Артан рязко си пое дъх. Киска се зачуди дали бе от страх или защото бе разпознал съществото, или и двете.

— Беше права — промърмори той тихо, — един призрак от миналото…

Запълнила коридора като съживена статуя, фигурата се обърна към стълбите. Завъртя главата си под огромния шлем и замахна с едното острие към основата на извитото стълбище. След това събра мечовете в защитна поза и отстъпи назад.

Някой слезе по стълбите и изплува от мрака. Слаба фигура, облечена в сива роба. Поклонник! Киска погледна въпросително към Артан, но и неговите очи бяха разширени от изумление. Тя се обърна към вратата.

Двамата сякаш преговаряха. Очевидно се познаваха, но не се обичаха особено. Гласът на поклонника бе тих и мек, а този на воина гърлен и дрезгав. Гласовете им дълго отекваха в тишината на коридора, докато накрая двамата сякаш постигнаха някакво съгласие. Поклонникът махна нехайно с ръка и на пода се появи трета фигура, просната по гръб. Бронираният воин не извърна очи от мъжа, но побутна нещото на земята с крак. То отвърна с нечленоразделен стон. Беше тъмнокожата жена от отряда на наемниците, с нейната черна копринена риза и жилетка. След още няколко разменени реплики бронираното същество прибра мечовете си в ножниците, вдигна жената и я преметна през рамо. Отстъпи назад по коридора и изчезна от поглед.

Киска се чудеше защо съществото бе отнесло жената. Някакво човешко жертвоприношение? Дробовете й вече я боляха и тя се сети да си поеме дъх. Всичко бе свършило. Древното привидение си бе отишло. Но Артан я стисна болезнено за ръката. Тя погледна към него.

С поглед, вперен във вратата, той оформи с устни: „Стой неподвижна.“

Киска погледна натам. Поклонникът се бе обърнал и гледаше право към тях през тесния процеп на вратата. Но тъй като бе облян от светлината от лампите, той нямаше как да ги вижда, скрити в мрака. Артан стоеше до нея, напрегнат като опънат лък. След малко той преглътна и прошепна втрещено:

— В името на Червея на Есента. Наистина е той.

Когато влезе през главната порта на Твърдината, Темпър веднага изтегли извитите си мечове при гледката на четирите трупа. Разпозна ги като членове на събрания от кол и въже взвод на Аш и забеляза, че сред тях нямаше Подпалвачи на мостове. Очевидно Аш пазеше най-добрите хора близо до себе си. Горещо се надяваше, че Корин бе сред тях.

Спря пред вратата, водеща към килията на Лубен, тъй като искаше да се увери, че гърбушкото е все още жив. Но размисли. Ако беше оцелял, нищо чудно Лубен да разпознае шлема му. Нямаше как да бъде сигурен в противното — старият пияница всъщност беше изпечен хитрец. Така че Темпър мина покрай вратата и излезе в пустия вътрешен двор. Замисли се дали да не провери казармите, но го спря страхът от това, което можеше да завари там. През годините Ноктите бяха извършвали безчет погроми, някои от тях много по-ужасни от избиването на един малък гарнизон. След като претича през двора, Темпър бутна вратата на Твърдината с върха на меча си. Още мъртъвци. Ноктите, а може би и Аш, се бяха отървали от излишните си хора. Можеше да си представи логиката на Аш — все пак по волята на Близнаците на съдбата мъжете му можеха да извадят късмет и да убият някой и друг Нокът. Темпър спря и затегна каиша на шлема си, нагласи ръкавиците си и сви рамене. Това беше. Горе го чакаше „Върховният Имперски Служител“, нейните Нокти телохранители, може би някой приятел или пък призраци от миналото, които още не бяха изкупили вината си за предателството, за което не бяха направили нищо, за да бъде предотвратено. Темпър се съсредоточи и изпразни ума си от всичко, с изключение на целта си да достигне върха на кулата.

След десет удара на сърцето му старото му бойно спокойствие се обви около него като защитна пелерина. Чувстваше се добре. Натъртен, но силен. Тръгна надолу по коридора, леко приведен, с оръжия, готови за действие. Когато стигна главната приемна зала, той почувства как косъмчетата по врата му настръхват и бързо се залепи за стената. Нещо проблесна във въздуха, но бързо изчезна, погълнато от сенките. Темпър започна да се плъзга по стената, като се насочи към коридора, който водеше до стълбището.

Нещо се материализира в средата на залата. Нокът, от женски пол, с гърди, разсечени от дълбоки рани и панталони, просмукани с кръв. Стоеше пред него с празни ръце и изцъклени очи.

Темпър се намръщи над предпазителите си за скули. Докато се плъзгаше по стената, той се зачуди дали тя изобщо го виждаше. Когато ги разделяха не повече няколко крачки, Нокътят започна да размахва ръце пред лицето си. Далечните пламъци на лампите изгаснаха и леден вятър блъсна Темпър в лицето. В същия миг пред жената израсна локва от непроницаем мрак. Темпър с ужас осъзна, че това бе призоваване на Имперския Лабиринт. Всеки момент оттам можеше да излезе нещо: Нокти, армия или демон. Темпър се хвърли по очи на пода и замахна към краката на Нокътя с меча си. Жената се свлече и порталът се затвори. Темпър се претърколи, коленичи и мушна. Двете му остриета пронизаха кървавия гръден кош на Нокътя. Без да издава звук, тя се опита да отблъсне стоманата с ръце, но усилията й ставаха все по-слаби и анемични. Накрая просто въздъхна и ръцете й се отпуснаха.

С разтуптяно сърце Темпър се изправи на крака. Богове! Въпреки че бе полуумряла, жената едва не го беше довършила. Той се обърна и огледа залата. Защо не бе използвала Лабиринтите по-активно? Тогава осъзна, че през тази нощ, по време на Лунната сянка, призоваването на Лабиринтите можеше да се окаже най-опасното нещо на света. Темпър се ослуша, почувства, че бе сам, избърса остриетата си в трупа и продължи напред.

Надолу по стълбите към него се носеше позната смрад. Тя мигновено пренесе Темпър обратно на хилядите бойни полета, които бе прекосявал. Независимо къде се водеше войната, в гора или пустиня, уханието на смъртта винаги бе едно и също. Когато стъпи на площадката, Темпър почувства, че се бе върнал вкъщи. Сякаш другарите му все още бяха живи. Сякаш отново участваше във военни кампании с Меча. Почти усети присъствието им зад гърба си, като корава ръка, която го побутваше напред.

Още двама мъртви Нокти лежаха сред труповете на останалите хора на Аш или поне на по-голямата част от тях. Тук се бе разразил бърз и грозен бой с ножове, който бе приключил, когато един от Мостоваците ветерани бе възпламенил алхимическа противопехотна острилка[17] или силен експлозив. Тези момчета не се шегуваха. Темпър не откри Корин или Аш сред умрелите.

Стори му се, че вижда движение в дъното на коридора. Но може би беше трепкането на пламъка на една от лампите. Темпър спря и стегна мускулите си, готов за битка: Ноктите бяха защитавали този коридор, така че може би…

Хвърлено по него оръжие се удари в гърба му и издрънча на пода. Темпър зае странична защитна позиция: единият меч издигнат високо отпред, другият стиснат ниско отзад. Колко от проклетите убийци бяха останали? Редовните клетки на Ноктите бяха петчленни. Това означаваше, че бяха останали двама. Но ако този горе беше Юмрук или някой дори по-високопоставен… тя никога не би пътувала с по-малко от две клетки.

Изведнъж пред Темпър се появи Нокът и той инстинктивно почувства, че друг бе изникнал зад гърба му. Въпреки това погледна през рамо и потвърди подозрението си, защото не искаше да разберат, че бе запознат с тактиките им.

Този отпред се приближи с няколко крачки, стиснал две дълги ками. Имаше нещо странно познато в походката и държанието му, но Темпър пренебрегна това за момента, защото обмисляше възможностите си. Той се вдъхнови от клането, покрай което бе минал току-що. Тези двамата сигурно очакваха да се хвърли на сляпо, така че реши да не ги разочарова. Започна така — затича се напред, но после се обърна и нападна Нокътя зад гърба си. Той се стресна, изненадан от необичайния ход. Темпър го застигна, удари го с глава, сряза го през гърдите и се обърна да посрещне атаката на другия, като всичко това бе едно непрекъснато движение. Но не беше достатъчно бърз. Хвърлена кама се заби в гърба му.

Раната го забави, но той се направи, че не го бе заболяло. Сигурно този срещу него бе Нокът командир — много малко хора можеха да хвърлят острие, което да прониже броня от кост и варена кожа, дебела един палец.

Командир, и при това в него имаше нещо познато! Беше чул, че онова копеле с малките светещи очички бе оцеляло. Темпър присви раменете си, отчасти, за да размести ножа, отчасти, за да премисли следващия си ход. Имаше нужда от време, така че ако това бе по волята на Близнаците на съдбата, щеше да се опита да си спечели малко. Посочи към Нокътя.

— Този път ще взема главата ти, Опосум.

Нокътят се изсмя, издавайки, че и той го бе разпознал.

— Ела тогава. Ще те чакам горе.

Е, Богове. Беше познал.

Опосум направи крачка встрани, сякаш за да долепи гърба си в стената, но после се гмурна в мрака и изчезна.

Темпър стоеше неподвижно и чакаше. Нима Опосум се бе опитал да отвлече вниманието му? Може би щеше да изхвърчи от друга сянка, като проклетата Хрътка? Той издиша със свистене. Нямаше смисъл да се тревожи за това. Каквото се случеше — такова. Темпър докуцука до стената и се опита да избие проклетия нож. За щастие доспехите бяха поели по-голямата част от удара. Усети как дръжката се закача за процеп между два камъка. Плъзна се настрани и прехапа писъка, когато острието излезе.

Как болеше само!

Стори му се, че чува стъпки, изкачващи стълбите и застина. Дали това внезапно изчезване не бе просто за заблуда? Възможно ли бе Опосум да се качва по стълбите точно в този момент? Това щеше да е много смешно, ако беше истина: Опосум, побягнал като плъх. Темпър се изхили, а след това рязко си пое дъх. Пот се стичаше на вадички по лицето му и капеше от носа му. Блъсна мечовете си, за да накара копелето да побърза.

След това изпъна гръб, прекоси коридора и хукна нагоре по стълбите, като през цялото време мушкаше мрака пред себе си с мечовете. Поколеба се на площадката. Беше се надявал, че няма да му се налага да се изкачва до последния етаж. Беше си мислил, че вече щеше да е намерил Корин, жива или мъртва. Възможно ли бе Аш и неговите хора да бяха стигнали чак до горните етажи? Темпър трябваше да признае, че това му се струваше малко вероятно. Може би се криеха някъде? Едва ли. Бе останал с впечатлението, че Аш е фанатик, който изобщо не се притеснява от значително превъзхождащи го сили.

Темпър реши да продължи напред, но с голяма неохота. Той внимаваше за капани, закотвени в Лабиринтите и затова замахна веднага след като стигна следващото стълбище. Сенките, събрали се над стъпалата, затрептяха като топлинни вълни. Темпър отстъпи с вдигнати мечове. Молеше се на Финир да не е Хрътка.

Нещото доби форма — формата на слаба фигура, мъжка или женска, облечена в роба с гугла като тези, които носеха поклонниците на култа на Сянката, но направена от по-фин плат, който сякаш блещукаше. Фигурата мързеливо заслиза по стълбите и само след миг Темпър позна човека, който стоеше пред него. Бяха се срещали рядко, но Темпър познаваше до болка уморената му, почти отегчена поза — позата на абсолютната арогантност. Беше Танцьора, съучастник и телохранител на Келанвед, както и най-умелият убиец на Империята.

Темпър реши, че часът му най-накрая бе ударил. Никой не можеше да се опре на Танцьора. Мъжът бе като артист, чиито изящни творби бяха трупове. Всъщност Танцьора вършеше работата си толкова добре, че много хора бяха забравили това, че Келанвед имаше партньор. Най-опасният убиец: този, когото никой не забелязва. А освен това хлъзгавото копеле се водеше мъртъв.

Темпър реши пръв да наруши напрегнатото мълчание.

— Ще танцуваме ли?

Мъжът махна нехайно с ръка, сякаш Темпър не си струваше усилието и Танцьора имаше много по-важни неща за вършене.

— Едва ли ще се съгласиш с това, Темпър — рече мъжът със своя мек, снизходителен глас, — но тази нощ двамата с теб сме съюзници.

Темпър реши да не се мръщи. Опита се да направи лицето си напълно непроницаемо. Танцьора бе като пепелянка, която можеше да се промуши и през най-малкия процеп. Така че Темпър запази мълчание и зачака.

— Много усилия и енергия бяха изразходвани, за да бъде подготвена днешната постановка. Но се боя, че аз съм портиерът и не пускам хора без покани.

Темпър навлажни устните си и се сети за Корин.

— Една жена се качи преди мен, бивш магьосник. Къде е тя?

— При мен.

— При теб?

— Да. Тя и Аш са при мен. Те останаха верни и дойдоха да ми служат.

— Дай ми я и ще си тръгна.

Смехът на Танцьора бе сух като падащ пясък.

— Защо ми е да го правя? И без това ще си тръгнеш, Темпър. Нямаш избор.

Темпър се приведе и стисна оръжията си.

— Дай ми я, Танцьор.

— Не ставай глупав.

Проклет да е този мъж! Темпър реши да опита с преговаряне.

— Не съм аз глупакът тук, Танцьор. Не ми оставяш избор, а това не е разумно. Всеки има своята гордост. Не мога просто да си тръгна с подвита опашка.

— Но виждаш ли… — прошепна Танцьора, — ти имаш избор.

Темпър изстена вътрешно. Танцьора просто бе демонстрирал силата на позицията си. Корин не представляваше нищо за него; той просто искаше нещо в замяна. Темпър процеди през зъби:

— И той е?

— Една последна битка, Темпър. Една последна мисия за последния останал къс от разбития Меч.

Последния? Нещо промуши Темпър в гърдите. Наистина ли беше последният къс? Не можеше да си поеме дъх. Тогава Ферул… дори Дасем… бяха мъртви?

— Какъв е той? — промърмори Темпър, почти без да осъзнава, че бе снижил оръжията си.

— Аз ти предавам жената. Ти се връщаш при Пралт, който ръководи слугите ми в града. Разбирам, че двамата вече сте се срещали — това ще улесни нещата. Когато го намериш, ще правиш това, което ти казва. Разбираш ли?

Темпър кимна. Може би Танцьора лъжеше, но защо ще си прави труда? Може би самият той не знаеше… може би наистина мислеше, че Темпър бе последният.

— И ще правя какво? — попита Темпър остро, тъй като изведнъж си бе спомнил къде се намираше и с кого преговаряше.

— Нищо безвкусно. Битка, Темпър. Това, в което си най-добър.

Той изсумтя.

— Добре тогава. Къде е тя?

Танцьора махна към пода.

— Ето тук.

Корин изплува от сенките, обвили се около краката му, сякаш Танцьора бе свалил одеяло от мрак от тялото й. Темпър протегна крак и я побутна, без да сваля очи от Танцьора. Корин изстена и помръдна сънено.

Темпър изсумтя недоволно, ядосан на себе си и на положението, в което сам се бе поставил, след което вкара оръжията си в ножниците, вдигна Корин и я преметна на рамото си. Обърна се към Танцьора.

— Вие двамата искате да завземете трона?

Закачулената глава се наклони на една страна. Темпър си представи, че вижда малка усмивчица.

— Не сме дошли на майтап — знаеш това. Но никога не сме имали за цел да управляваме нещо, което е толкова мъчноподвижно. Царство, Империя. Това са просто символи. Двамата с Келанвед виждаме много по-надълбоко. Винаги сме преследвали по-велики цели — обясни му Танцьора, след което му махна да тръгва. — Хайде. В града къкри една гадна малка битка. Струва ми се, че ще ти е точно по вкуса.

Темпър направи крачка назад, но се поколеба и спря. Искаше да попита за битката, но после реши, че се страхува твърде много от отговорите. Танцьора отстъпи назад и нагоре по стълбите, разтвори се в мрака и изчезна.

Кожата на Корин бе студена. Темпър я нагласи на рамото си, след което тръгна надолу по коридора. Това, което Танцьора му бе казал, до голяма степен съвпадаше със собствените му заключения за Императора и неговите последователи. Според Темпър повечето хора, като Въслата например, смятаха контрола за своя най-висша цел, независимо дали беше политически или личен. Но тези като Келанвед и Танцьора ламтяха за Власт — самото неизразимо качество. Това да управляваш царство или Империя бе просто един от изразите на това качество. Но вече бяха правили това и сега искаха още. Какво беше казал онзи поклонник Пралт? Че тази нощ бил заложен на карта контролът над един от Лабиринтите? Е, сега имаше и награда!

Темпър излезе в окъпания в лунна светлина вътрешен двор и спря. Докосна бузата на Корин с ръка. Плътта й беше като влажна глина. Колко близо бяха до утрото? Той погледна към небето: луната скоро щеше да потъне отвъд стените. Но само ако законите на небесните движения все още важаха. Възможно ли бе да наближаваха шестата камбана? Разбира се, Темпър не можеше дори да си помисли да не удържи на думата си. Ако тази нощ островът принадлежеше на поклонниците, а те принадлежаха на Танцьора, той просто нямаше къде да се скрие. А освен това трябваше да признае, че изпитваше любопитство. Жалко, че не можеше да отиде просто като зрител. Отново нагласи Корин на рамото си. Трябваше бързо да я отнесе някъде, където щеше да бъде на сигурно място. Знаеше къде, но предпочиташе да не ходи там. За съжаление нямаше друг избор.

Темпър спря пред вратата на Лубен и я изрита.

— Отвори!

Отвърна му глас, също толкова сприхав, колкото неговият:

— Махай се!

— Отваряй, Лубен, прокажен развратник такъв!

— А? Какво каза?

Чуха се стъпки, които спряха пред вратата.

— Познавам този глас — рече Лубен. — Как можеш да говориш за разврат, когато си твърде стар, за да го помниш?

— Стар! — възмути се Темпър и се огледа, след което се облегна на вратата. — Отваряй, гърбушко. Сега не е моментът да се срамуваш от изродщината си.

— Да се срамувам!

Вратата се отвори и Лубен погледна през процепа. Очите му лъщяха, а в ръката си стискаше кожен мях. Той примигна и зяпна шлема на Темпър, след това примигна отново и отстъпи назад от прага. Темпър бутна вратата, приведе се под ниския покрив и стовари Корин на сламения матрак. Въздухът в малкото помещение бе пропит с миризмата на вино и Темпър се почувства така, сякаш бе влязъл в Хана на Обесения в особено натоварена нощ.

Лубен се олюля и почеса по обраслата брадичка.

— Кой е това?

— Тя е ветеран и бивш магьосник — отвърна Темпър, свали шлема си и стисна рамото на Лубен. — Така че гледай ръцете ти да не шарят много.

Лубен изсумтя и се стовари на стола си. Изгледа Темпър подозрително.

— В какво си се забъркал сега?

— В нищо.

— Не ме лъжи — рече той и кривна пръст към шлема под мишницата на Темпър. — Дълго време си държал главата си преклонена, приятелю. Ако я надигнеш сега, някой ще я отсече със сабята си.

Темпър отвърна на това с песимистично свиване на рамене, след което каза:

— Ти си вторият, който ми казва това тази нощ.

Лубен поклати тъжно глава. След това размаха кожения мях, а виното вътре изплиска.

— Е, махай се тогава. Нещастен глупак такъв. Чуй какво ще ти кажа — Лубен погледна към него с кървясалото си, подуто око. — Мислех си, че между нас има разбиране. Между теб и мен. Нали си говорихме за това как ще живеем на този остров толкова дълго, че ще опикаем гробовете на всички.

Лубен отново размаха мяха, а Темпър се засмя.

— Все още възнамерявам да направя това — отвърна той.

Гърбушкото изсумтя презрително и поклати глава.

— Отново те използват — каза той и посочи към Темпър с мяха. — Използват те, както преди. Не ги е грижа дали ще оживееш или ще умреш, така че на теб защо ти пука за тях?

Лубен източи последните няколко глътки вино и хвърли празния мях в ъгъла.

Темпър нямаше какво да му отговори. Знаеше, че гърбушкото беше прав. Той зави Корин с едно мръсно вълнено одеяло.

— Пази я тук, Лубен. До сутринта.

Вратарят кимна отривисто.

Темпър се обърна към вратата.

— Ще се видим по-късно.

— Казваш, че е магьосник?

Темпър се обърна. Лубен седеше и се чешеше по брадичката, впил окото си в Корин.

— Да.

— От коя команда?

— Мостоваците.

Рошавата вежда над окото му подскочи.

— Проклет да съм.

Темпър се поколеба, чудейки се накъде биеше старият гърбушко. Накрая сви рамене и рече:

— Добре. Пази се.

Лубен се облегна на скърцащия стол и му отвърна с крива усмивка:

— О, да. Така ще направя.

Темпър му хвърли един последен предупредителен поглед през рамо, след което се наведе и мина през вратата.

Пета глава

Заблуди и съдби

Киска видя застиналият до нея Артан направи знак на Хатар в мрака. Телохранителят не можеше да повярва на това, което му заповядваха. Артан повтори жеста. Бесен, Хатар прибра оръжията си в ножниците и се отдалечи от вратата.

Мек смях отекна из стаята; звукът излизаше от всяка сянка. Киска усети познатото настръхване на косъмчетата по врата й и веднага осъзна какво бе това: проникване в Лабиринт. Беше усещала подобно нещо в компанията на Агайла, когато леля й седеше с крака, събрани под нея и раздаваше карти от Драконовата колода. Но този път чувството бе много по-силно: странно изместване и зловещо предчувствие.

До нея Артан рязко си пое дъх и зае поза, като очевидно се приготвяше за сблъсък, който нито бе очаквал, нито бе искал.

— Мъдро решение, Тай — промърмори глас, който бе тих и фин като коприна, шумоляща на слаб вятър.

Киска прехапа писъка си. Гласът сякаш извираше от всяка сянка — идваше дори зад гърба й, който бе прилепен за студената стена.

Поклонникът стоеше в коридора. Той свали гуглата си. Лицето и главата му бяха съвсем обикновени: гъста черна коса, подстригана късо, тясно лице, фини черти. Никакви белези. Но очите му светеха като лъскав черен кехлибар. Той влезе в стаята, погледна към Хатар и се усмихна. Пренебрежителното му изражение ужаси Киска.

Ръцете на Артан или на Тай, се свиха в юмруци, отпуснати до тялото му.

— Добър вечер, Тай.

— Добър вечер.

Киска хвърли един бърз поглед на Артан. Тай? Не беше възможно това да е умалителната форма на Тайсхрен… нали? Имперски върховен маг и най-големият талант, работещ за Империята!

Мъжът в робата се изкикоти. Тънката му усмивка се разшири. Изглеждаше така, сякаш едва се сдържа да не избухне в смях, развеселен от шега, която само той разбираше.

— И какво те води тук тази нощ?

— Както винаги — отвърна Артан, — загрижеността ми за Империята.

Веждата на мъжа подскочи.

— Значи все още се придържаш към тази износена идея за неутралитет. Винаги си бил покорен.

— Винаги служа дългосрочно.

— Дългосрочно? Винаги служиш на себе си, Тай — рече мъжът и очите му проблеснаха към Киска. — И кой е това?

Тъмните ями на очите му очароваха Киска; искаше да му отговори. Изведнъж жадуваше да каже всичко на този мъж, да му разкаже всичко за себе си. Ръката на Артан я стисна болезнено за рамото. Тя трепна и не каза нищо.

— Тя е с мен.

Усмивката се разшири.

— Винаги си имал око за талант, а, Тай?

Артан не отвърна, а само стисна устни, сякаш за да прехапе някаква язвителна забележка. Когато видя това, мъжът въздъхна, а усмивката му се превърна в отегчено изражение.

— Можеш да останеш тук само при условие, че няма да се месиш, Тай. Не мърдай оттук, докато всичко свърши. Всички горе са участници… разбираш ли?

Артан кимна. Мъжът наклони главата си на една страна.

— Тогава до сутринта.

— Може би.

Тайнствената усмивка отново се появи.

— Да. Разбира се. Може би.

Той се обърна, излезе през вратата и зави към стълбището.

Киска зяпаше мястото, където бе стоял до преди малко. Искаше да провери дали наистина си бе отишъл.

— Това наистина ли беше той? — прошепна тя на Артан.

Той направи знак на Хатар, дръпна един стол и се отпусна уморено до дългата маса. Хатар затвори вратата.

— Тук би трябвало да сме на сигурно място — рече Артан, докато разтриваше челото си. Срещата с мъжа сякаш го беше изтощила, което изненада Киска, защото по-рано бе видяла само раздразнение и презрение, изписани на лицето му, изправен срещу петдесетима въоръжени поклонници.

Той направи знак на Киска да седне.

— Наистина той? — повтори Артан. — Не от плът и кръв, ако това имаш предвид. Просто бе изпратил… образ. Тази нощ очевидно е много зает. Което е разбираемо.

— Нарече те Тай.

— Така е.

Киска облиза устните си.

— Което е умалително за Тайсхрен?

— Не — изръмжа Хатар.

Артан… Тай махна уморено с ръка.

— Да — отвърна той.

Богове! Киска удивено си помисли, че седеше до един от най-великите магьосници в историята. Много хора се кълняха, че Тайсхрен беше по-могъщ от самия Император. Искаше да го попита толкова много неща, но как можеше едно нищожество като нея да задава въпроси на личност като него? Киска си спомни с растящ ужас начина, по който се бе държала с Тайсхрен. Как я бе изтърпял досега? Погледна го скришно: изведнъж се бе превърнал в нещо чуждоземно, нещо напълно отделено от собствения й живот.

Свещ се запали от само себе си на пода. Хатар я взе и запали с нея свещника на масата. Топлата, мека светлина съживи стаята. Стените бяха покрити с широки гоблени, които най-вероятно бяха военна плячка, както и с щитове, флагове и множество корабни знамена отпреди Империята в най-различни цветове и форми. Тайсхрен седеше в тази част на масата, която бе най-отдалечена от вратата, на стол от тъмно дърво с висока облегалка. Хатар се върна на позицията си до вратата, а Киска седна на един стол между масата и стената.

Тя прочисти гърлото си и прошепна:

— Сега какво?

— Сега? — отвърна Тайсхрен, облегна се и издиша. Очите му изглеждаха хлътнали и изтощени. — Сега чакаме.

Киска кимна и погледна към тавана.

— Тихо е.

Тайсхрен трепна при тези думи.

— По малазански — рече той. — Докосването на убиеца. Шумоленето на плат. Глътка вино. Проблясък на острие, тънко като змийски зъб. Името ти, прошепнато точно преди мракът да се спусне.

Той поклати глава, тъжно и замислено. Светлината от свещите позлатяваше очите му. Изведнъж попита:

— Ами ти?

Киска се стресна.

— Какво аз?

— Кажи ми за себе си.

Киска се изчерви от смущение. Сведе глава. Как можеше да е толкова спокоен, когато всеки момент над главите им можеше да се отвори Бездната?

— За мен? Какво да ти кажа? Няма нищо за казване. Родена съм тук. Баща ми умря в открито море, когато бях много малка. Не го помня добре. Беше моряк. Майка ми е шивачка.

Киска погледна към него. Тайсхрен я наблюдаваше внимателно над пръстите, с които бе захлупил устата си. Гърлото й пресъхна.

— А обучението ти? — попита той. — Как започна това?

Киска преглътна и отново се изчерви, но не успя да спре усмивката, която разтегна устата й.

— Може да се каже, че беше случайно. Влязох с взлом в магазина на Агайла и тя ме залови.

Тайсхрен се облегна назад и се разсмя. Раменете му се отпуснаха, сякаш от тях бе паднала някаква тежест. Той се ухили и Киска изведнъж загуби представа за възрастта му. Грижливо пазените му черти говореха за живот, прекаран в предпазливост и пресметливост. Но смехът и усмивката го подмладяваха с десетилетия.

— Бях много млада — добави Киска, с накърнено честолюбие.

— Трябва да си била, за да се опиташ да обереш Агайла.

— Каза, че си я срещал. Познаваш ли я?

Мисълта, че Агайла познаваше някого с толкова много власт очароваше Киска — сякаш леля й бе водила двойствен живот.

Тайсхрен поклати глава.

— Само по репутация. Може да се каже, че двамата сме колеги.

Киска се облегна назад. Колеги? Това вече бе нещо. Киска бе удивена от факта, че познаваше някой, когото Тайсхрен считаше за свой колега. А какво щеше да си помисли Агайла, ако знаеше как я бе нарекъл един от най-великите магьосници? Всъщност може би нямаше да се зарадва. Тя рядко говореше за политика, но всеки път, когато го правеше, презрението в гласа й бе толкова горчиво, че можеше да накъдри сушените корени, висящи от рафтовете.

Киска гледаше този мъж с крайчеца на окото си, как седи спокойно на няколко каменни стени разстояние от конфликта, който можеше да реши съдбата му. Изглеждаше неестествено спокоен, дори умислен: един дълъг, почти изящен показалец галеше върха на острия му като клюн нос. Погледът му сякаш бе обърнат навътре. Може би разсъждаваше върху развръзката на събитията горе и върху собствената си съдба. Но може би мислеше за друго — все пак бе казал, че е неутрален по въпроса. Агайла понякога наричаше имперския магьоснически кадър, който Тайсхрен ръководеше, сбирщина от чиновници. Като такъв, той би трябвало да е безразличен относно това кой седи на трона. Но може би имаше свои лични амбиции.

Въпреки напрежението, Киска не я свърташе на едно място. Тя с мъка пребори подтика да се размърда неспокойно и погледна към Хатар. Дори той, свирепият, плосколик син на степите, се влияеше от заредената с напрежение атмосфера. Киска видя как вдига поглед към квадратните камъни на тавана. Блесналите му очи оглеждаха грапавата им повърхност, сякаш с надеждата да разберат какво се случва отвъд.

Киска облиза пресъхналите си устни и прочисти гърлото си.

— За какво мислиш? — прошепна тя на Върховния маг.

Очите на Тайсхрен, златни на светлината на свещите, се насочиха към нея. Съзнанието му изплува от дълбините на мислите му и той отвърна с тих, леко озадачен глас:

— Чудя се кой кого е хванал в капан. Въслата е заложила капан горе за Келанвед. Но той е избрал времето и мястото на идването си преди много време — кой знае преди колко — и отдавна се готви за тази нощ. Така че може би този капан е за нея. Тя най-вероятно съзнава това, но не може да го избегне. Трябвало е да дойде. И двамата е трябвало да дойдат — той се намръщи, а бръчиците около устата му станаха дълбоки като бразди. — А какво се надяват да постигнат Келанвед и Танцьора? Последователите им бяха избити и разпилени. Нямат организирана подкрепа, с изключение на култа на Сянката на Танцьора, но те преминаха в нелегалност и са прекалено малобройни. Ако се върнат, правомощията им няма да бъдат признати от Ноктите.

— А Олег и неговото съобщение?

Магьосникът се намръщи и докосна едното си слепоочие, сякаш за да успокои пулсираща там вена.

— Да. Олег. Нашият мистик отшелник. Който се самоизмъчва и самобичува. Може би докаран до лудост от собствените си нереализирани амбиции? Или един неразумно пренебрегнат пророк? — Тайсхрен въздъхна. — Ако следвам правилно неговата логика, Келанвед и Танцьора трябва да се самоубият. А просто не мога да приема това. Познавам ги добре и нито един от тях не би го направил.

Самоубийство? Не, Киска също не можеше да си представи това. Не и тези двамата. Келанвед бе преодолял твърде много препятствия, за да се добере до властта. Би унищожил всеки и всичко, застанало на пътя му. Това бе негова запазена марка.

Тайсхрен се размърда и вдигна глава като хрътка, надушила своята плячка.

— Слушай — прошепна той и погледна към тавана.

Киска прехапа долната си устна и вдигна глава. Чакането, страхът и несигурността бяха сковали мускулите на раменете и врата й. Не бе помръдвала от толкова време, че коляното на ранения й крак бе изтръпнало. Тя го сви и се изпъчи, за да освободи напрежението, събрало се в мускулите на гърба й. Какво се случваше сега? С периферното си зрение видя как Хатар се плъзга към тях като котка с оголено оръжие.

— Как ще…

Тайсхрен вдигна пръст пред устата й.

— Слушай.

Киска напрегна слуха си. През стените проникваше подмолното туптене на прибоя. Изстиващите камъни пукаха и пращяха.

Изведнъж го чу. Далечно тропане и слабо шумолене, което започна от единия и се насочи към другия край на тавана.

Келанвед.

Разбира се, тя никога не беше виждала Императора, но бе слушала много описания — някои си противоречаха и повечето бяха неясни. Много хора споменаваха бастуна и бавната му походка, но никой не забравяше да изтъкне преклонната му възраст, както и черната кожа и рунтавата сребърна коса на далхонски старейшина от саваната на югозападен Кюон Тали. И всички, разбира се, споменаваха неговата слабост към сиви и черни дрехи.

Сякаш за да потвърдят подозренията на Киска, Тайсхрен и Хатар се спогледаха.

Изведнъж отгоре й се спусна съкрушителна тежест като невидимата ръка на бог. Киска почувства, че някъде наблизо минаваше нещо огромно, притихнало в мрака, като талийски воин, който бе на една ръка разстояние. Смъртоносно присъствие, което бе твърде титанично, за да й обърне внимание. Погледна към Тайсхрен и видя, че той се мръщи, притиснал слепоочията си с пръсти. Капка кръв падна от носа му.

„Той е“, помисли си тя, изумена. „Дори аз го чувствам.“

Стъпките изведнъж спряха. Последва дълга тишина. Представи си разговор и се запита дали Тайсхрен изгаря от желание да разбере съдържанието му. Но от друга страна човек като него сигурно би се отегчил от нещо толкова тривиално като размяна на предупреждения и заплахи.

Тогава варовиковите камъни на тавана помръднаха и по главите им се посипа пепел. Беззвучната ударна вълна събори Киска на колене и изпука ушните й тъпанчета. Свещите изгаснаха. По камъните горе издрънча метал. Киска предположи, че това бяха оръжия. След това чуха тупвания и трополене, сякаш на земята падаха тела. Вик, нечленоразделен вик на ярост, който постепенно заглъхна. В напрегнатата тишина, която последва, Киска не смееше да си поеме дъх.

Обля я светлина и тя видя, че Хатар бавно и спокойно палеше свещите. Киска не можеше да повярва колко хладнокръвен беше този човек.

Острият писък на жена прониза камъка като шило и тя подскочи на стола си. Погледна към Тайсхрен, но безизразното му лице не й подсказа нищо. Нима това беше краят на Въслата? Нима Келанвед и Танцьора бяха спечелили? Но Киска не бе доловила нито отчаяние, нито смърт в този писък. Вместо това, той сякаш бе пропит с разочарование и отмъстителна злоба.

Тайсхрен прочисти гърлото си. Попи потта по челото си с кърпичка и стана от масата. Нагласи пелерината на раменете си и направи някакъв знак на Хатар. Мъжът я погледна. Тясната цепка на устата му под плоския нос се изви в подигравателна усмивка. Тайсхрен вървеше към вратата и не забеляза реакцията на своя телохранител.

Хатар се изпречи на пътя на господаря си, закривайки вратата с широките си рамене. Тайсхрен спря изненадан. Отново му направи знак. Киска се чудеше какво става и дали трябва да се чувства в опасност. Изведнъж почувства тежестта на извития нож на Лубен, втъкнат в колана й. Но тези двамата не възнамеряваха да я наранят, нали?

Хатар бе сложил ръцете си на дръжките на ножовете, но все още не ги бе извадил от ножниците. Погледна злобно към Киска и изплю:

— Не.

Киска се изправи и се придвижи към средата на масата, така че да има нещо солидно помежду им. Разтри хълбока си на мястото, където се бе ударила. Какво беше това — премахване на следите? Искаха да я накарат да замълчи завинаги? Но защо Хатар би отказал да направи това? Според Киска той би се насладил на възможността да я изкара от играта. И защо бяха чакали до сега?

Тайсхрен продължи да жестикулира разпалено. Хатар просто се усмихваше, показвайки жълтеникавите си зъби. Поклати глава. Тайсхрен се извърна към нея. Изглеждаше слисан и раздразнен.

— Е — започна той и я погледна в очите, — изправени сме пред дилема. Аз трябва да се кача горе. Хатар отказва да остане тук, за да те пази, а според мен е твърде опасно, за да те оставим сама — Тайсхрен се изкашля в шепа и тънката му вежда подскочи. Сякаш бе прочел мислите й. — Как предлагаш да разрешим тази дилема?

Киска облиза устните си.

— Вземете ме със себе си.

Тайсхрен се обърна към Хатар, сякаш това бе сложило точка на спора. Телохранителят се намръщи, вбесен. Направи знак. Киска предположи, че бе отрицателен. Тайсхрен му отвърна със свиване на рамене, което сякаш потвърди подозрението й, че въпросът бе решен. След това й махна да се приближи.

— Ще останем заедно. Ще вървиш от едната ми страна, на две крачки зад мен. Не казвай нищо и изпълнявай всичко, което ти кажем. Съгласна ли си? — Киска, която почти бе спряла да диша, успя само да кимне. — Добре тогава.

Тайсхрен погледна към Хатар. Мъжът неохотно отстъпи встрани и Тайсхрен мина през вратата. Киска се приближи. Телохранителят не каза нищо, но горещият му неодобрителен поглед сякаш прогори дупка в черепа й.

Киска и Хатар изкачиха стълбите, вървейки рамо до рамо на две крачки зад Тайсхрен. Тя се почувства така, сякаш я бяха приели в свитата от телохранители на великия магьосник. Киска изведнъж осъзна, че щеше да направи всичко по силите си, за да оправдае това доверие. Но се молеше да не й се налага.

Хатар я гледаше косо. Устните му се извиха в презрителна усмивка, оголвайки острите му зъби. Тя му отвърна със същото. Мъжът поклати глава и се изсмя, сякаш за да каже: „Само почакай“.

Отпред мъждукаше светлина. Тези коридори бяха по-топли, по-уютни и напълно пусти. Не след дълго завиха по пищно украсен коридор, от двете страни на който имаше врати от полирано дърво. Под-Юмрук Пел и неговата свита бяха обитавали тези стаи през последните седем години, но не и през тази нощ. Киска се зачуди къде ли беше той сега, но бързо прогони тази мисъл. Сигурно се бе заключил в избата долу или се бе напил и заспал в леглото си.

Тайсхрен крачеше бавно и спокойно надолу по коридора. Минаваха покрай сребърни огледала и портрети на непознати на Киска мъже и жени, глигански глави, мечове и пленени гербове, каквито тя никога преди не бе виждала, с изключение на черната вертикална линия и светло синята вълна на Корелри далече на юг. Топла светлина от огнище се изливаше от една отворена врата в края на коридора и караше сенките да танцуват лудешки. Студено течение погали Киска по бузата и тя чу далечното дихание на прибоя.

Тайсхрен спря на прага, закривайки гледката с тялото си. Тук течението беше още по-силно и издуваше пелерината му. Той даде знак на Хатар, след което влезе. Воинът изсумтя, дръпна Киска за ръкава и й даде знак да стои близо до него. Киска преглътна и опита да успокои дишането си. Горната устна на Хатар отново се изви нагоре, сякаш очакваше, че тя всеки момент ще припадне.

Когато стигна прага, я връхлетя такава горещина, сякаш бе влязла в пещ. А ноздрите й се изпълниха с миризмата на дим и горчивото желязно ухание на разлята кръв. Хатар се придвижи към едната страна на вратата. Киска пристъпи към другата и притисна гръб в топлите камъни.

Стаята беше дълга и правоъгълна. Тя се зачуди дали не се използваше за нещо като приемна. Нямаше никакви мебели или покъщнина. В лявата стена зееше огромно огнище, където пращеше силен огън. Подът бе осеян с трупове като изхвърлени парцали. Най-голямата купчина бе до една разбита двукрила врата, която водеше до балкон. Всичките бяха Нокти. Киска преброи дванадесет.

В средата на стаята една жена седеше върху единствената мебел: най-обикновен дървен стол. Кестенявата й коса бе подстригана късо и по военному. Синкавият оттенък на кожата й разкриваше напанския й корен. Беше облечена в зелена копринена риза, раздрана и опръскана с кръв, широк изумрудено зелен пояс и торбести панталони. Краката й бяха мръсни и покрити с мазоли, сякаш обикновено ходеше боса. Един Нокът, коленичил до нея, превързваше ръката й. Киска го позна — това бе мъжът, който бе влязъл в битка с бронирания колос. Казваше се Опосум.

Въслата. Киска бе поразена от това колко дребна изглеждаше тя, а спокойствието и хладнокръвието й бяха впечатляващи. Човек трудно можеше да предположи, че току-що се бе изправила срещу двете най-опасни личности в най-новата история на Кюон Тали. Но все пак тя бе трета в този списък.

Тайсхрен тръгна да прекосява дългата стая. Въслата гледаше как се приближава и на устата й цъфна малка иронична усмивка. Когато измина половината път, магьосникът спря и погледна надолу към голия под. Киска също погледна натам, но не видя нищо — освен една фина малка спирала от червена прах. Хатар до нея изсъска през зъби. Очите на воина святкаха, а юмруците му бяха побелели, стиснали дръжките на дългите му ножове. Тайсхрен бавно и внимателно събра пелерината си и я изтупа. След това продължи, като прескачаше труповете сякаш бяха локви на кална улица. Точно пред Въслата той се наведе и повдигна главата на трупа, който лежеше най-близо до стола й. Киска разпозна тялото.

— Аш — промълви Въслата. — Бивш лейтенант от Бригадата на Подпалвачите на Мостове. И един много целенасочен човек — тя вдигна превързаната си ръка. — Киселина.

Тайсхрен се изправи и се обърна към разбитите врати на балкона. Приближи се и погледна през тях към нощното небе.

— Отишли са си значи?

Въслата кимна, но троснато, сякаш нещата не се бяха развили така, както бе искала. Киска присви очи и видя една тояга сред локвите кръв на пода пред балкона. Бастун от тъмно дърво, може би абанос, със сребърна дръжка. Киска го зяпна. Богове! Това ли беше? Нима той бе мъртъв?

Втори Нокът влезе в стаята от балкона. Той бе необикновено висок, куцаше с единия крак и държеше дясната си ръка притисната в тялото. Ръкавът му бе просмукан с кръв. Гуглата му бе дръпната назад и разкриваше дълга, ослепително бяла коса, смугло лице, орлов нос, козя брадичка и черни облещени очи. Киска никога преди не го бе виждала.

— Организирай издирване на труповете — нареди Въслата на Опосум. Той се поклони и отстъпи назад, след което се насочи към вратата. Киска го изгледа, когато мина покрай нея, и видя дълбок разрез на гърдите му, а пелерината му бе пропита с кръв. Но главата му, скрита под гуглата, не се обърна към нея. Сякаш мъжът имаше мисия и всичко останало бе маловажно.

Тайсхрен излезе на балкона. Каменните перила бяха изкъртени или взривени и отвъд козирката нямаше нищо друго освен студен нощен въздух. Магьосникът погледна надолу, хванал се за нащърбения ръб на стената. Пелерината му се издуваше на вятъра и плющеше, а отдолу към тях се носеше сънливият шепот на прибоя.

Тайсхрен се обърна към Въслата, а ботушите му изскърцаха по осеяния с отломки под.

— Не можеш да бъдеш сигурна…

— Достатъчно сигурна съм — отвърна му тя рязко. — Напълно сигурна. Всичко свърши. Край. Дори съм учудена, че си направи труда да дойдеш.

Мъжът погледна към балкона и промърмори:

— Всъщност дойдох тук по друга причина… ако искаш да знаеш.

В очите на Въслата припламна гняв като черен огън и тя вдигна здравата си ръка към Върховния Маг, сякаш искаше да го смачка в юмрука си. Киска почти извика, за да го предупреди, но огънят в очите на Въслата изгасна точно толкова бързо, колкото бе пламнал. Тя се засмя.

— Прави се на важен лорд пред подчинените си, Тай, не пред мен. Това, че си тук, опровергава думите ти.

Магът се обърна към нея. Киска видя как той примигва, сякаш изобщо не бе забелязал реакцията на жената. Но как бе възможно това? Двамата бяха работили, воювали и кроили планове заедно от поколения. Несъмнено се познаваха достатъчно добре, за да може всеки да знае как да предизвика гнева на другия и кога точно да спре, преди да е станало твърде опасно. Очевидно Тайсхрен искаше да напомни нещо на Въслата.

Магьосникът сви рамене, бавно и нехайно, сякаш му бе безразлично.

— Щом настояваш. Все пак на мен ми изглежда…

— Не ме интересува как ти изглежда на теб — отсече тя и огледа превързаната си ръка. — Всичко свърши. Вече не съм Имперски Регент. Ще седна на трона и ще си взема ново име, под което да управлявам. Какво ще кажеш за това?

Тайсхрен не каза нищо. Киска предположи, че той вече бе обмислил внимателно всички възможни развръзки.

— Да живее Императрицата — извика Нокътят от балкона и потърка врата си с ръка, скрита под зелена кожена ръкавица. Тайсхрен изгледа мъжа, който му отвърна с хищническа усмивка. Киска усети откритата неприязън на магьосника към тези служители на трона. Тя се зачуди как щеше да протече тази среща преди няколко години, когато Келанвед и Танцьора все още присъстваха на сцената. „Щеше да бъде истинско гнездо на усойници“, помисли си тя.

Тайсхрен направи кратък поклон. Киска не можеше да разбере дали беше искрен, или подигравателен.

— Да живее наистина — каза той.

Въслата му отвърна със също толкова кратко и формално кимване.

— Добре. А сега на работа. Трябва да обсъдим много неща…

Тя наклони глава към Хатар и Киска, чието сърце подскочи от вниманието.

Тайсхрен махна към Нокътя.

— Ами той?

Тънка усмивка разтегна устните на Въслата.

— Нокътят не е част от управленската структура, Тай. Всеки един от тях е упълномощен лично от мен и се явява в някаква степен мой представител. Топър ще остане.

Тайсхрен направи още един мимолетен поклон и отстъпи назад, след което рече на Хатар:

— Твоята задача тази нощ приключи. Вземи я и се върнете в трапезарията. Наспете се. Ще дойда при вас по-късно.

Хатар стисна ядно зъби, но кимна. Тайсхрен махна на Киска за сбогом и се обърна. Хатар й направи знак да тръгва и я побутна към коридора. Изненадана от бързата развръзка, Киска хвърли един последен поглед през рамо. Това ли беше всичко? Без да й каже дори една дума на раздяла? Хатар я смушка между лопатките, за да върви по-бързо.

Когато излязоха в коридора, Киска го изгледа гневно и изсъска:

— Исках да му кажа нещо.

Лицето на воина остана безизразно.

— Не сега. Утре.

Киска се отпусна и спря да се дърпа.

— Добре — отвърна тя и ускори крачка. — Просто се надявам, че няма да ме отпратите. Положих доста усилия, за да говоря с него.

Тя се разсмя при тази мисъл.

Лицето на Хатар си остана напълно пусто и Киска млъкна. Беше осъзнала, че се оплаква точно на човека, на когото изобщо не му пука.

В трапезарията Киска изгледа как Хатар запречва вратата с един стол, след което пали свещите и сяда в ъгъла. Той вдигна краката си на масата, без да събува ботушите си, разкопча колана си и го сложи наблизо, така че двата дълги ножа да са му под ръка.

Киска седна на един стол от другата страна на масата.

— Какво беше това с червения прах горе? Какъв е този прах? Отрова?

Хатар зяпаше тавана, но сега я погледна. Очите му бяха присвити и непроницаеми.

— Чувала ли си за отатаралската руда?

— Нещо, свързано с магия?

— Прави магията безполезна — отвърна той и пак вдигна глава към тавана. — Горе в тази стая той е безпомощен.

— Значи Въслата е заложила капан в стаята — предположи Киска, — или просто е хвърлила прахта, а Келанвед…

Хатар кимна отривисто.

— Изравняване на силите. После битката става въпрос на ножове и численост.

Киска млъкна и се опита да си представи какво се бе случило горе: сакатият Келанвед, безполезен товар в една обикновена битка. Танцьора, който се опитва да се сражава, но същевременно да го защитава. Двамата отстъпват към балкона, отчаяно опитвайки се да избягат. Колко трупа бе видяла? Дванадесет? Киска поклати изумено глава.

— Сега какво?

— Сега нищо. Ще чакаме.

Тя захапа устната си. Гледаше Хатар, който се взираше в мрака. След малко попита:

— Намрази ме от самото начало. Какво имаш против мен?

Едва забележимо свиване на устните издаде това, че той се колебаеше дали да й отговори. Накрая изръмжа:

— Тази нощ загубих трима добри приятели. Имаш твърде високо мнение за себе си, ако мислиш, че имаш нещо общо с настроението ми, момиче.

Киска заби поглед в пода, изчервена. За кого се мислеше този мъж? Но в същото време… за кого се мислеше тя? В неговите очи тя бе просто един досаден цивилен, при това от женски пол — нищо повече от един риск за сигурността, който му пречеше да изпълнява клетвените си задължения.

Киска събра ръце в скута си, загледана в прашната повърхност на масата.

— Съжалявам. Ти изпълняваш дълга си. Виждам това. Но не възнамерявам просто да изчезна за твое удобство. Преживях много тази нощ. Може би не по-малко от теб. Трябва да е било за нещо!

Киска вдигна глава и избърса гневните сълзи, появили се в очите й. Погледна предизвикателно към Хатар, като очакваше той да й се присмее, но зяпна изумено: главата на мъжа бе клюмнала, устата му бе полуотворена, а гърдите му се спускаха и издигаха ритмично. Заспал! Проклет да бъде! Как можеше да заспи!

Докато го гледаше, Киска усети как собствените й клепачи натежават. Коляното, рамото и хълбокът й я боляха и настояваха за почивка. Тя въздъхна, стана и отиде до огнището. Събра малка купчинка подпалки и цепеници. Скоро огънят тръгна и тя опря гръб в стената и се зави с пелерината си. Все още не беше сигурна дали щеше да преживее тази нощ, но притесненията й се удавиха във физическото й изтощение и не след дълго брадичката й опря в гърдите.

На края на Крепостния път двамата поклонници, които бяха съпроводили Темпър до стълбите, излязоха от мрака, за да го пресрещнат. Той се направи, че не ги вижда. По-слабият се изхили, когато Темпър мина покрай него, сякаш лично бе участвал в клането горе и знаеше всички тайни, които се бе заклел да пази. Мисълта разгневи Темпър. Той се закова на място и се обърна към тях. Нито един от двамата не бе заслужил правото.

Мъжете спряха, но много по-близо от преди — всъщност на една ръка разстояние. Слабият кимна с глава към Твърдината.

— Чиста загуба на време, нали? Както вече ти казах, сега служиш на моя господар.

— Трябва да се научиш на уважение.

Мъжът погледна своя спътник и се засмя.

— Господарят ни те изпрати да изпълниш една задача, войнико. Направи го и дръж езика си зад зъбите.

— Ако Танцьора е твоят господар, тогава да, сключих сделка с него. Но тя не включва това да търпя устати палета като теб.

Юмрукът на Темпър излетя и се стовари отстрани на главата на поклонника.

Опърлената гугла отхвръкна назад и разкри млад мъж с късо подстригана руса коса и брада. Той зяпна, онемял от изумление, докато от разкъсаната му буза сълзеше кръв. Той изтегли нож от робата си. Без да продума, набитият му другар отстъпи встрани. Младежът размаха ножа пред лицето си. Беше го хванал с опакото на ръката си.

— Пралт ни предупреди, че си опасен мъж, войнико. Но аз казвам, че си отживяла реликва. Ще те изпратя при господаря си.

— Говориш твърде много, за да се страхувам от теб, момче.

Поклонникът изръмжа и нападна. Темпър се изненада. Не беше очаквал младежът наистина да го атакува. Острието перна ръба на една счупена желязна люспа и почти улучи пролуката под мишницата на ризницата. Темпър хвана младежа за врата и стисна. Ножът го одраска отстрани. Темпър сграбчи ръката, изви острието и го заби в стомаха на младежа. Ножът проникна малко под ребрата. Поклонникът се сгърчи и издаде приглушен стон.

Темпър го вдигна за врата и го хвърли настрани. Младежът се просна на земята и се сви на кълбо около ножа като набучено насекомо. Изстена. Темпър погледна към другия мъж.

— Да тръгваме — рече той и закрачи надолу към Пролива на Кътър. След няколко секунди чу стъпките на набития поклонник, които му подсказаха, че той бе тръгнал след него.

Много преди да стигне къщите от стария квартал, който заобикаляше Скръбния дом и Хана на Обесения, Темпър видя битката. Ледената нощна мъгла се бе сгъстила, но в нея проблясваха фосфоресцентни експлозии. Скрити отвъд виеха Хрътките. Бяха много и воят им почти заглушаваше пращенето на суровата енергия и малките експлозии.

Това напомни на Темпър за най-ужасните сражения, в които бе участвал: магьоснически дуели, в които повече войници умираха от странични експлозии от освободените Лабиринти, отколкото от остро желязо. Един поклонник изплува от мъглата пред него и се закова на място. Очевидно го бе чакал. Махна му да продължи. Темпър стисна зъби и тръгна, а поклонникът закрачи редом с него. Предишният му придружител спря, което говореше за някаква вътрешна йерархия в организацията. Може би тези, които участваха в битката, знаеха повече и по-важни тайни. Или, разсъждаваше Темпър, те бяха тези, които култът бе готов да жертва в случай, че Бездната спечелеше.

Непрогледната мъгла скриваше всичко. Постройките изчезнаха и изведнъж от двете му страни се появиха още поклонници. Зачуди се дали не го бяха вкарали в част от самия Лабиринт. Потънал в мисли, Темпър бе сварен неподготвен, когато нещо като прилеп излетя от мъглата. Той извика и се наведе, а призрачната фигура до него махна с ръка. Нещото се сгърчи и отлетя надалече. Темпър поклати невярващо глава: съществото бе изглеждало като парче летяща сянка. Наведе се към поклонника до себе си, който му се ухили из дълбините на гуглата си.

— Къде сме? — изръмжа той.

Придружителят му сви рамене.

— Никъде, честно казано — отвърна той и махна на Темпър да продължи напред. — Хайде, нямаме много време.

Докато вървяха, Темпър изведнъж осъзна, че изкачваха лек наклон, а това под краката им беше калдъръм. Тук мъглата бе по-рехава и след още няколко крачи той и придружителят му изплуваха от нея. Отпред се извисяваше Скръбният дом, заобиколен от рушащата се стена. Навсякъде наоколо стояха поклонници. Но градът бе напълно изчезнал, погълнат от мъглата. Сякаш той, убийците и Домът бяха пренесени на друг остров. Високи облаци скриваха небето и правеха светлината, която сякаш идваше отвсякъде, зловеща и дифузна като сипването на зората. Пред главната порта се бе събрала групичка поклонници и придружителят му го поведе към тях.

Темпър огледа Скръбния дом. Черните капаци на прозорците му пречеха да види какво се случваше вътре. Но дворът на къщата привлече вниманието му: мъртвите черни клони на дърветата потрепваха като сгърчени пръсти, а голата земя се издуваше и тресеше, сякаш нещо под нея мърдаше. Темпър помириса прашния въздух, сякаш излязъл от отдавна запечатана крипта. Усети и миризма на озон от постоянния заряд на Лабиринта.

Поклонник в светла роба се отдели от групата и пресрещна Темпър. Махна на придружителите му да си вървят.

— Пралт? — попита Темпър.

Той кимна и подкани Темпър да го придружи до стената от натрупани камъни.

— Значи това е тя? Сянката?

— Не, не съвсем. По-скоро е мост. Междинен стадий, създаден от специалните условия на тази нощ.

— А Хрътките?

— Те останаха от другата страна. Няма нужда да се притесняваш за тях. Имаме си други грижи.

Темпър долови иронията в тези думи и веднага осъзна, че „грижи“ бе огромно омаловажаване на проблема. Той спря и стисна дръжките на оръжията си.

— Добре. Досега ви играх по свирката. Но сега съм тук и искам да знам за какво става въпрос.

Пралт се обърна към двора на къщата, след това погледна Темпър. Дори от толкова близо, Темпър виждаше само мрак в гуглата му и това го ядосваше. Убиецът скръсти ръце, като ги пъхна в широките ръкави на робата си сякаш бе свещеник.

— Нападение върху Къщата. Съвсем просто.

Темпър се намръщи.

— Укрепления?

— А, да. Това е главното ни притеснение. Никой не знае какво точно представлява Къщата. Някои твърдят, че е просто портал. Други смятат, че самата тя е същество — същество, което се намира в няколко селения едновременно. Каквато и да е истината, ние със сигурност не сме първите, опитали се да я покорят. Безброй много хора са се опитвали през вековете и нито един не е успявал. И всички те днес са роби на Къщата и участват в нейната защита.

Пралт замълча, сякаш за да позволи на думите му да впечатлят Темпър.

— Гениално, нали? — попита той накрая. — С времето защитата на Къщата става все по-силна. Много впечатляващо.

Темпър го гледаше втренчено, онемял. След това се засмя.

— Просто забрави, Пралт. Няма начин тази окаяна шайка от убийци да спечели битката. Не знаете какво правите.

Гуглата кимна в съгласие.

— О, да. Нямаме огневата мощ, за да надвием Къщата. Но това никога не е била целта ни.

Темпър се намръщи. И преди тези думи не бе харесвал посоката, в която се развиваха нещата, а сега вече бе сигурен, че щеше да я намрази.

— Не обичам да ме използват за примамка.

Гуглата се обърна към него. След малко Пралт каза меко:

— Винаги са те използвали по този начин, Темпър. Дори Мечът не беше нещо различно: знаме, което да привлича вниманието на най-силните врагове. Стръв, която да захапят.

Темпър стисна юмруци и кокалчетата му побеляха. Но вместо да избухне, той рязко си пое дъх и затвори очи. Дасем бе говорил за това. Веднъж се бе нарекъл гръмоотвод на армията. И всички го знаеха — той, Ферул, Пойнт и останалите. Но тогава не бяха имали нищо против, защото бяха млади и вярваха, че Дасем бе непобедим. Така че какво значение имаше? Нека всички се опитат — Мечът винаги щеше да надделее. Никога не мислеха за тези, които печелеха от кръвта и потта им.

— Силни думи — изръмжа накрая Темпър и погледна към Къщата, — особено от някой, който иска моето съдействие.

— Нищо, което казваме сега, не може да промени миналото. А ти даде думата си.

Темпър изсумтя и свали ръкавицата си, съдрана от зъбите на Хрътката. Потърка белега на брадичката си с показалец, след това кимна.

— Да. Предполагам, че направих това. Добре. Да тръгваме.

Пралт го подкани към портата. Темпър шляпна ръкавицата в бедрото си, мислейки: „Така значи — вилазка[18] за отвличане на вниманието“. Бързо влизане и бързо излизане. Това означаваше, че истинската атака щеше да дойде от друга посока и да бъде много по-незабележима. На Темпър му се струваше, че знае кой щеше да я води.

Пред портата към тях се присъединиха другите поклонници. Темпър ги разгледа. Това ли беше? Само шестима? Пралт проведе още един разговор със своя другар, като гуглите им почти се докосваха. Темпър не го свърташе на едно място и стисна железните дръжки на мечовете си. Дали щяха да нападнат всички заедно, или бяха запланували нещо специално за него? Темпър нямаше толкова високо мнение за себе си, за да смята, че наистина се нуждаеха от помощта му. Или, че бяха разчитали на него. Не, струваше му се, че участието му в офанзивата бе импровизирано. Промяна в последния момент. Сега вече беше сигурен, че мрази положението, в което бе изпаднал. Но бе дал думата си — честта бе единственото нещо, което му бе останало. Щеше да участва, но ако нещата загрубееха твърде много, щеше веднага да се оттегли. Струваше му се, че няма да му се наложи да чака дълго.

Пралт и другарите му приключиха разговора си. Размениха си няколко знака с ръце. Темпър не разбираше езика на жестовете им — не беше стандартен малазански. Това изобщо не му се нравеше. Косъмчетата по врата му вече бяха настръхнали.

Пралт се обърна към него.

— Приготви се. Ще си в центъра между мен и Жасмин.

Темпър кимна на Жасмин, която му отвърна с едва доловимо наклоняване на гуглата си. Той извади дългите си мечове и размърда рамене, за да загрее мускулите. Пралт се приближи до обикновената на вид порта от ковано желязо.

В този момент някой зад тях извика и стресна Темпър:

— Не влизайте в двора!

Темпър се обърна. Там стояха Фаро Балкат и Тренек. Изглеждаха по същия начин, по който винаги бяха изглеждали: Фаро немощен и с влажни очи, Тренек огромен и тъп като бедерин. Единствената разлика бе, че сега Тренек стискаше дълга брадва с остър шип, опряна в земята, а Фаро се бе отърсил от наркоманския си ступор. Поклонниците веднага се втурнаха към тях и ги обградиха. Фаро не им обърна внимание, точно както по-рано не бе обърнал внимание на войниците в Хана на Обесения.

Пралт се обърна към тях и им се поклони.

— Нашата мисия не се пресича с вашата — обяви той. — Защо сте тук?

Фаро го изгледа с отвращение. Темпър никога не беше виждал стареца по-изпълнен с енергия.

— Не си играй игрички с мен, робе на Сянката. Когато пресечете границата, вие ще я отслабите и това не ни харесва.

Пралт сви рамене.

— За съжаление е така, но аз знам ограниченията на ролите ви. Не можете да спрете някой, който иска да влезе в двора на Къщата.

Възлестите ръце на Фаро се свиха в юмруци.

— Това е вярно — рече той и направи крачка напред. — Затова ви моля да не правите това. Играете си със сили, които не можете да си представите.

Пралт поклати глава и се извърна. Темпър се втренчи в мъжа. Какво означаваше това за него?

— Чакат ни — прошепна Жасмин напрегнато. — Трябва да действаме сега.

Пралт се обърна към портата.

— Войнико! — извика Фаро и Темпър се обърна. — Не влизай. Няма да излезеш жив.

Темпър вдигна меч за сбогом.

— Съжалявам, Фаро. Дадох думата си.

Темпър говореше с непоколебимост и увереност, които не чувстваше. Стомахът му се бе свил на топка от страх и той беше сигурен, че бе заложил много повече, отколкото бе готов да загуби.

Портата изскърца, когато Пралт я бутна. Фаро млъкна. Тренек вдигна дългата си брадва.

Пътека от плочки стигаше до стъпалата, които водеха до вратата на Къщата. От двете страни на пътеката имаше голи могили, които приличаха на набързо изкопани гробове на бойното поле. Беше тихо, а Къщата изглеждаше тъмна и мъртва. Пралт и Жасмин напреднаха от двете му страни и Темпър ги последва. Изглеждаха неестествено спокойни и дори не бяха извадили оръжията си. Изминаха половината разстояние до вратата и спряха. Пралт се обърна към него.

Темпър отвърна на погледа му, разколебан. Облиза напуканите си устни.

— Ние сме дотук — рече Пралт. Звучеше странно тържествен. — Идеята не беше моя. Съжалявам. Заповед на Танцьора. Сбогом, войнико.

Пралт и Жасмин изчезнаха. Темпър се завъртя: другите трима също си бяха отишли. Сякаш бе влязъл напълно сам. Голата земя от двете страни на пътеката се повдигна. Влажната почва се ронеше и димеше, а клоните на дърветата се усукваха и пращяха. Синьо-зелени пламъци танцуваха върху тях и върху ниските каменни стени. Тренек бе запречил портата, опрял брадвата си в земята. Фаро стоеше зад него, а още по-нататък се бяха скупчили всички поклонници, включително Пралт и Жасмин, които го гледаха със скръстени ръце.

Темпър ги посочи с меча си и тъкмо се канеше да ги заплаши с това, че ще извади сърцата им и ще ги стъпче под ботушите си, когато от Къщата се разнесе пронизително стържене. Той се обърна и мускулите му станаха твърди като камъни. Вдигна оръжията си и се приготви. Вратата се отвори със скърцане, от касата се посипа прах. Вътре зейна непрогледен мрак, който веднага бе закрит от туловището на нещо огромно, което вървеше към прага.

Предаден. Точно както при онази последна битка за Ю’Гатан. Така и не научи урока си. Темпър отметна глава назад и нададе писък на неукротима ярост, който бе толкова мощен, че облада цялото му тяло и го възпламени.

Агайла и Обо стояха на една скала, издигната в поток от сурова сила. Приливът бе залял брега и се блъскаше в скалите горе. Вятърът ги удряше с лед и суграшица, но се разделяше на две точно преди да достигне малкия им кръг от безветрие. Покривът от облаци над главите им се плъзгаше по върховете на хълмовете, скриваше небето и се протягаше навътре към сушата, сякаш за да захлупи целия остров. Далече на юг гръмоносните облаци се издигаха високо, мрачни и разпенени, обсипвайки морето с непрестанен заряд от светкавици, които озаряваха нападателния танц на далечните Ездачи.

Обо усети нечие присъствие зад гърба си и се обърна. Очите му намериха двете фигури, които се спускаха по голото било. Едната даде знак на другата да остане сред скалите, след което продължи сама надолу, тъмната й роба, развята на вятъра. Втората фигура намери подслон в сянката на един висок каменен плинт и клекна с лакти, опрени в коленете и риза, която изглеждаше натежала от влага.

— Някой идва.

Агайла не отвърна. Обо се обърна към нея: тя седеше приведена напред, обхванала главата си с ръце, сякаш се страхуваше да не се пръсне.

— Твоето момче, Агайла. Изглежда загубих облога.

Тя вдигна глава, но очите й бяха напълно пусти. След малко живецът в тях се върна и тя примигна, изпъчи гръб и се изправи.

— Добре. Много добре.

Докато фигурата се приближаваше, с плешиво теме, блеснало на лунната светлина, Обо изпсува.

— Така. Значи си помолила него. Не му вярвам. Никога няма да се отърве от вонята на Червея.

— Той е свободен от всякакви обвързвания, Обо. Иначе нямаше да го помоля — отвърна Агайла и се поклони на новодошлия. — Добре дошъл, Тайсхрен.

Магьосникът отвърна на поздрава.

— Обо — каза той и се поклони. Обо му обърна гръб. Тайсхрен посочи на юг. — Това е неизчислимо по-лошо, отколкото си представях.

Агайла кимна.

— Ние скриваме най-лошото от обитателите на острова. Ужасно е, нали?

— Напомня ми на Императора в най-жестоките си мигове.

Обо излая:

— Как може един глупак с остра пръчка да се сравнява с това!

Той изгледа злобно и двамата. Когато Тайсхрен отвърна на погледа му, Обо отново се извърна и погледна на юг. Това, което видя там, го накара да потрепне.

Тайсхрен забеляза изтощението на Агайла и схванатата поза на Обо. Подкани жената да седне.

— Губите.

Агайла кимна, твърде изнурена, за да се преструва.

— Да. Ще загубим още преди пукването на зората. Освен ако… освен ако не се включиш.

— Но някаква сила е противостояла. Къде са те?

— Той беше преодолян.

— Той? Един магьосник срещу всичко това? Няма човек, който… може би Оссерк…

Обо отново изсумтя.

Агайла потърка челото си с пръсти.

— Така ли, Тай? Ти най-добре от всички трябва да знаеш, че има древни сили, които биха се присмели на ламтенето за власт на твоя Келанвед. Пътищата към Възнесението са много по-разнообразни, отколкото си представяш — каза Агайла, въздъхна и се изправи. — Но сега нямаме време за това. Кампанията на Въслата срещу магьосничеството уязви всички ни. Остана съвсем малко талант, на който той можеше да разчита и затова беше надвит.

— Тя нямаше как да знае какви ще бъдат дългосрочните последици от действията й.

— Но ти знаеше — отбеляза Агайла.

Обо се извъртя към тях.

— Така ли?

С напълно безизразно лице, Тайсхрен положи ръце на коленете си.

— Имах някакво предчувствие, да. Не ми хареса това, че древното равновесие на сили се бе изменило — той вдигна глава и срещна погледа на Обо. — Но се кълна в Безименните, че не подозирах докъде ще стигнат нещата… че ще станат толкова… опасни.

Обо погледна към Агайла и изплю:

— И това е човекът, към когото си се обърнала за помощ?

Тайсхрен бе изненадан от силата на гнева, който стисна сърцето му при тези думи: никой не се държеше с него по този начин. Беше преглъщал подигравките на Келанвед и пренебрегвал криворазбраното съперничество на Въслата, но никой преди не бе говорил за него с такова презрение. Той извади чифт мокри ръкавици от ярешка кожа от джоб в подплатата на пелерината си и ги надяна на ръцете си. Започна да свива и отпуска юмруци, успокоявайки гнева си с мисълта, че Обо все пак си беше Обо. Този човек би затръшнал врата в лицето на самия Гугла.

Агайла ги наблюдаваше безмълвно с тежък поглед. Тайсхрен прогони неприятното чувство, че някой го съди и откри, че се чувства гузен.

— Но й позволи да го направи — отбеляза Агайла.

Тайсхрен прие поканата да оправдае действието си или по-скоро бездействието си.

— Ако се бях противопоставил на заповедите на Въслата, щях да предизвикам ненужни подозрения.

— Подозрения в…?

— Съучастничество, заговор, симпатии към него.

— А. Разбирам — отвърна Агайла. Тя махна мокрите кичури от лицето си и избърса челото си с ръка. Тайсхрен щеше да й предложи кърпичка, стига да имаше такава, която да не бе подгизнала. Агайла въздъхна и го погледна. — Горкият Тайсхрен. Един ден ще се събудиш и ще осъзнаеш колко безсмислено е това политиканстване на дребно и това стратегическо маневриране. Но преди да помъдрееш ще се опариш още много пъти и ще затриеш хиляди хора. — Тъмните очи на жената се впиха в него. — Дори не си стигнал достатъчно далече в разсъжденията си, за да започнеш да се чудиш каква е цената, нали?

Тайсхрен я зяпна. Откакто бе завършил обучението си в храма, никой не бе неутрализирал защитата му толкова лесно. Беше потресен.

— Искаш помощта ми или не?

— Точно това е. Може би нямаме нужда от твоята помощ.

Тайсхрен примигна изумено и избърса влагата от устата си. Пред него стояха две сили, да, беше готов да признае, че бяха сили, изправени пред пълно унищожение под напора на неизразимо могъщ враг, но се отказваха от неговата помощ?

— Но, островът… хиляди души…

— Хайде стига. Повече загинаха при завладяването на Унта. Не се преструвай, че съдбата им те интересува. Не. Но ако ние с Обо се провалим… е, тогава ти наистина трябва да се намесиш, нали?

— Така ли? Казваш, че не ме е грижа за хората тук, но в същото време ще се намеся, за да ги защитя? Съжалявам, но трябва да те разочаровам, Агайла. Ще се отдръпна от пътя им.

Обо, който бе мълчал толкова дълго, изсумтя при тези думи.

— Нима? — рече Агайла и се обърна на юг. — Наистина ли така ще направиш?

Тайсхрен погледна натам, накъдето гледаше тя. Това, което видя, прогони всички мисли от главата му, сякаш някой бе спуснал завеса и той за първи път видя ужаса, пред който бяха изправени. Сетивата на обикновените хора възприемаха случващото се като една безпрецедентно люта буря, но климатът бе просто страничен ефект на една много по-дълбока битка между съревноваващи се селения. Тайсхрен призова Тирския си Лабиринт и проучи работата на тайнствените магьосници на Ездачите на Бури, Владетелите на Жезъла. Изглеждаше като завеса от енергия, досущ като трепкащата светлина, която понякога се появяваше над северното небе през нощта. Нещото започваше от самите върхове на атмосферата и прорязваше разделителна линия през небосвода, която за разлика от човешките магьоснически манипулации не свършваше във водата, а се гмуркаше надолу в нея. С вътрешното си око Тайсхрен проследи стремглавото й спускане и с ужас видя, че тя продължаваше надолу и още надолу, през дълбоките бездни и незнайните пукнатини в леда, където той зърна сияйно сърце от неземен лед. Сърце, което пулсираше и се издуваше пред очите му. Тайсхрен наруши връзката, замаян от шеметното чувство за сила, каквото бе изпитвал само веднъж преди — като молител пред стария си учител Д’рек, Червеят на Есента, който глозга Света.

— Можеш да решиш да се оттеглиш, Тайсхрен — отбеляза Агайла. — Малаз ще падне и вече няма да е преграда пред нашествието на Ездачите. Но това е една древна тревога, нали? Че ако се освободят от ограничението на пролива, те ще завземат всички морета? Ще се превърнат в заплаха за цялата Империя?

Тайсхрен кимна предпазливо. Още не беше сигурен накъде биеше жената.

— Да. Разбира се.

Агайла потрепери и скръсти ръце пред гърдите си. След това погледна Тайсхрен право в очите.

— Но ако те не искат самия остров? Помисли за това. Какво се намира в Малаз, на един хвърлей разстояние от брега? Ами, ако това не е някаква безмозъчна буря, която се опитва да избяга от пролива, а добре обмислен ход с цел добиването на власт и влияние? — Тя махна с ръка към морско-небесния катаклизъм, широк колкото самия хоризонт. — Кажи ми, Тайсхрен — може ли Домът да издържи на всичко това?

Той трепна и я погледна слисано. Домът? Какво знаеха тези чуждоземни създания за Скръбния дом? Но… какво всъщност знаеха за тях? Ездачите бяха една енигма. Събирателна точка на непознати сили и неизвестни потенциали. В едно беше сигурен — това, което Агайла казваше, беше напълно възможно. Може би островът не беше просто на пътя им. Може би го искаха — може би искаха да го завземат. Тайсхрен прокле Агайла — тя и всички останали, верни на Чародейката, които виждаха всичко и гледаха навсякъде. Но трябваше да помогне. Не можеше да рискува да се случи това, което бе предрекла. И Тайсхрен беше напълно сигурен, че тя бе разчитала точно на това.

— Много добре, Агайла — рече той и се поклони. — Печелиш. Ще разполагаш с моята сила. До последната капка. Ездачите трябва да бъдат спрени.

— Не очаквай да те разцелувам или нещо такова — промърмори Обо.

Отначало Киска си помисли, че сънуваше. Нещо я гъделичкаше, някакво чувство. Струваше й се, че някой я наблюдава. Знанието за това къде спеше бавно се просмука в съзнанието й и тя се събуди.

Тъмнокожа жена се бе надвесила над нея и протягаше ръце към гърлото й. Киска скочи на крака и жената се дръпна уплашено. Ръцете на Киска се стрелнаха към пояса, ръкавите и накрая яката й, но не откриха оръжия. Тя изръмжа.

Жената се изправи и вдигна ръце в помирителен жест.

— Спокойно, дете. Стресна ме.

Киска се огледа. Хатар го нямаше, коланът му с ножове също бе изчезнал. В огнището светеха въглени, а свещите бяха изгорели. Собственото й острие лежеше на масата. Някой стоеше на прага: беше гърбушкото или с други думи именно мъжът, който й бе дал меча.

— Аз съм стреснала теб? — рече Киска и се засмя. Изпъчи гръб и присви очи от болката, която я захапа за хълбока и коляното.

Това бе напанката военен маг, работеща за наемниците. Жената кимна.

— Да. Намираше се под лека опека — лечителен сън. Просто опитвах силата му, когато ти се събуди и го наруши без да се замисляш. Съпротивлението ти е необикновено силно.

Киска изсумтя, пренебрегвайки думите на жената. Какво всъщност целеше тя? Къде беше Хатар? Къде беше Тайсхрен?

— Къде са всички? Кое време е?

Жената коленичи над огнището да стопли ръцете си и може би, за да я увери в добронамереността си.

— Надявахме се, че ти ще ни кажеш. Тук няма никой. Твърдината е празна. А времето? — тя сви рамене. — Малко след десетата камбана за нощта, струва ми се.

Киска взе оръжието си от масата и го прибра.

— Ако искаш отговори, просто се качи горе. Сигурна съм, че Ноктите ще се радват да ти помогнат.

Дрънченето на стомана обяви приближаването на гърбушкото. На слабата светлина на въглените Киска видя, че той носеше ръждив и очукан стоманен шлем. Приведеното му тяло бе окичено с брони на пластове — ризница със стоманени плочи на раменете, гърдите, стомаха и ръцете. Освен това носеше и брадва с дълга дръжка. Киска го зяпна ужасено, убедена, че никой нормален човек не би издържал на огромната тежест.

— Тя не ти мисли злото, момиче — изръмжа той. — Всички са си отишли. Какво знаеш за това, което се е случило тук?

Киска изгледа единия, а после другия.

— Какво значение има? Всичко свърши. Въслата победи.

Жената трепна.

— Била си там? Видяла си?

Тогава Киска си спомни с кого разговаряше и бузите й поруменяха.

— О, Аш. Видях го. Мъртъв е. Съжалявам.

Жената поклати глава и въздъхна.

— Аз не съжалявам. За него е по-добре, че е мъртъв. Трябваше да умре много по-рано. Тези времена не бяха по вкуса му. Все пак… дължа му много.

Киска извърна поглед.

— Е, радвам се, че ти си добре.

— Значи си видяла и него?

Киска потри ръцете си, за да ги стопли. Беше станало неестествено студено. Чувстваше се изстинала и гладна, но освежена, сякаш бе спала цяла нощ. Дори коляното й бе заякнало — все още я наболяваше и бе малко схванато, но вече можеше да го сгъва без да прехапва устни от болка.

— Не. Не го видях. Качих се веднага след това. Въслата каза, че Кел… че те са паднали от балкона. Никой не може да оцелее при такова падане. Поне сто клафтера[19] са.

Лубен и жената се спогледаха скептично.

Засегната, Киска направи крачка встрани.

— Това беше достатъчно за Въслата. Тя каза, че всичко е свършило. Дори… — Киска млъкна и преглътна. — Е, всички се съгласиха.

Но още докато говореше, тя започна да се чуди. Къде бяха Хатар и Тайсхрен? И Въслата? Дали именно Тайсхрен я бе омагьосал с тази лечителна магия — ако това наистина беше магия, както твърдеше жената? Дали бяха излъгали за това какво се бе случило горе? Ако беше така, значи едва ли е било заради нейното присъствие. Не, сигурно са имали други причини, най-вероятно различни причини. Може би бяха излъгали по навик. Малазанският начин, както бе прошепнал Тайсхрен с горчива ирония. Сега Киска долови и самообвинение в думите на Върховния Маг. Тя потърка ръце в бедрата си и извърна поглед.

— Не знам. Мислех, че всичко е свършило.

— Е, не е свършило — рече жената троснато. — Това е сигурно.

Киска я погледна, озадачена.

— Тук има огромно смущение в Лабиринтите — обясни жената. — Чувствам го толкова силно, колкото силна е бурята, насочила се към този остров. Сигурно всички са отишли там.

— Скръбния дом — прошепна Киска, спомняйки си думите на Олег.

Жената я изгледа остро и сякаш преценяващо.

— Да. Скръбния дом. Всичко това — тя посочи към тавана, — е било просто за отвличане на вниманието. Странична атракция.

— Но всички тези трупове. И Аш.

Жената се обърна към въглените в огнището.

— Няма нищо по-убедително от едно клане — каза тя, взе един ръжен от стойката до огнището и изрина останалите въглени, като ги пръсна из пепелта. — Няма какво повече да научим тук, Лубен — обърна се жената към гърбушкото със заповеден тон, който изненада Киска. — Отиваме в Дома.

Лубен изсумтя в съгласие и превъртя брадвата в ръцете си. Киска се замисли. Това, че независимият, циничен гърбушко се подчиняваше толкова безропотно на заповедите на жената, й се стори много показателно. В странноприемницата тя се бе държала като втора по ранг след Аш, който, ако можеше да се вярва на Въслата, беше бивш офицер от бригадата на Подпалвачите на Мостове. Може би рангът й бе равносилен на командир на взвод.

— Вземете ме със себе си — изтърси Киска.

Жената се усмихна на пламенните й думи, но поклати глава.

— Не. Твърде опасно е.

— Ще съм ви полезна. Знам неща.

Жената я изгледа и наклони главата си на една страна.

— Като например?

Киска облиза устните си и опита да си спомни всичко важно, което й бе казал Олег, заедно с нещата, които самата тя подозираше.

— Знам, че трябва да стигнем там преди зазоряване, но използването на Лабиринт би било опасно, защото Хрътките са чувствителни към Лабиринтите и може би дори пътуват през тях, когато си поискат. Знам, че се случва нещо в този Дом. И, че… — Киска се опита да си спомни точната дума, която Олег бе използвал, — че тя може да е портал към Сянката…

— Достатъчно!

Киска млъкна, шокирана. Жената вдигна извинително ръка.

— Извинявай. Но е по-добре някои неща да не се изговарят на глас, където и когато и да било.

Тя се обърна и започна да крачи замислено из стаята. Киска я гледаше напрегнато и отчаяно искаше да се опита да я убеди, но в същото време се страхуваше да не я раздразни с настойчивостта си.

— Ще я държа под око — обади се Лубен от мрака отвъд слабото сияние, идващо от огнището.

Жената изгледа Киска.

— Добре — каза тя. — Щом искаш да дойдеш — ела. Но ще правиш това, което ти казвам.

— Да.

— Името ти е Киска, нали?

— А ти как се казваш?

Жената й отвърна с усмивка, от която черната татуировка на челото й се набразди.

— Корин. Я ми кажи — пътувала ли си някога през Лабиринт?

Първата мисъл на Киска бе да излъже, тъй като се уплаши, че липсата на опит ще сложи край на шансовете й. Вместо това поклати глава, ядосана на собствената си неопитност.

Устните на Корин се свиха за миг и сърцето на Киска подскочи, но после тя сви рамене.

— Няма значение. Просто стой близо до мен. Лубен, ти стой отзад.

Гърбушкото изсумтя нетърпеливо.

— А Хрътките? — попита Киска.

Отново тази смела, жива усмивка.

— Просто трябва да се движим бързо — отвърна Корин и махна с ръка.

Въздухът пред огнището затрептя, сякаш от него бълваше горещина. Появиха се сиви ивици, които изсветляха до блестящо сребърно. Срещнаха се и се сляха, създавайки висящо във въздуха огледало от живак, чиято повърхност се вълнуваше като вода.

От разговорите си с Агайла Киска знаеше, че този Лабиринт бе Тирски, Пътят на Светлината. Беше чувала, че Чародейката, Кралицата на Сънищата, практикуваше Тир.

Корин пристъпи напред и изчезна в плаващия овал от живак сякаш се бе гмурнала в него.

Киска се поколеба, леко уплашена, въпреки любопитството си.

— Побързай, момиче — подкани я Лубен. — Няма да е хубаво да я загубим — ще се скитаме по пътищата завинаги.

Пришпорена от ужаса на тази мисъл, Киска скочи напред. Нямаше представа дали Лубен я бе последвал. Сякаш бе скочила в зала, пълна с огледала. Нейни отражения и отражения на Корин продължаваха оттук до безкрая. Изведнъж стотиците отражения на Корин се обърнаха и посегнаха към нея. Киска стоеше напълно неподвижно, а сърцето й препускаше от паника. Коя бе истинската? Към коя трябваше да се обърне?

Корин изплува от едно свое отражение като плувец, излизащ от водата. Киска протегна ръка и въздъхна облекчено, когато тя срещна плът.

— Къде е Лубен?

Корин придърпа Киска по-близо.

— Всеки върви по свой път в Тир. Сега стой близо до мен.

Те закрачиха напред, без да помръдват или поне така й се струваше на Киска. Според нея изобщо не напредваха, но Корин продължаваше да я тегли напред. Докато изучаваше едно от отраженията си, Киска изведнъж започна да вижда разликите — някои съвсем малки, други стряскащи. В едно от отраженията си тя бе болезнено мършава и облечена в дрипи; в друго бе осакатена — дясната й ръка липсваше от лакътя надолу. Това изпрати трепет надолу по тази ръка — спомен от детството за рана, която бе получила при падане. В трето отражение тя бе облечена в черната роба на Нокът. Киска почти извика от изумление.

— Какво става? — извика тя на Корин и я дръпна назад. — Какво означават всички тези отражения?

Корин се обърна, а татуировките по челото й потъмняха от раздразнение.

— Виждаш отражения?

— Да. Ти не виждаш ли?

Веждите на Корин подскочиха. Беше се впечатлила.

— Така. Значи си природен талант. Тир ти подхожда — заключи тя и отново задърпа Киска напред, като извика през рамо: — Това са просто възможности, фантазии. Не им обръщай внимание. Те не са причината да сме тук.

— А ти какво виждаш?

Корин отговори без да се обръща.

— Вървя по каменен мост над бездна, а навсякъде около мен небето е синьо.

Киска погледна към объркващите, постоянно менящи се сребърни стени, които я заобикаляха — дори отгоре и отдолу.

— Защо? Защо мост над бездна? Как?

Корин хвърли поглед през рамо, а устните й бяха разтегнати в същата тайнствена усмивка.

— Обичам да мисля за нещата по този начин — много по-безопасно е. Що се отнася до това „как“ — е, отговорът ще отнеме години.

Киска кимна и се намръщи. Да. Години обучение и практика. Същите умствени упражнения и медитиране, които Агайла се бе опитала да й натрапи преди толкова време, като се бе отказала едва след като Киска бе отворила един прозорец към покрива и бе рискувала да падне от третия етаж, само и само да не продължава да седи неподвижно с часове и, както самата тя се бе изразила, да се опитва да пресече погледа си. След това Агайла бе спазила уговорката им: бе продължила да я обучава, но вече не я караше да упражнява таланта си. Просто я бе предупредила, че някой ден ще съжалява за този избор.

Киска почти веднага се убеди в това, но проклетата й гордост не й позволяваше да го признае. Същата упорита гордост, която преобръщаше провалите в успехи в главата й и после я караше да се хвали с тях! Сега Киска изпитваше единствено срам от това детинско своеволие. След тази нощ щеше да помоли Агайла да й прости.

Мислите за Агайла и споменът за шумоленето на пищно бродираната й рокля и гъстата й кестенява коса накараха косъмчетата по врата на Киска да настръхнат. Тя се забави, чувствайки се замаяна, след което се закова на място, когато едно от отраженията пред нея се накъдри като повърхността на езеро, в което някой бе хвърлил камъче. То се измени и почерня, разкривайки жена, седяща на брега, блъскана от поривите на ледения вятър и заплашвана от ниските облаци. Жената вдигна глава и Киска видя леля си такава, каквато никога преди не я бе виждала: изтощена, измъчена, лицето й изопнато и бледо, косата й мокра и в безпорядък от вятъра. Агайла вдигна глава, объркана и разтревожена.

— Не тук, дете — рече тя с прегракнал глас.

Киска се хвърли към нея.

— Агайла!

Но отражението пак се промени и от него изплува Корин. Погледът, който й хвърли напанката, накара Киска да си помисли, че й бяха пораснали криле. Татуировките на лицето й сякаш пулсираха.

— Какво, в името на Древните, си мислиш, че правиш?

Киска запелтечи:

— Стори ми се, че видях някой. Някой, когото познавам. Тя е в беда. Трябва да отида при нея!

Корин промърмори нещо и направи яден жест с ръка. Нямаше и следа от предишната й палава усмивка.

— Не усещам нищо. Стой с мен. Това не е място за игрички.

Засегната, Киска отвори уста, за да се оправдае, но жената хукна напред без предисловие. Киска се завтече след нея, опитвайки се да не изостава.

— Трябва да напуснем преди да достигнем целта — извика Корин през рамо. — Нещо е запречило пътя — виждаш ли го?

Зрението на Киска не стигаше по-далече от собственото й отражение, увиснало зад Корин. Чувстваше се така, сякаш вървеше към себе си, но без да може да се достигне.

— Не виждам нещо по-различно от преди — рече Киска.

Но Корин не й отвърна. Беше изчезнала.

Викът замръзна на устните на Киска, когато огледалното сребърно на Лабиринта потъмня и се сгъсти, превръщайки се в непроницаема мъгла. Обучението й я накара да преглътне писъка, за да не издаде местоположението си, тъй като веднага осъзна къде бе попаднала. Това бе третото й посещение в Селението на Сянка.

Киска стоеше на плоска равнина от прах и изтъркана от вятъра пръст. Над главата й бе увиснало бледо оловно небе. От голямо разстояние се надигна протяжен, дълбок рев — вятърът или някоя Хрътка.

Пред нея се извисяваше оголена скала, каквато никога преди не бе виждала. Приличаше на безразборна купчина от огромни кварцови остриета, черни и мръсни като замръзнал дим. Помисли си за камъните, които Агайла държеше в магазина си — купчините кварцове и солни кристали. Опушен кварц! Точно на това й приличаше! И се променяше. Докато гледаше, отделните остриета се изместиха, завъртяха, изчезнаха или станаха повече или по-малко прозрачни. Цялата структура изглеждаше неопределена и постоянно се променяше. Дори не можеше да каже колко бе голяма. Беше красива и сякаш й говореше. Киска имаше чувството, че тя знае отговорите на всяка мистерия и на всеки въпрос, който искаше да й зададе за Агайла. Всичко, което трябваше да направи, бе да влезе и веднага щеше да разбере какво правеше Агайла в момента. Дори къде беше Тайсхрен. Можеше да попита всичко. Съдбата на баща й. Кой ще бъде първият й любовник. Киска направи една крачка към скалата.

Нещо препречи пътя й. Ръка, твърда като камък, я избута назад.

— Не е възпитано да зяпаш от толкова близо — прозвуча бездиханен глас.

Това бе създанието от моста, Еджуокър. Киска примигна замаяно и разтри очите си с ръце. Какво се бе случило? Нима нещо бе… Можеше да се закълне, че се бе случило нещо странно. Тя сви рамене, но държеше лицето си извърнато от кристалната скала.

Отвъд нея пясъците оголваха гранитен хълм, който се спускаше към гладко езеро, в чиито води безцветното небе се оглеждаше като в огледало. На отсрещния бряг се извисяваше гигантска стена от лед; ледникът, който по-рано бе само една далечна крива на хоризонта. Сега ледът се бе ширнал като безкрайна равнина. Над него танцуваха светлини, каквито бе виждала в южните небеса през нощта: дъги и завеси от светлина, които проблясваха и трептяха.

Киска ли се бе придвижила или грамадата от лед бе напреднала?

— Това е Сянка — рече Киска на създанието. То наклони глава в съгласие. — Не трябва да съм тук.

— Но продължаваш да упорстваш.

Тя погледна към празните ями, където трябваше да са очите му — нима се бе пошегувал?

— И ти пак ще ме върнеш?

— Може да се каже, че това е мой дълг.

— Преди да го направиш — какво е това? Онова нещо? — попита Киска и посочи към скалата от кварцови кристали.

— Това е Домът на Сянка. Сърцето на Сянката, така да се каже.

— Наистина ли? Това? Но то е…

— Живо. Точно така. И много опасно.

— Опасно? Но какво ще стане с… тези, които го завладеят?

То сви мършавите си рамене.

— Тези, които сядат на трона, идват и си отиват — каза Еджуокър и вдигна ръка, за да посочи към ледника от другата страна на езерото от разтопена вода. — Но това е истинската опасност.

— Какво е то?

— Нещо чуждо за това царство. Напомня ми на Джагътите, но в същото време е много различно от тях. Те поне приличаха малко на теб. Говори се, че преди много време Джагътите неволно го допуснали в този свят, тъй като ледената им магия станала твърде могъща.

— Но един луд, един убиец може да завземе трона! Няма ли да направиш нищо по въпроса? Той също не принадлежи тук!

Съществото не се извърна от ледника.

— Вярно е. Но това е по-смъртоносната заплаха. Трябва да съм готов в случай, че то си пробие път и достигне Дома.

— Да си пробие път?

— Опитват се да го спрат. Но тази преграда може да рухне всеки момент. Силите на тези, които му противостоят, са на привършване.

Киска почти изхленчи:

— Но Кел… но какво ще стане с трона?

— Съжалявам. Това е малък проблем. Много по-важни неща са заложени на карта по време на това Свързване.

— Малък!

Нещото обърна главата си към нея и на Киска й се стори, че чува как изсушената плът на врата му изпращява.

— Да. Широката перспектива. Наистина съжалявам. Сега трябва да тръгваш.

— Но чакай! Имам толкова много въпроси. Аз…

Опалесцентно сиво се обви около Киска и скри всичко от погледа й като димна завеса. Отнякъде наблизо се разнесоха писъци, викове, трясък на оръжия. Чу жена да крещи нещо — името й?

Киска се приведе, готова за битка. Посегна към издуващата се завеса от дим.

— Корин?

— Тук съм.

Киска се завъртя. Не виждаше нищо друго, освен мъгла. Дали се бе върнала в Малаз? Но къде точно? Озърташе се, взирайки се напразно в гъстата мъгла.

— Корин? — прошепна тя и внимателно изтегли извития нож.

— Тихо — предупреди я далечен глас.

Това Корин ли беше? Що за игра беше това?

— Къде си? Покажи се!

— Точно зад теб — каза някой в ухото на Киска.

Тя замахна, а празният дим се завихри около ножа й. Киска прехапа паниката, която се надигна в стомаха й. Стискаше юмруците си толкова силно, че ноктите й бяха задълбали в дланите. Не мисли за това, което може или не може да се случи: остани спокойна. Това бе война на нерви и тя губеше.

„Ослушай се, момиче“, нареди си Киска. „Ослушай се. Какво чуваш?“ Киска напрегна слуха си и опита да изолира приглушените викове и писъци и да долови нещо друго — шумолене, шепот, дишане. Ето! Стъпка вдясно от нея. И вик на ярост, който беше или много далечен, или заглушен. Лубен?

Отново! Кожа върху камък. Сега зад нея и по-близо. Без да чака нов подигравателен шепот, Киска се хвърли напред с протегнати ръце. Докосна груб плат с дясната си ръка. Сграбчи го и го дръпна към себе си.

Платът бе сив. Поклонник.

Студено острие се заби в рамото на Киска, а ръкавът на убиеца я плесна през врата. Тя разпозна маневрата по позата на противника и реагира напълно автоматично. Хвана ръката, заби лакътя си в гърлото на нападателя и го намушка в гърдите. Поклонникът се свлече на земята.

Киска се хвърли върху тялото и захлупи устата с ръка. Заслуша се. След като се увери, че бяха сами, или по-точно, когато й писна да се ослушва, тя се вгледа в поваления враг. Беше млада жена. Може би ударът й бе развалил магията за дегизиране или падането бе причинило това, но лицето на жената бе оголено, а гуглата й лежеше на калдъръма. Няколко малки балончета се появиха на устните й. Опитваше се да си поеме дъх. Кожата и косата й бяха светли, скулите високи и слаби — красива жена. Може би талийка, от богато семейство. Киска внимателно измъкна камата измежду пръстите й. Ноктите й бяха чисти и поддържани, а дланите меки. Очите на жената проследиха тънкото острие, когато Киска го вдигна пред лицето си.

— Защо? — прошепна Киска.

Жената изхриптя. Дъхът й бе плитък и влажен. Силен вой прониза мъглата — беше като писък в ухото на Киска. Тя все още не можеше да успокои мускулите си, които потрепваха. Жената се усмихна при тази гледка. Това бе в чест на победата й над Киска, триумфална усмивка заради издайническия страх, който бе показала.

Киска изръмжа и се надигна. Огледа завихрените завеси на мъглата. Хрътката към нея ли препускаше? Може би мисията на поклонничката бе да я забави достатъчно, за да може Хрътката да я настигне. Игра на криеница. Киска се прокле за това, че й бе съдействала. Беше останала твърде дълго на едно място като пълна глупачка. Беше реагирала, вместо да поеме инициативата. Беше попаднала право в капана.

Тихо пуфтене я накара да се обърне. Видя две зелени очи, увиснали в мъглата. Зелени — този път бяха различни. Не, че това имаше значение. Киска вече бе виждала хрътка от близо и сега напълно се отчая. Тогава звярът бе разбил врата и сдъвкал десетина тежко въоръжени и бронирани мъже. Сега единствените възможности, които й бяха останали, бе да бъде нападната в гръб, докато бяга, или разкъсана в битка. Тя извика от ярост при тази несправедливост и се втурна към очите с голото острие в ръка.

Спъна се на шестата стъпка. Водещият й крак изрита някаква неравност в земята. Превъртя се напред, оглушена от пронизително огнено пращене и викове на голямо разнообразие от езици. След това удари главата си в стена. Лежеше замаяна, докато над главата й се къдреха фосфоресцентни енергии.

Великанът излезе от вратата на Дома, като се наведе, за да избегне трегера. Чуждоземна, богато украсена броня от бронзови плочи и релефна кожа блестеше на гърдите, ръцете и краката му. Златен пояс бе преметнат през нечовешки широките му рамене, а от друг, около кръста му, висяха два меча. Лицето му бе скрито в шлем от полирано желязо, украсен с бронзови спирали. Ръцете му бяха покрити с ръкавици от бронзови люспи.

Темпър отстъпи назад и хвърли бърз поглед през рамо. Тренек бе запречил паянтовата порта, вдигнал брадвата на нивото на гърдите си. Когато привидението слезе по стъпалата, камъните на пътеката потънаха под тежестта му. Темпър чу смаяни викове зад себе си, прерязани от киселинния смях на Фаро.

— Виждате ли! — изкрещя старецът и гласът му изпляска като камшик. — Глупаци! Предизвикахте Джагъта. Най-великият от тези, които не са успели да подчинят Дома. Вижте срещу какво трябва да се изправите!

Темпър се приближи до портата, но се закова на място, когато Тренек го заплаши с брадвата.

— Пусни ме да изляза, проклет да си!

Поклонниците зад Тренек и Фаро се разпръснаха, като Пралт и Жасмин бяха сред тях. Прикриха се зад ниската стена.

— Войнико — извика Фаро на Темпър, — ти влезе по собствена воля. — Фосфоресцентните проблясъци на енергията от Лабиринта танцуваше върху изтънелите му ръце. — Съжалявам, но не можем да позволим на никой да излезе от двора. Ти направи своя избор.

Какво? Но той бе влязъл току-що. Е, бездната да ги погълне всичките! Стените бяха достатъчно ниски и можеше да ги прескочи. Трясък на мечове накара Темпър да се завърти. Джагътът държеше остриетата си в готовност. Те блестяха, а лунната светлина танцуваше по гладкия метал. Нещото отново ги блъсна. Над Дома избухна светкавица.

Земята се надигна и от недрата й се протегнаха стотици скелетоподобни ръце, които започнаха да рият пръстта и да драпат навън като трупове, опитващи се да излязат от гробовете си. Саянски енергии трептяха по стените, докато клоните на дърветата се гърчеха и люлееха. Целият този шум, воят, пращенето и ужасените писъци на поклонниците оглушаваха Темпър.

От двете страни на пътеката се протягаха жилести ръце, покрити с изсушена плът. Темпър изрита най-близката, но тя сграбчи крака му и използва инерцията, за да се измъкне от земята. Между него и стената имаше гора от грабливи ръце, като злонамерена реколта, която искаше да го издърпа под земята. Зачуди се дали можеше да ги изкоси с остриетата си, но Джагътът почти го бе достигнал. Темпър застана в поза за битка, но се съмняваше, че щеше да издържи повече от един удар. Но точно като Сърджън Рес, Джагътът почти не го забеляза, защото визьорът му бе обърнат към портата зад него. Само краката му се движеха, като ботушите му потъваха тежко в земята при всяка стъпка. Съществото измъкна остриетата си със светкавична скорост. Темпър парира първия удар, но вторият го запрати назад, сякаш го бе блъснала стенобойна машина. Претърколи се и се просна по корем на студената, хлабава почва.

С лице, потънало в пръстта, Темпър се задави и не можеше да си поеме дъх. Чу тежките стъпки на Джагъта през врявата — съществото напредваше към портата. Темпър се чувстваше така, сякаш под него се виеха и гърчеха змии. Глас изкрещя и вкамени замаяните му мисли: „Ставай, човече! Отиди до стената!“

— Добре — рече той на гласа, плюейки пръст. — Движа се.

Все още стиснал мечовете си, Темпър запълзя като изтощен плувец, порещ вълните към далечен бряг. Премина през морето от грабливи, полуразложени ръце — до този момент мъртвите сякаш бяха твърде заети с това да се освободят от пръстта, за да му обърнат внимание. Изведнъж към тупурдията се присъединиха нови звуци — тежко дрънчене като от наковалня и силен вой, който идваше от портата.

Темпър продължи да се влачи. Примитивната стена вече бе на една ръка разстояние, смехотворно ниска, почти безполезна. Зад нея притича един поклонник, без дори да погледне надолу към него. Темпър видя цели трупове, които бяха издрапали от пръстта. Някои носеха древни брони. Нещо сграбчи крака му. Той изрита, но нещото не го пусна. Темпър се превъртя и погледна крака си — скелетоподобна ръка се бе обвила около глезена му. Страхът изтръгна писък от гърлото му и той се завъртя и замахна към нещото няколко пъти. Преряза ръката, но други го награбиха. Темпър продължи да сече. Жилите се чупеха като сухи клони и той успя да освободи крака си.

Все още скован от ужас, Темпър запълзя още по-бързо, но земята под него се измести и напука. Отвътре излезе сладникавата миризма на гниеща плът, а след това през цепките се подадоха пръсти с дълги, черни нокти. Измъкналите се трупове се хвърляха към стената и нападаха поклонниците отвъд нея. Уловиха един за ръкава и го издърпаха в двора. Обвиха тънките си ръце около него и го завлачиха под земята, а писъците му секнаха, едва когато главата му се скри под пръстта.

Темпър се бе облещил, ужасѐн. Бърн да му е на помощ — той щеше да е следващият! Скочи към стената, но нещо го дръпна за крака и не успя да я достигне, като остриетата му одраскаха камъка. Държеше го труп. Темпър го изрита и разбитият му череп се люшна. След това заби юмрук в гръдния му кош и го смаза, а нещото най-накрая го пусна.

В гърлото му се изля гореща горчилка. Можеше да се изправи срещу всеки воин от всяка страна под слънцето — но това! Избута се нагоре и тъкмо се канеше да прескочи стената, когато нещо се заби в хълбока му и го прекатури.

Проснат по гръб в пръстта, Темпър се извъртя, за да погледне стената. Там стоеше Нокът, облечен в черно и стиснал жезъл в ръка. Какво, в името на Финир, правеше този Нокът тук? Виковете и експлозиите от енергия отговориха на въпроса му. Черното се сражаваше със сивото в хаотично меле от дим, мъгла, огън от Лабиринтите и фучащи, развени роби. На портата Тренек и Фаро се биеха с Джагъта и никой не събираше смелост или глупост да се намеси в титаничния им дуел. Покрай стените поклонниците и Ноктите се сражаваха с мъртвите рамо до рамо. Труповете сякаш не толкова защитаваха стените, колкото се опитваха да ги прехвърлят.

Нокътят, който го бе ударил, дръпна гуглата си назад и разкри дълга черна коса и лице, тясно като острието на брадва. Опосум. Мъжът изглеждаше така, сякаш досега се бе сражавал — робата му бе скъсана и опръскана с кръв. Опосум се ухили на Темпър така, както един изгладнял мъж би се ухилил при вида на печен вол.

Темпър го покани в двора с махване на ръка. Опосум поклати глава. Темпър се изправи и понечи да се втурне към копелето, но се спъна. Нещо бе сграбчило глезена му и не го пускаше. Кракът му вече потъваше в рохкавата пръст.

— Да потънеш в Бездната на Гуглата, дано! — изкрещя той.

— След теб! — отвърна му Опосум, надвиквайки експлозиите от магия.

Разярен, Темпър хвърли един от мечовете си към Нокътя, който го изби с жезъла си. Опосум се засмя, махна му за сбогом, отстъпи назад и изчезна.

Темпър се опита да стане, но потъна още повече. Едва не се разплака от безсилие. Почти бе успял! Ако не беше това копеле Опосум, вече щеше да е избягал. С отчаян вик той зарови ръце в пръстта и започна да опипва крака си. Това не беше ръка, а някакъв корен. Хватката му бе желязна. Темпър го задърпа, но нещото бе яко като въже.

Вниманието му бе привлечено от особено ожесточена размяна на магии. Експлозиите идваха от дъното на склона, където малкото останали поклонници се бяха скупчили на едно място и се опитваха да се оттеглят под настъплението на Ноктите. Тренек и Фаро продължаваха да удържат огромния Джагът на портата. Ноктите бяха заменили поклонниците от другата страна на стената, опасваща Дома, но по уплашените им викове Темпър заключи, че не се справяха по-добре.

Сухо пращене го накара да се обърне. Едно от изсъхналите дървета в двора се протягаше към него. Дървото! Проклетото дърво го държеше! Неподправеният ужас прогони всички останали мисли от главата му. Темпър хвърли втория си меч над стената, изтегли двете си ками и заби късите, тежки остриета в земята.

Веднага щом желязото го докосна, коренът помръдна и дървото се разтресе от горе до долу. Темпър си помисли, че го бе надвил, но тогава коренът се обви още по-плътно около глезена му и дръпна крака му още по-дълбоко в земята — до коляното. Темпър изръмжа от болка и ужас, вкара едната си ръка в пръстта и започна да реже и кълца. Сега болката пламна в другия му крак, който също бе издърпан надолу в земята. Темпър започна бясно да сече и да мушка пръстта около себе си. Но веднага след като бе прерязал един корен, друг се обвиваше около него. Клони го сграбчиха за ръцете. Един от предпазителите му за скули вече се опираше в пръстта и той знаеше, че бе въпрос на време преди корен да се обвие около врата му. От мястото, където лежеше, Темпър виждаше дървото, черно на фона на мътното небе. Огледа го. Беше съвсем тънко, чворесто и уродливо. Дънерът не бе по-дебел от китката му, нито по-висок от самия него. Темпър се ухили, мислейки си „Съвсем си ми близо, копеленце“. С вик на ярост, той извади ръцете си от земята и се хвърли напред.

Може би Киска бе лежала в несвяст дълго време — нямаше как да е сигурна. Но изведнъж долови движение с периферното си зрение и чу глас, който бе познат и съвсем близо.

— Много съм изненадан да те видя тук.

Киска примигна и по бузите й се търкулнаха сълзи от болка. Тя присви очи и погледна към набразденото, разкривено от лудостта лице на Олег Викат. Сянката, която мъжът хвърляше, изглеждаше изключително плътна тук, където и да бе това „тук“. До нея се извисяваше купчина безразборно натрупани гранитни и варовикови блокове — точно там бе цапнала главата си.

— Къде сме? — прошепна тя, примижа от болка и разтри черепа зад ухото си.

Олег я подхвана с ръка, за да я изправи и посочи над стената.

— В окото на бурята.

Киска изстена и опря брадичка в ниската стена. Стояха пред единствената постройка в Малаз, в която никога не се бе осмелила да влезе. Старата къща с нелепото име „Скръбният дом“. Може би бе суеверие, но тя никога не бе виждала някой да влиза или излиза оттам и бе използвала това като извинение. Какво я интересуваше нея една изоставена къща?

Намираха се зад къщата, близо до задната стена, която стигаше до кръста й. В двора отвъд нея се издигаха четири големи могили, които приличаха на купчини смет. От върховете им се виеше пара, сякаш наскоро ги бяха обърнали. Сплескани, усукани дървета с черни клони бяха израснали тук-там, привидно безразборно. В единия ъгъл имаше грамада от гранитни плинтове, натрупани като карти и покрити с пълзящи растения, плъпнали из целия двор. Що се отнася до самия Дом — прозорците му изглеждаха тъмни и пусти, а задната врата бе тесен слугински вход, целият обрасъл с плевели, до който се стигаше по стълби.

Нищо не помръдваше освен потрепващите клони на дърветата. Киска чу пукот на светкавици от предния двор. Далечината бе обвита в няколко пласта мъгла, но тя успя да различи труповете, лежащи върху и около стената. Не видя нито Корин, нито Лубен. Къде бяха те?

Тихо съскане върна вниманието й върху Олег. Той гледаше над стената, приведен и напрегнат като настръхнал котарак. Тя погледна натам, накъдето гледаше и не видя нищо.

— Какво има?

— Не ги ли виждаш?

— Не. Къде?

Киска нямаше нужда да пита „Кой?“, тъй като бе доловила омразата в тона на Олег.

— Погледни между двете най-далечни могили. Виждаш ли как се мърда бръшляна?

Киска погледна натам и след няколко секунди видя как рогозката от растителност помръдва и се разтяга, сякаш нещо бе минало през нея. След това бръшлянът почерня, изпуши и се превърна в пепел.

Олег изрева, стиснал юмруци:

— Нееее! Ще избяга!

Обърна се към нея.

— Беше в Сянката. Срещна ли се с Древния?

— Древния?

Олег изсъска нетърпеливо:

— Този, който наблюдава границите.

— О, да. Срещнах го.

— И? Какво ти каза? Къде е той? Ще се намеси ли?

Киска простена вътрешно.

— Не може или по-скоро не иска. Съжалявам.

Ръцете на Олег се стрелнаха към гърлото на Киска, но се спряха в последния момент. Тя отстъпи назад. Олег я изгледа злобно и промърмори нещо, след което започна да търка дланите си в стената, но бързо и треперливо, сякаш камъните бяха горещи и пареха пръстите му.

— Нищо работа — чу го да нарежда. — Ще го видя поробен за цяла вечност! Трябва да е мой!

Магията на Лабиринтите изпращя и проблесна, заслепявайки Киска. Когато тя отново погледна към Олег, той бе от другата страна на стената и пълзеше из двора на четири крака. Към него се протягаха увивни растения, но веднага почерняваха и се превръщаха в пепел.

Скоро той стигна мястото, където бръшлянът потрепваше. Киска чу вик — предизвикателство или предупреждение. Към Олег пропълзя друг мъж, но тя успя само да го зърне, преди между двамата да избухне взрив от златна и виолетова светлина, който разтърси близките дървета и изрина земята около тях. Силата на взривната вълна разтресе стената и събори Киска по гръб. Около нея се посипаха камъни и пясък. Тя се изправи на колене и надникна над стената, като засенчи очите си с ръка от силното сияние. Олег бе коленичил и изливаше змиеподобен бледоморав поток от енергия от ръцете си право върху гърба на мъжа. Въпреки това той продължаваше да пълзи към Дома.

Тогава друга фигура изскочи като пепелянка от изораната могила и обви ръцете си около жертвата на Олег. Фигурата бе облечена в дрипи, които покриваха кльощавото й тяло и издължените, странно несъразмерни крайници. Приличаше на плашило.

Олег извика победоносно и прекрати потока от енергия, който бе призовал. В последвалата тишина ушите на Киска писнаха. Заловеният мъж драпаше и размахваше ръце, докато го влачеха към могилата. Сега Киска го виждаше много по-ясно: нисък мъж от Дал Хон, сивокос и с разкъсани и окаляни дрехи. Келанвед или това, което бе останало от него, заловен малко преди да достигне целта си. Той нададе пронизителен писък и размаха ръце, като напразно се опитваше да се вкопчи в пръстта. Олег стоеше на колене на димящата земя и се кикотеше злобно.

Появи се трета фигура и сърцето на Киска подскочи.

Танцьора! Той залиташе, пелерината му бе изчезнала, а ризата му висеше на парцали. Тялото и ръцете му бяха опръскани с кръв, която капеше върху изораната земя. Преди Киска да успее да го предупреди, той грабна Олег и го вдигна от земята сякаш бе вързоп парцали. Запрати го към гърчещите се фигури. Скелетоподобното създание веднага освободи Келанвед и стисна Олег. Сбориха се. Олег пищеше, а съществото мълчеше. Танцьора се намеси и издърпа Келанвед настрани. Заедно те изминаха последните няколко крачки до Дома и се облегнаха на стената, докато Олег се гърчеше и пищеше, а съществото бавно го дърпаше надолу в пръстта.

Олег изчезваше малко по малко. „Но той е мъртъв — само един дух“, помисли си Киска. Как бе възможно това? Но може би тук, в двора на тази къща, разликата между плът и привидение изчезваше. Може би тук Домът залавяше всеки, който влезе.

Не след дълго дрезгавите крясъци на Олег секнаха. Киска погледна към могилата. Единственото нещо, което помръдваше там, бе пръстта, която хлътваше и улягаше. Междувременно Келанвед и Танцьора се бореха с тясната, изкорубена задна врата. Танцьора най-накрая я отвори и се шмугна вътре толкова бързо, сякаш го бяха издърпали. Келанвед зачака. Той сякаш усети погледа й и се обърна към нея. Киска понечи да залегне зад стената, но нещо я накара, нещо я подмами да остане права. Изнурена усмивка разтегна устните на Келанвед, сякаш би бил развеселен, ако му бе останала енергията за това. Киска се почувства призована да прехвърли стената. Той просто вдигна брадичката си и тя се почувства задължена да влезе. Прехвърли единия си крак през стената. Но камъкът произведе гореща искра, която я прободе, и Киска извика, и падна назад.

Някой в двора изпсува ядно и нещо като огромен юмрук се блъсна в стената. По гърба й заваляха камъни, близнаха я горещи пламъци. Киска скочи на крака и започна да пляска с ръцете, косата и дрехите си, докато в двора отекваше подигравателен смях. Той рязко спря, когато се тресна врата.

Киска хукна. Искаше да тича през мъглата до края на времето, далече от всички тези ужаси, но една сива фигура застана на пътя й. Тя изпищя, мислейки, че Танцьора я бе догонил, за да я убие. Но фигурата се изклатушка покрай нея като ранено животно и се срина до стената със стон. Остана да лежи там, като трепереше и хленчеше. Киска посегна към нея, чувствайки странно състрадание към клетото създание, но дълбок рев и трясък на стомана привлече вниманието й. Вдигна глава и видя как брониран великан се сражава с мъж, въоръжен с огромна брадва и подпомогнат от крехък на вид старец. Магията, която пращеше помежду им, бе разорала и обгорила земята около тях.

Смях. Киска погледна надолу към поклонника. Той беше млад мъж със светли очи, изпълнени с отчаяно примирение, въпреки тихото кикотене. Той изтри устата си, оставяйки кървава диря през лицето си.

— Всичко свърши — рече той и стисна очи от болка. — Загуба или победа… всичко свърши.

Пръстите на хлъзгавата му от кръв ръка се разтвориха и на земята падна кама. Главата му клюмна.

Киска го зяпна.

— Свършило е? — повтори тя.

Той кимна, напълно изчерпан. Киска се канеше да го попита какво точно бе свършило, но отстъпи бързо назад, когато над камъните се подаде покрита с кал бронирана ръка. Тя се обви около врата на младежа и го издърпа през стената. Младежът сякаш изобщо не се впечатли. Изчезна без да се съпротивлява.

Ръкавицата се появи пак, като се улови за стената. Последваха я глава и рамене, главата скрита под боен шлем с предпазители за скулите и врата. Съществото изпъшка, а дъхът му бе влажен и накъсан. Промърмори нещо на себе си. Диви очни белтъци святкаха в мрака на шлема. Киска отстъпи назад. Беше виждала това създание… или нещо, което приличаше на него в Твърдината на Мок. Може би бе избягало точно от там. То се прехвърли през стената и се строполи на земята с трясък. От бронята се посипа пръст. „Така значи“, помисли си Киска. „Беше се измъкнало от гроба“. Но странно защо в другата си ръка съществото стискаше отчупен клон на дърво.

То лежеше на земята и гърдите му се надигаха и спускаха… надигаха и спускаха? Нима беше живо? Киска се опита да реши дали да намушка създанието сега, когато изглеждаше уязвимо, или просто да побегне. Докато се колебаеше, то се преобърна и започна да пълзи, дишайки тежко и дрезгаво. Изведнъж Киска осъзна, че това бе единственият звук в нощта. Всичко останало бе притихнало. Ушите й звънтяха при отсъствието на трясъка на стомана и взривовете магия. Тя се извърна към Дома. Великанът и мъжът с брадвата просто стояха и се гледаха, и изведнъж Киска го позна — пияницата от хана на Кууп! Но как бе възможно това? Нима тази нощ всички бяха загубили ума си? Ръцете на бронирания гигант висяха отпуснати до тялото. Не изглеждаше победен или ранен, просто наблюдаваше търпеливо. Старецът се провикна, обръщайки се към създанието на чужд език, изпълнен с пискливи музикални гласни. След малко великанът му отвърна на същия език.

Нима това бе краят на битката? Киска се огледа. Дворът приличаше на бойно поле, осеяно с трупове — но пък той винаги си бе изглеждал така. Наоколо нямаше никой друг. Хоризонтът бе все така заперден от гъста мъгла. Киска се зачуди дали над града се бе съмнало. Усети до болка познат хлад, сякаш мракът и мъглата бяха част от една обикновена зимна сутрин на остров Малаз, когато рибарските лодки напускаха пристаните със скърцане от морската скреж.

Надолу по склона отвъд портата, черни фигури се появяваха и изчезваха от поглед. Нови сражения? Последни отчаяни дуели? Но тя не чу никакъв звук. Може би това бе поредният номер на мъглата. Въпреки това Киска се почувства изложена на показ. Нещо идваше към нея през мъглата. Фигури, които й изглеждаха познати и веднага след като се увери в това, тя скръсти ръце и се ухили широко.

Тайсхрен и Хатар изкачиха късия склон, като телохранителят подкрепяше магьосника, който накуцваше. Може би беше ранен? Киска не видя рани. Изглеждаше просто блед, измъчен и изтощен. Той поклати бавно глава, когато я позна. Хатар се навъси, сякаш котката, която бе хвърлил в реката, току-що бе изплувала.

Киска се опита да скрие огромното облекчение, което изпита при вида на Върховния Маг. Спомни си начина, по който се бе държала преди — нахакано и предизвикателно. Но това бе момичето, което го бе последвало от пристанището до Твърдината на Мок преди толкова много време. Сега се чувстваше напълно различна. Тя се провикна:

— Добре ли сте? Какво правите тук?

Тайсхрен й отвърна със слаб глас:

— А ти как се озова тук?

— Един приятел ме доведе.

— Приятелят ти е показал лоша преценка.

Киска нямаше търпение да му разкаже нещата, които бе видяла, но ако бе научила нещо тази нощ, то това бе да бъде предпазлива при разкриването на информация. Когато магьосникът се приближи, Киска усети неприятен хлад, който сякаш го бе обвил като зимна аура. От раменете му се виеше пара.

— Какво става там? — попита тя и кимна към фигурите в мъглата.

Тайсхрен се поколеба. След това й отвърна с въздишка:

— Въслата отдавна подозираше, че предатели от ордена й са се присъединили към култа на Сянка. Сега просто разчистват.

Киска изсумтя.

— Разчистват? Защо се изразяваш толкова изтънчено? Избиват поклонниците на култа. Те са врагове, нали така?

— Нещо такова. Стари врагове.

— Е, сега вече е късно за това.

На Киска й се стори, че изнуреното му изражение изведнъж се изостри.

— Какво имаш предвид?

— Имам предвид, че докато поклонниците се жертваха, за да отвлекат вниманието на Ноктите, видях как двама мъже влизат в Дома през задната врата. Двамата, които Въслата твърдеше, че са умрели.

Тайсхрен примижа, сякаш думите й го бяха зашлевили през лицето. Поклати глава.

— Не. Бъркаш.

— Бъркам? Видях ги!

Магьосникът преглътна гневния си отговор и пое дълбоко дъх, за да се успокои.

— Киска — каза той силно и ясно, — ти трябва да грешиш, защото двамата с Въслата се съгласихме, че тези двамата са мъртви. Разбираш ли?

За трети път тази нощ Киска искаше да възрази и да каже „но“, и за трети път осъзна, че ако запази мълчание и устои на това желание, може да спаси живота си. Затова просто кимна на думите на Тайсхрен и стисна зъби. Хатар повтори кимването, като очите му подчертаха безгласното предупреждение.

Тайсхрен махна с ръка, сякаш за да покаже, че всичко това вече бе зад тях.

— Ще видя дали Пазителят иска да говори с мен, а после ще се върнем в Твърдината на Мок. Трябва да дойдеш с нас.

Киска се огледа. От Корин и Лубен все още нямаше следа. Съгласи се. Нямаше представа как иначе щеше да излезе от мястото, каквото и да бе то, където се намираше.

Тайсхрен се освободи от опеката на Хатар и продължи сам към портата, като куцаше силно. Спря на почтително разстояние от стареца и се обърна към него. Киска бе твърде далече, за да чуе думите му. Старецът отвърна остро. Погледът му нито за миг не се отклони от бронирания великан, който стоеше като бронзова статуя на крачка от отворената порта. То бе спряло да напада, но не изглеждаше победено. Киска имаше чувството, че създанието чакаше нещо, може би събираше сили за нова атака. На няколко крачки от него пазачът стоеше с вдигната брадва, готов за битка. Въпреки че бе много висок, той едва стигаше до раменете на гиганта. Но беше почти толкова широкоплещест и тялото му имаше формата на огромна каменна шпора. Досега великанът не бе успял да го надвие.

Двамата мъже си размениха няколко думи. Изглеждаха много различно, но Киска остана с впечатление, че бяха като братя. Може би това бе краят на сражението? Възпитан разговор върху килим от трупове, после топъл огън и утре нова задача? Ами тя? Можеше ли да се върне към предишния си живот на шпиониране и дребни кражби, знаейки нещата, които бе научила тази нощ? Спомняйки си нещата, които бе вкусила? А островът й бе изглеждал малък и незначителен преди!

Изведнъж Хатар замръзна и изкрещя. Киска зърна висок поклонник на Сянката, застанал зад пазача. В следващия миг той се сгърчи и строполи на земята без да издаде звук. Убит на място или поне така изглеждаше.

Великанът се хвърли към портата. Магии от Лабиринтите избухнаха в завеса от наситеночервени и сребърни пламъци и разтърсиха земята, а Киска загуби равновесие и тупна по дупе. Великанът изрева и напредна към границата, а старецът вдигна ръце и вложи цялата си сила, за да го спре.

Киска изпълзя настрани с една ръка, вдигната пред лицето, за да предпази очите си от изпепеляващия блясък. Когато великанът мушна едната си ръка през прага, Тайсхрен се присъедини към защитата. Потоци от сурова магия се стрелкаха нагоре-надолу по хълма в безразборни взривове от светлина. Киска отново загуби равновесие, опитвайки се да устои на огромното натоварване. Чу как Хатар изрева от ярост и хукна към портата. Изчезна в сиянието от чиста, нажежена енергия.

Мигове по-късно телохранителят изплува от горящата пещ, влачейки Тайсхрен след себе си. Стовари магьосника до Киска. Половината коса на Хатар бе изчезнала, а от бузата и ухото му се извиваха струйки дим. Дясната му ръка висеше накриво, опърлена до черно. От дълбока рана там бликаше тъмна кръв.

Киска не видя рани по тялото на Върховния Маг. Крайниците и торсът му изглеждаха непокътнати, въпреки че от носа и ушите му шуртеше кръв, а очите му бяха кървясали.

— Трябва да го заведем да го излекуват — извика Хатар на Киска. Гледаше я като полудял и Киска с ужас видя отчаяние в очите му. — Помогни ми!

— Но демонът… ще избяга ли?

— Само той може да го спре, ако избяга! Носи го!

— Но…

— Вдигни го!

Хатар изхлипа, докато се опитваше да изтегли един от ножовете, втъкнати в пояса му.

Киска преглътна по-нататъшните си възражения. Издърпа магьосника на крака, преметна ръцете му през раменете си и го качи на гърба си. С помощта на Хатар тя хвана увисналите му ръце и се понесе напред, докато краката на магьосника се влачеха зад нея. Хатар я избута надолу по склона. Тя почти се препъна, като при всяка стъпка коленете й пламваха от болка. Очакваше всеки момент да се сблъска челно с нещо в мъглата. Хатар я догони и използва незасегнатата си ръка, за да закрепи Тайсхрен на гърба й. Подтичваха по този начин дълго време, рамо до рамо, след което Хатар я изпревари.

— Следвай ме — промърмори той, докато куцаше напред. Кръв капеше от ръката му като вода от цепната стомна. Въпреки че тежестта на гърба й заплашваше всеки момент да я прекатури, Киска забърза след телохранителя, черпейки сила от неговия пример.

Почти се хлъзна, когато стъпи на влажния калдъръм. Хатар се подпираше на тъмна форма в мъглата: тухлена стена. Той допря главата си в стената и затвори очи. Мъглата изтъняваше в далечината, увиснала на парцали. Киска осъзна къде се намираха.

— Познаваш града — предизвика я Хатар.

— Да.

— Най-близкият медик или лечител? — попита той и облиза устните си. Принуди се да отвори очи. Преди лицето му бе с цвета на щавена кожа, но сега бе бяло като мъглата. — Къде?

Киска се огледа и се замисли. Намираха се в стария град, не много далече от Скръбния дом. Помисли още малко, след което кимна наляво.

— Натам.

Темпър се наслаждаваше на факта, че не бе изгубил съзнание дори за миг — дори когато дървото започна да му шепти.

И едва ли някой щеше да го обвинява, ако беше припаднал, тъй като дървото му бе обещало с дрезгавия си глас да изпрати корени надолу в гърлото му и да се нахрани с кръвта в сърцето му, както и да раздира и разкъсва душата му до края на времето, хранейки се с болката и ужаса му.

Но го беше надвил! Беше го извил, усукал и изтръгнал с корените! Той не се предаде. Никога не се беше предавал. Свирепите и безмилостни военни кампании в Кюон Тали, Фалар и Седемте Града го бяха калили. Самият Дасем го бе избрал от строя: за очевидна твърдоглавост, както се бе пошегувал защитникът. Беше служил на Меча повече от десетилетие. Но сега всички бяха мъртви и той бе останал сам. Последният къс. Ферул и Дасем си бяха отишли. Нима това бе приветствието на Гуглата?

Ръце се обвиха около него и го обърнаха. Лице се взираше в неговото. Жена с татуировка… Корин. Погледът й се плъзна по лицето и надолу по тялото му; не хареса начина, по който прехапа долната си устна, ужасена от това, което виждаше.

— Как изглеждам? — изграчи той.

Тя ахна, изумена от това, че още можеше да говори.

— Толкова зле, а?

— Самият Гугла! Можеш ли да станеш?

— Не знам. Отдавна не съм го правил — отвърна Темпър и опита да се изсмее, но само изхрачи малко кървава пръст.

Появи се второ лице: бледо, разтревожено. Лубен.

— Изглеждаш като залък, който е бил сдъвкан, глътнат и после повърнат.

— Помогни ми да се изправя и ще те напердаша за тези думи.

Те го хванаха за ръцете и го издърпаха нагоре.

— По-късно — изломоти Лубен. — Сега да се махаме оттук. Ноктите и сиворобите са залисани с това да се избиват взаимно. Просто ще излезем през задната вратичка, а?

Темпър забеляза, че гърбушкото бе донесъл мечовете му. Не му отговори, защото бе стиснал зъби в агония — кръвта се връщаше в краката му. Корин го гледаше сякаш бе направен от стъкло и всеки миг щеше да се пръсне на парчета.

От портата прозвуча писък. Лубен се обърна и изръмжа от изненада. Внезапна детонация подкоси новосъбудилите се крака на Темпър и той отново се строполи на земята. Взривът му напомни за стотиците морантски алхимични експлозии, които бе преживявал. Земята се изметна и надигна и дробовете му пламнаха от горещия въздух, който бяха поели. Темпър се претърколи, стиснал шлема си. Над портата се извиваха и гърмяха кърваво червени и сребърни потоци енергия като огромен водопад. В двора на къщата черната фигура на Джагъта се сражаваше с някого.

Темпър се обърна към Лубен и надвика експлозиите:

— Толкова зле, колкото си мисля?

Лубен кимна и се намръщи отвратено.

— Един сивороб повали мъжа с брадвата. Струва ми се, че старецът и още един мъж също си отидоха! — Гърбушкото допълзя до Темпър и взе ръката му. — Самият Гугла ще пристигне всеки момент. Да се махаме!

Темпър взе мечовете си от Лубен и го избута настрани.

— Не. Тези двамата пазеха портата с цел. Не можем да позволим на това нещо да излезе.

— Проклет да си, Темпър! Това не е твоя битка! Остави на Ноктите да се тревожат за великана.

Темпър се засмя.

— Те са твърде хитри за това. Отдавна избягаха.

Корин се хвърли на земята до него.

— Вие, двамата, какво чакате? Да се махаме оттук!

Темпър посочи.

— Виж.

Черна димяща фигура изпълзя изпод водопада от магии. Темпър се изправи и се заклатушка към нея. След няколко крачки Лубен изникна до него и го подпря. Когато наближиха, гърбушкото изсвири с уста при вида на разкъсания труп в краката им. Суровата енергия го бе изпекла. Не можеха да познаят чий е — ръцете липсваха, а от раменете се подаваха бели, сцепени кости.

Темпър извърна лице от пушека и вонята на разтопена плът.

— Фаро — прошепна той.

От портата се разнесе нов гръм. Завесата от магии потрепна и се накъдри като езеро, в което някой бе хвърлил камък. Тя се измени пред очите им.

— Войнико… — изсъска глас и безплътните челюсти се открехнаха.

— Мили Богове! — изграчи Лубен, задави се и отстъпи назад, кашляйки.

— Войнико…

Темпър коленичи до овъгления труп.

— Фаро?

— Мини през процепа, войнико — рече му бездиханният глас, сякаш самата земя бе проговорила. — Поеми товара.

— Ами огньовете?

Трупът вдигна черната си, изпечена ръка и го посочи.

— Приеми Закрилата!

Темпър се почувства отвратен и напълно изстискан. Опря ръце на коленете си. Защо винаги нещата опираха до него? Не беше ли направил достатъчно?

— Приемам — отвърна той, сякаш това бе единственият отговор, на който бе способен и сякаш точно това го бе накарало да дойде на този остров от самото начало.

Темпър погледна към потоците магия и се почеса по брадичката с опакото на ръкавицата си.

— Ами тези пламъци?

Отговор не последва. Той погледна надолу. Трупът лежеше неподвижно. Темпър почувства, че това, което бе държало Фаро на този свят, го бе напуснало. Усети как гърлото му пресъхва от страх. Какво точно бе обещал?

Корин пристигна и клекна до него.

— Старецът?

Темпър кимна и отново погледна към пулсиращата огнена буря. Отвъд нея видя фигури, които се оттегляха в мъглата.

— Вече няма значение.

Усети ръката й върху рамото си.

— Трябва да тръгваме. Веднага.

— Корин… можеш ли да ме предпазиш от тези магии?

— Какво?

— Можеш ли да ме защитиш от тях?

Корин го зяпна, ужасена.

— Ти си луд!

— Можеш ли!

Погледът й прескочи от него на портата, после отново се върна на него. Темпър зърна нещо в очите й — проблясък на боен дух, на жажда за битка. Но страхът го потуши. Тя поклати глава.

— Забрави.

Той погледна към жилетката й, където трябваше да е закачена емблемата с моста и пламъците.

Корин улови погледа му и веднага се изчерви.

— Проклет да си! Как смееш!

Но той продължаваше да я гледа и да чака.

Тя въздъхна и отново погледна към завесата от магии.

— Може би… но за малко.

Той кимна, пое си дълбоко дъх и тръгна към портата.

— Само един удар на сърцето! — извика тя след него.

Темпър продължи да върви.

— Това ще ми е достатъчно — промърмори той, — едва ли разполагам с повече време.

Спря точно пред водопада от енергия и закри очите си от блясъка. Видя неясната форма на великана отвъд.

Завесата изглеждаше много по-тънка и не толкова непроницаема като преди. На Темпър му се искаше да знае точно с колко време разполагаше, преди тя окончателно да се свлече, но отново го бяха помолили да запълни пролуката, точно както бе направил Дасем, и той просто не можеше да откаже.

Лубен изникна до него. Той дори не се извърна към Темпър, за да види реакцията на воина. Темпър погледна към Корин, която сви рамене и оформи с устни: „Много малко време“.

Темпър кимна, нагласи ръкавиците си и отпусна рамене. Забави дишането и успокои сърцебиенето си. Извика на Лубен:

— Влизаме бързо. Ти стой ниско, аз високо.

Лубен кимна отривисто и вдигна брадвата си. Темпър надяна шлема си.

— Сега! — извика Корин.

Темпър скочи в завесата от магии и усети как косата му се подпалва, а доспехите му се нагряват така, сякаш ги бе хвърлил в пещ. Но кожата му не се овъгли, въпреки че енергията пращеше и се усукваше около него. Опърлената пътека, по която вървеше, съскаше под краката му при всяка стъпка. Чувстваше Лубен до себе си.

След само три стъпки сянката на Джагъта падна върху тях. Опитите на съществото да избяга от двора на Дома му се бяха отразили почти толкова пагубно, колкото на Фаро. Бронзовите доспехи димяха на раменете и гърдите му. Металът се бе разтекъл и почернял. Но мечовете блестяха дори по-ярко от преди, сякаш самите те горяха.

Темпър атакува, като замахна високо. Едното му острие се заби в плочка на рамото, плъзна се и рикошира в шлема. Лубен подсече съществото, а после го намушка със смъртоносния шип на върха на брадвата.

Джагътът се обърна и изби шипа, след което посече Лубен през рамото и гръбнака. Гърбушкото се срина до Темпър.

Бяха прахосали първата си и най-добра възможност. През следващата частица от секундата Темпър реши да смени тактиката. Той изрева и се хвърли напред, надявайки се да направи впечатление на полудял от ярост див звяр. След два удара, които си размениха, Джагътът се хвана — създанието отстъпи, чакайки сляпата ярост на Темпър да му отвори възможност за довършващ удар. Но Темпър го бе изтласкал назад от прага на портата. Границата от магии се затвори като затръшната врата.

Темпър спря да напада. Беше награден с частица колебание в своя противник, което говореше за нарушен ритъм. В този миг Темпър почувства удовлетворение от това, че гамбитът му се бе оказал успешен, но и нещо друго: нови сили, които сякаш се изливаха от земята и стрелкаха нагоре по краката му. Оловната тежест на изтощението и болката се отдели от него като пласт мръсотия, отмит от свежа, съживителна струя вода. Над него се спусна вътрешният мир, който го бе превел жив и здрав през хаоса на безброй битки. Позволи си една свирепа, широка усмивка.

Джагътът блъсна остриетата си едно в друго и отново напредна. Темпър не виждаше лицето му, но си представи, че съществото вече го гледаше с нови очи, решено на всичко да го накълца на парчета заради това, че се бе осмелил да му се противопостави. Атаката се изля върху Темпър като вълните на разбесняло се море. Той удържа позицията си, като се приведе ниско под ударите като скала, която не можеше да бъде отместена. Парираше ударите, като внимаваше да не строши собствените си, много по-леки остриета. Джагътът му отваряше много възможности за удар, но Темпър отказваше да ги използва, отказвайки да предаде позицията си.

Скоро той осъзна, че не бе изправен пред смъртоносната артистичност на воини като Сърджън или Дасем — майстори на меча, чиито удари не можеха да бъдат предвидени, защото никой не издържаше достатъчно дълго срещу тях, за да научи стила им. Вместо това съществото разполагаше само със сурова сила, като директния, неустоим устрем на приливна вълна. Остриетата на Джагъта смазаха камъните от двете му страни и изораха земята около тях.

Темпър знаеше, че не бе способен да отклонява такива удари, но нещо му вдъхваше сила, която се вливаше в краката му директно от земята под тях и го караше да се чуди — нима това бе истинска Опека? И ако беше, то на кого служеше той сега?

Точно тогава стилът на атаките се промени — съществото бе изоставило стремежа си да го довърши с един решителен удар и започна да го изтощава с по-безопасни, но тежки и постоянни удари. Това щеше да отнеме повече време, но беше по-сигурно. И Темпър трябваше да се съгласи с тази преценка. Вече бе изразходвал пресните сили, които се бяха влели в него при затръшването на портата. Разчиташе единствено на сляпото си упорство и реакциите му ставаха все по-бавни и по-уморени. Остриетата минаваха все по-близо и по-близо. Изведнъж престанаха да свистят към него.

Темпър се надигна изумен.

Джагътът отстъпваше. Темпър рискува да се огледа. Беше сам. Всички и всичко останало беше изчезнало. Наоколо се ширеха голи, закръглени от времето хълмове. И Домът вече не беше къща. На нейно място се извисяваше купчина мегалитни блокове, която приличаше на срутена грамада. Дори дърветата и могилите в двора бяха изчезнали. Джагътът стоеше неподвижно с вдигнат шлем и гледаше на югозапад.

Многоцветни светлини проблясваха в ясното нощно небе. Видя тъмен купол от съзвездия, странно изопачени. Към хоризонта се протягаше синьо-зелено сияние, каквото бе виждал само веднъж в открито море, когато корабът му бе минал близо до бреговете на вледенените планини Фен. Темпър забеляза, че дъхът му излизаше от шлема под формата на пара, а крайниците му се бяха вкочанили от студ. Къде, в името на Бърн, се намираше?

Джагътът обърна шлема си към него и посочи на юг с единия си меч.

— Провалиха се — рече то на чист талийски.

— Кой се е провалил? — попита Темпър, стреснат от обръщението.

Джагътът проговори отново, сякаш Темпър не се бе обадил:

— Никога не разчитай на несигурни съюзници, човеко. Винаги ще те разочароват.

Темпър си напомни да не сваля гарда си. Играта се бе променила, но нищо чудно да бе станала още по-опасна — беше слушал достатъчно истории за Джагъти, които си служат с хитрост и подаряват отровни подаръци. Той осъзна, че се чувстваше силен. На каквато и сила да служеше, тя очевидно бе решила, че е достатъчно силен, за да спре нападението на създанието. Може би и Джагътът осъзнаваше това и затова се бяха озовали тук. Промяна на стратегията. Почувства силата на погледа му като гигантска ръка, която го буташе назад.

— Знаеш ли кой съм аз, човеко?

Темпър с мъка откри гласа си.

— Не.

— Аз съм Джена. Знаеш ли това име?

Джена? Беше се сражавал с жена през цялото това време?

— Не.

— Наистина ли? — то поклати глава. — Колко дълбоко сте потънали в невежество вие, човеците. Преди много време бях един от учителите на вашия вид. Отгледахме ви от калта. Знаеш ли това?

Темпър удари юмруци в бедрата си, за да ги стопли.

— Не.

— Ние бяхме могъща раса по времето, когато предците ти се обличаха с кожи и се въргаляха в собствените си изпражнения. Дадохме ви огън! Защитихме ви от К’Чаин!

Темпър сви рамене. Той не бе учен, а войник.

— Това, което ти казвам, човеко, е… кажи ми какво искаш и ще го получиш.

— Какво?

— Какво искаш? Можеш да си поискаш всичко. Просто отстъпи. Нищо в твоя свят не е недосегаемо за мен. Може би искаш да управляваш? Ще ти издълбая царство, голямо като континент. Власт? Ще те науча на неща, напълно забравени от всички хора в днешния свят. Богатства? Мога да те заведа на места, където са скрити несметни богатства, които не можеш дори да си представиш. Безсмъртие? Знам как да предпазя плътта ти от зъбите на времето. Отстъпи и всичко това може да бъде твое. Всичко, което си пожелаеш. Какво ще кажеш?

Темпър изсумтя презрително. Някои неща никога не се променят. Сякаш самият старец стоеше пред него и му обещаваше от пиле мляко. Спомни си как съветът от благородници на провинция Кюон Тали бе сключил сделка с Келанвед, след което той ги бе заловил и обезглавил до един. Освен това, знаеше един израз за измама и предателство: да преговаряш с Джагът. Темпър застана предизвикателно и стегна мускулите на ръцете си, за да ги затопли.

— Искам да се върнеш обратно в дупката, откъдето си изпълзяла.

Джагътът поклати глава, сякаш от жал.

— Виждам, че ти липсва достатъчно въображение, за да прозреш каква несравнима възможност се е отворила пред теб. Разочарована съм… но не и изненадана.

Темпър очакваше подновяване на битката след този отказ, но Джена не тръгна към него. Вместо това отново посочи на юг с меча си.

— Идва още едно разочарование.

Без да изпуска Джена от поглед, Темпър си позволи да извърти очите си на юг. Някой бавно изкачваше склона към голия камък. Някой, който беше ранен или сакат. Темпър зачака с вдигнати оръжия. Джена се обади, сякаш за да поддържа разговора:

— Почна ли да се тревожиш за времето тук, човеко? Колко от нощта е изминала? Дали изобщо е изминало някакво време? Ограниченото ти въображение започна ли да обмисля този пипкав проблем?

Всъщност не беше, но Темпър не смяташе да признае това пред Джена. Какво намекваше създанието? Че ще го държи тук, където и да се намираха, завинаги? Възможно ли беше това? Нима трябваше да стои на стража тук до края на времето? Темпър стисна още по-силно дръжките на оръжията си. Забеляза, че железните копчета на ръкавите му вече бяха покрити със скреж.

Джена се извърна.

— Доведох те при Омтоуз Феллак. Това е домът на моя вид. Нашият Лабиринт, както ги наричате вие. Той е нас и ние сме него. Тази нощ на Свързване ми позволи поне това: да посетя стария си дом — шлемът се обърна към Темпър. — Що се отнася до теб, човеко. Времето, такова, каквото го знаеш, не тече тук. Мога да те държа в този Лабиринт цяла ера и да те върна един миг след като сме тръгнали.

Тя втъкна оръжията в пояса около кръста си, след което свали шлема си и го стисна под мишница. Погледна го с блесналите си очи, в които блещукаше нечовешка емоция. От широката й паст стърчаха кучешки зъби, големи като бивни, но с изключение на това, чертите й бяха почти човешки, но твърде големи: чело, голямо като склон на планина, широки скули и лъвска грива, сплъстена и мазна от пот. Десетина малки плитки бяха вързани със златни нишки и кожени каиши — войниците ги наричаха миши опашки.

— Помисли върху предложението ми, човеко — рече тя и скръсти дългите си ръце. — Имаме време.

Светът се срина под нозете на Темпър. Нима бе обречен да се сражава с това чудовище години, може би дори векове? Не се съмняваше какъв край го чакаше тогава — посечен или полудял. Да бъде проклет този Фаро до бездните на Д’рек! Той щеше да знае какво да направи, ако беше на негово място; защо не го бе предупредил? Какво можеше да направи сега? Той беше просто един войник. След като измина цяла вечност, Джена се обърна към някой зад него:

— А какви подаръци носиш ти, скитнико потаен?

Темпър се извърна така, че да държи и двете същества под око. За негова изненада, новодошлият беше съществото, което го бе спасило по-рано тази нощ — Еджуокър. Съсухреното създание притискаше към гърдите си дълъг предмет, обвит в парцали. От него излизаха тънки струйки дим.

Еджуокър спря малко преди да достигне ниската стена и хвърли товара си вътре. Предметът се търкулна и парцалите се развиха. Избухна мъгла, гъста като пушек от запалени зелени листа. Тя се разсея и разкри нещо като жезъл, издялан от скъпоценен камък: кристал, прорязан от лилави, светло сини и жлъчно зелени вени. Нещото се разпени пред очите им, изтля и изчезна.

— Нося доказателството за твоя провал, Джена. Ездачите бяха отблъснати. При това Свързване няма да има успех на този фронт. Поклонниците на Сянката се оттеглиха. И освен това съм тук, за да те спра, ако решиш да поемеш по пътя на Сянката, докато този тук е запречил главния ти изход. Възможностите ти се изпаряват една след друга. Какво ще правиш?

Великанът се обърна към Темпър.

— Чу ли това, човеко? Сега всичко зависи от теб. Само ти стоиш на пътя ми. Виж мъдростта на това да приемеш предложението ми. Не е ли очевидно, че ще те преодолея?

Темпър вдигна мечовете си. Не си спомняше кога ги бе снижил. Обърна се към Еджуокър:

— Тази ме заплаши, че може да ме държи тук завинаги. Вярно ли е това?

Съществото дълго време мълча, преди да му отговори:

— Полуистина. Но какво е времето за теб или за мен? Аз мога да чакам. Времето е нищо за мен.

Темпър изсумтя гневно.

— Аз не мога. Не мога да стоя тук завинаги! Какво имаш предвид? Истина ли е, или не?

— Говориш с един Джагът, човеко. Свързването е като затъмнение между селенията. Дори тук то се случва и преминава. Времето на Джена е ограничено.

Жената Джагът се изсмя презрително. Посочи към съществото.

— Казва ти това, което искаш да чуеш, човеко. Двамата с него сме стари врагове и той знае, че ако отстъпиш, ролята на следващ защитник на пътя ще стане негова. Той ще трябва да запълни пролуката и се страхува от това, че ще бъде унищожен. Той е страхливец, който се надява да извлече полза от твоята саможертва. Не хвърляй живота си на вятъра. Остави него да поеме ролята, която по право е негова — да застане той на твое място.

Темпър се опита да духне в ръцете си, за да ги стопли. Рискува да погледне Еджуокър в очите.

— Вярно ли е това?

— Отново полуистина. Вярно е това, че съм тук, за да не й позволя да спечели свободата си — да застана на пътя й така, както стоиш ти. Но аз мога да й попреча да проникне единствено в Сянката. Всички останали пътища ще останат отворени. Включително този към твоя свят.

— Измама! — извика Джена. — Или ще застане на твое място, или няма да го направи! Не му позволявай да се измъкне от отговорността си.

Темпър сви рамене.

— Аз нямам думата.

Джена пристъпи към него и Темпър с мъка се спря да не отстъпи назад. Вдигна оръжията си толкова високо, колкото смееше, въпреки че жената не бе вдигнала своите. Все пак имаше различни видове оръжия.

— Горкият човек. Аз правя всичко по силите си, за да пощадя живота ти, но ти не ми съдействаш.

Очите й светеха като златни фенери и Темпър примижа. Вместо това се втренчи в туловището на създанието, стисна зъби и зачака.

— Темпър, нали така? — попита Джена и поклати глава, когато той кимна утвърдително. — Но разбира се! Темпър от Меча! — тя протегна ръце. — Каква глупачка съм била. Кой друг може да устои на един Джагът? Но това е чудесно.

Темпър започна да трепери под внезапния порив на леден вятър. Откри, че не може да разтвори юмруците си — бяха замръзнали за дръжките на оръжията му. Не усещаше краката си, а мислите му бяха станали бавни и тромави. Примигна и счупи тънкия лед, сковал клепачите му.

— Какво имаш предвид? — попита той.

Джена снижи гласа си до шепот.

— Имам предвид, че това е чудесно, защото знам със сигурност, че Дасем Ълтър е още жив.

Темпър се сепна.

— Какво?

— Да, вярно е. Жив е. И мога да го открия! Съдбата нарочно е наредила нещата така, че да ни събере — ти, неговият последен и най-прочут другар, и аз, която мога да те заведа при него.

Темпър се намръщи. Устните му бяха изтръпнали от студ, а зъбите го боляха. Той прошепна:

— Лъжеш.

— Не. По този въпрос няма защо да лъжа, защото фактите говорят сами за себе си. Той е жив.

Джагътът се приведе напред и главата й вече бе почти на една ръка разстояние от Темпър. Жегна го остро безпокойство.

— Не говоря ли истината, Еджуокър? — попита Джена.

— Не мога да кажа дали този мъж е жив или не.

— Ха! Не можеш или не искаш? Забележи колко пестелив е станал изведнъж с мъдростта си, човеко.

Мислите на Темпър пълзяха, сковани и лепкави, сякаш и студът бе сковал и тях. Дасем жив? Наистина? Тогава защо трябваше да хвърля живота си на вятъра?

— Ще огранича мъдростта си до един последен коментар, смъртни човеко — произнесе Еджуокър със своя бездиханен, сух глас.

— Какво? — изръмжа Темпър, раздразнен от сухите като пясък думи на съществото.

— Внимавай за студа, човеко. Внимавай за леда, който сковава. Внимавай за мраза, който заглушава.

Темпър чу, сякаш от голямо разстояние, как Джагътът ръмжи, след което зад него отекна силна експлозия, сякаш границата отново бе атакувана. Главата на Темпър бе натежала, а брадичката му опираше в гърдите. Той отвори очи и видя, че дебел пласт лед сковаваше краката му до коленете, а стъпалата му бяха покрити със слой от чисто черен лед, който сякаш бе израснал като кристал от цепнатини в самата земя.

Нещо в Темпър изпищя, вкаменено от първичен ужас. Огнена буря от енергия избухна над главата му. Но вместо да изпепели плътта и разтопи металната му броня, тя накара крайниците му да запеят и Темпър вдигна остриетата си тъкмо навреме, за да парира два мощни удара на Джена. Тя се хвърли напред, обезумяла от ярост. Нападаше с безмилостна целенасоченост, а шлемът й се въртеше на камъните зад нея, захвърлен. Ледът, сковал краката на Темпър, избухна на пара, която бе засмукана от пращящата магия.

Джена ревеше и удряше отново и отново, като сякаш целеше да забие Темпър в земята. Но той удържа на натиска. От земята през него протичаше сила, която се сблъскваше с голата мощ на стоманата, сипеща се над него. Сражаваха се така дълго време, но изведнъж Джагътът вдигна едното си острие и го насочи към завесата от магия. Аурата веднага изчезна, оставяйки след себе си пронизителен гръм, който се търкулна по хълмовете около тях. Джена залитна, като ръмжеше и плюеше като освирепял звяр. Темпър с ужас осъзна, че почти се бе вслушал в обещанията на това разпенено чудовище.

Изведнъж всичко затрептя и нощното небе избледня. Зад Джагъта отново се появиха могилите и дърветата, а над Темпър отново се извиси смръщената осанка на Дома.

Той се разсея за миг и почти бе обезглавен от светкавичен удар, който се заби във върха на шлема му. Острието се вряза в желязото и изви главата му назад. Пред очите му избухнаха искри и главата му се замая. Все пак успя да парира следващите няколко смъртоносни удара, но реакциите му ставаха все по-бавни. Следващият удар отсече няколко люспи от рамото му. Извика от болка, когато острие се впи в дясното му бедро. Защитата му се сриваше. Беше ли издържал достатъчно дълго? Дали бе имало някаква полза от такъв кратък сблъсък?

Джена се изви и опита да отбие хвърлено по нея оръжие: брадва. Но острието се заби в горната част на ръката й и тя изрева от болка.

Точно в този миг Темпър приклекна и успя да събере сили. Джена замахна, но нещо друго полетя към нея над рамото на Темпър: пращяща бяла енергия, която се заби в плочата на гърдите й. Джагътът отстъпи една крачка назад и започна да сипе дрезгави псувни. Но после отново нападна, неизтощима като природна сила. Мощта й изпълни Темпър със страхопочитание. Може би никога нямаше да се умори. А той вече бе напълно изстискан. Стори му се, че чува викове, заглушени от рева на водопада от енергия. Следващата атака бе най-свирепата, хаотична, безразборна и отчаяна. Темпър отклоняваше ударите, а ръцете му се тресяха от болка и изтощение. Джена изпищя от безсилие към небето, след което вдигна ръка и се приготви да хвърли меча си с върха напред.

Темпър знаеше, че вече бе мъртъв. Той неволно напрегна мускулите си и спря да диша. Но вместо да го прониже, Джена се олюля и падна на колене с трясък на стомана.

Дълго време стоя неподвижна, опряла остриетата си в земята.

— Аз съм дотук, човеко — изломоти тя. — Не ми остана нищо.

След това се изкикоти гърлено.

— Сега ще видиш как Домът възнаграждава предателството на своите слуги.

От почвата се подадоха корени, които се обвиха около краката на Джагъта. Тя се опита да ги разкъса с ръце, но те само се затегнаха и я повалиха на една страна. Корени, дебели колкото юмруци, се усукаха около туловището й. Докато я дърпаха надолу в горещата пръст, тя се усмихна на Темпър.

— Внимавай, човеко, иначе и твоята съдба ще е такава.

Златните й очи се задържаха върху неговите, сякаш за да го издърпат със себе си. Главата й потъна под пръстта. Последни изчезнаха ръцете й, все още стискащи димящите мечове.

Темпър примигна, за да махне потта, стекла се в очите му. Опита се да преглътне, но устата му бе пресъхнала. Напълни дробовете си с хладен въздух и видя как мъглата се разсейва. Но тя не разкри нито насечени трупове, нито разкъсани роби, нито разпръснати оръжия. Скръбният дом все така го зяпаше със слепите си очи, но сега около него имаше други сгради. Темпър се изправи, с юмруци, изтръпнали около дръжките на мечовете и тяло, смазано от изтощение. Ръка го докосна по рамото и той подскочи. Залитна като труп и в последния момент успя да се опре в ниската каменна стена.

— Съмна се — рече Корин и го подкрепи с рамо. — Опитахме се да ти кажем…

Лубен стоеше зад нея и се озърташе, сякаш очакваше повторно нападение на поклонниците на Сянката.

— Съмнало се е? — изграчи той. Оформи думата с уста, затъпял от умора. Съмнало се е. Корин се хвърли да го хване, когато краката му се подкосиха и той падна на земята, влажна от утринната роса.

Шеста глава

Развръзки

Силното ухание на къкрещ бульон нахлу в сънищата на Киска. Тя се усмихна, протегна и изсъска, когато всичките й крайници пламнаха от болка. Нещо докосна рамото й и тя отвори очи. Блед, дебел мъж изписка уплашено и се дръпна назад.

— Какво искаш? — попита го тя.

Той се ухили смутено и посочи под нея.

— Престилката си. Лежиш върху престилката ми.

Тя го позна: Кууп, съдържател на Хана на Обесения. Погледна надолу и видя, че бе заспала на дървена пейка, покрита с одеяла, прокъсан юрган и дрехи, намачкани на топка.

— Извинявай — каза тя, мръдна ръката си и мъжът издърпа престилката си.

— Казах ти, че ще се събуди — отбеляза някой от другия край на стаята.

Киска осъзна, че бе облечена в чужди дрехи: дебел вълнен пуловер, от тези, които мразеше, защото я правеха да изглежда като дете, както и дълга пола от кърпен лен. Свали краката си на пода и разтърка очи. Намираше се в частно жилище, на приземния етаж. Вратата изглеждаше така, сякаш нещо я бе изтръгнало от пантите. Улицата отвъд беше пуста и окъпана в слънчева светлина. Момче с мръсни боси крака търкаше тъмни петна на дървения под, а наблизо седеше мъж с дълга черна коса, закриваща очите му и сърбаше яхния, стиснал коричка хляб. Кууп отстъпи към вратата и се поклони от благодарност за престилката си.

— Ще се видим по-късно, Кууп — извика мъжът и размаха влажната коричка.

Кууп отново се поклони. След това се засмя нервно и бързо излезе през вратата.

Киска опита да стане, но болката, възпламенила се в коляното й, я накара да прехапе език и да седне обратно на пейката. Докуцука до масата и се хвана за нея, за да се задържи на крака. Образът пред очите й се размаза, а сърцето й се разтупка като полудяло. Стисна се за хълбока. Болката там заплашваше да я превие.

Мъжът скочи и й помогна да седне на един стол.

— Внимателно — предупреди я той. „Малко късно за това“, помисли си Киска.

Все пак седна, изтръпнала от болка.

— Благодаря. Какво му е на него?

— О, когато пристигна снощи, той много се уплаши. Разбирам, че и ти си имала поводи да се страхуваш.

Тя се засмя.

— Да, аз… — изведнъж млъкна и се огледа. — Къде са те?

— Кои?

— Тай… мъжете, с които дойдох. — Киска скочи и изсумтя, когато болката в хълбока се завърза на възел. — Пак ли са си отишли?

Мъжът я докосна с ръка и накара отново да седне.

— Отпусни се. Имам съобщение за теб, а на огъня има гореща яхния. Хапни си малко.

— Кой си ти? О. Ти си лечителят, нали? Да, ще си хапна малко.

— Казвам се Сийл. А ти?

— Киска — отвърна тя и дръпна пуловера. — Защо съм с тези дрехи?

— А, извинявай — рече Сийл и сви рамене. — Най-доброто, което успях да намеря. Трябваше да изгоря старите ти дрехи.

Той се приближи до черното гърне и загреба една паница яхния.

„Изгорил ги е?“, зачуди се Киска. „Наистина ли е трябвало да ги изгори?“

— Е, Киска. Като говорим за уплаха, снощи ти направо ме втрещи.

Тя пое паницата димяща яхния, откъсна си малко хляб и започна да се храни като невидяла. Не бе предполагала, че е толкова гладна. Сийл я гледаше как се храни с тънка усмивка на уста.

— Къде са те и как са? — успя да попита тя между два залъка.

— Имаме време. Живи са. Единият, мисля че беше равнинец от племената Сети, беше много зле и трябва да отбележа, че съм много горд от работата си по него. Другият… е, той сам се погрижи за себе си. Но се гордея и с работата си по теб.

— По мен?

— Да. Изкълчване и натъртване на костите на коляното. Няколко порезни рани и натъртвания на кожата. И най-лошото: натъртен бъбрек и разкъсани мускули. Най-вероятно резултат от силен сблъсък или удар.

Киска се намръщи, спомняйки си удара. Беше се почувствала така, сякаш масата я бе прерязала на две, но въпреки това бе продължила да тича. Удивително е какво може да направи човек, ако е изплашен до смърт. Тя преглътна и опита да потисне гаденето, надигнало се в стомаха й.

— И?

— И?

— Какво е съобщението? Къде са те?

Сийл изпъна гръб.

— А! Питаш ме какво трябва да направиш за различните контузии, нанесени по тялото ти? Е, аз предписвам обилно хранене. А ако тази вечер ти стане лошо, предлагам ти да повърнеш. За целта можеш да изядеш няколко сварени листа от елша. Освен това те съветвам да не излизаш много през следващите няколко седмици. Почивай си и не се натоварвай излишно. Строго ти забранявам да се биеш и да тичаш. Разбираш ли?

Киска зяпна лечителя и едва сега забеляза изопнатото му лице, хлътналите му очи, потънали в сенки и треперещите му ръце, стиснали паницата. Той улови погледа й и махна апатично с ръка.

— Недей да ми благодариш.

Сийл изглеждаше като пребит. Очевидно бе призовал своя Денълски[20] Лабиринт и го бе изстискал до последната капка, за да постигне това, което е било нужно. Тя подозираше, че му дължеше много повече, отколкото й бе казал. Киска избута паницата настрани за момент и прочисти гърлото си.

— Е, имаш ли съобщение за мен, или нямаш?

— О, да — отвърна той и се ухили, доволен от себе си.

— И? То е?

Сийл размаха пръст.

— А! Лечението винаги има първенство. Дояж яхнията си.

Момчето изникна до лакътя на Киска и я подкани с черпак, пълен с вода. Разсеяна за миг, тя го взе и отпи. Водата беше сладка, хладка и свежа, най-вероятно дошла от кладенец. Тя му благодари. Момчето се бе вторачило в нея с големите си кафяви очи, пълни с любопитство.

— Това е всичко, Джонат — рече Сийл. Момчето се върна при тъмните петна на пода и възобнови търкането. — Синът ми Джонат — похвали се лечителят.

Киска кимна, но след това се опомни и го изгледа навъсено. Напъха още малко хляб в устата си и рече през него:

— Мисля, че знам какво е съобщението.

Сийл се усмихна топло.

— Беше много зле снощи. Не си ли спомняш?

— Не, не си спомням. Съобщението е, че са долу на пристана, нали?

Сийл я зяпна и очите му се разшириха. След това се изкашля и разсмя едновременно, удари се с юмрук в гърдите и започна да се клати на стола.

Киска вече бе на крака. Усмихна му се самодоволно и му махна с опакото на ръката си.

— Добра работа — успя да промълви той. — Много добра, наистина.

Тя изкуцука навън и пое по Пътя на Змиорката.

Жителите на Малаз посрещнаха зората като изумените от късмета си жертви на тайфун, последван от земетресение. Лица се взираха в утрото през прозорци с решетки и едва открехнати врати. Въпреки че слънцето вече се бе изкатерило високо над града и само една тънка връзка облаци разваляше съвършената синя паница на небосклона, повечето жители на острова сякаш още не бяха повярвали, че снощният кошмар е свършил.

Докато вървеше надолу по улицата, Киска видя лица, които я наблюдаваха с тревога. Осъзна каква гледка представляваше, с твърде големия си пуловер и дълги поли, събрани в ръка. Сийл бе избрал най-ужасния миш-маш от дрехи, който бе успял да намери. Все пак трябваше да бъде благодарна, че мъжът имаше някакви женски дрехи в дома си.

Отначало втренчените погледи я дразнеха. След това реши да не й пука. Срещаше групички подозрителни граждани, обикновено скупчени около някаква развалина или тъмно петно на калдъръма. Те си шепнеха и сравняваха истории от миналата нощ, а Киска просто отминаваше, куцукайки, стиснала зъби и масажирайки хълбока си. Хората спираха да шепнат и открито я зяпваха, а когато отминеше отново започваха. Поне не я сочеха, казваше си тя.

Не след дълго Киска стигна крайбрежната улица и видя суетня на палубата на куриерския катер. Хора се качваха и слизаха, носейки снаряжение и запаси. Тя слезе внимателно по стъпалата до пристана.

Позна повечето работници на кея — бяха местни пристанищни хамали. А някои от мъжете на палубата изглеждаха като моряци. Те проверяваха такелажа и дънеджа. Хатар седеше на покрива на каютата и се гледаше в огледало от полирано сребро, облегнато на навито въже. Ръката му бе превързана с бял плат и провесена пред гърдите. Главата му блестеше, гладка и влажна, сякаш току-що я бе обръснал, а половината му лице беше ярко розово, на мехури и намазано с някакъв мехлем. До него имаше кофа, а брадичката му бе насапунисана. Идиотът се опитваше да се обръсне с една ръка.

— Хей! — извика Киска от кея.

Хатар я погледна без да кимне или промълви дума за поздрав. Вместо това удари с юмрук по покрива и отново се обърна към огледалото. Накриви устата си на една страна и се вгледа в брадичката си. На Киска й се стори, че устните му изглеждат странно и изведнъж осъзна, че мустакът му го нямаше — беше загубил половината снощи, а сега се бе отървал от другата половина.

След малко Тайсхрен излезе от каютата. Беше облечен в торбести панталони и дълга синьо-зелена туника. Опашката му бе преметната през рамо и намазана с олио. Изглеждаше така, сякаш бе прекарал цялата нощ в сладки сънища на мек матрак.

— Поздрави — извика той.

— Тръгвате.

— Да. Скоро.

Киска кимна. Чувстваше се глупаво. Навлажни устните си с връхчето на езика си. Това беше. Златната й възможност щеше всеки момент да отплава. Можеше ли да си позволи да я изпусне?

— Вземете ме с вас — избълва тя, облекчена и ужасена от молбата, която най-накрая бе отправила и която бе обмисляла цяла нощ.

Тайсхрен погали устните си с показалец.

— Наистина ли? Официално ли предлагаш услугите си? — попита той, а Киска кимна сковано. — Е, тогава трябва да говориш с моя началник-щаб.

Тайсхрен посочи към Хатар.

Киска посърна. Агайла постоянно й бе натяквала, че трябва да прикрива емоциите си, но след тези думи просто не можеше да не поклати отчаяно глава и да спре раменете си, които увиснаха унило. Молеше се Тайсхрен да се бе пошегувал, но не смееше да го попита. Беше сигурна, че ако скочеше на катера, Хатар просто щеше да я изхвърли през борда — еднорък или не.

— Какво ще кажеш, Хатар? — попита Тайсхрен.

Мъжът продължи да оглежда брадичката си.

— Има потенциал — каза той. — Но оскъдна дисциплина.

— Дисциплина! — извика Киска, която не можеше да повярва на ушите си.

Хатар замръзна, с нож, опрян в гърлото. Втренчи се в нея и дори от това голямо разстояние, Киска почувства леденото неодобрение на този поглед. Тя преглътна и кимна извинително.

— Както казах, оскъдна дисциплина.

— Може би трябва да я научиш — предложи Тайсхрен. — Обучението може да помогне.

Хатар се намръщи.

— Може би — кимна той. — Да. Може би след няколко години, тя ще може да…

— Няколко години!

Хатар скочи на крака и замахна. Ножът изсвистя и се заби в дървения кей пред краката на Киска.

— Може би след няколко години ще се научи да не прекъсва хората!

Киска се намръщи. Проклетата й голяма уста! Проклетото й нетърпение! Искаше да се извини, да им обясни, че това бе много важно за нея. Но този път се въздържа. Още едно избухване и сигурно щяха да я изпратят по живо по здраво. Вместо това клекна, извади ножа и го хвърли на Хатар. Той го хвана и се усмихна.

— Много добре.

Отново започна да се бръсне, като се мръщеше на отражението в огледалото. Киска искаше да се засмее — мъжът сигурно никога не се бе виждал без мустак. Тайсхрен се поклони и хлътна обратно в каютата.

Киска се облегна на една каца и се хвана за хълбока. Гледаше как хамалите разнасят бурета с вода и припаси нагоре-надолу по кея. След това погледна към Хатар. Това да ли беше, или не? Какво беше неговото решение? Мълчанието му се проточи. Трябваше ли да каже нещо?

— Е?

Хатар вдигна глава.

— А?

— Е? Какъв е твоят отговор? Предложих услугите си. Приемаш ли?

Хатар погледна огледалото и прокара острието по брадичката си.

— Тръгваме след две камбани. С теб или без теб — рече той и я посочи с ножа. — Разбираш ли?

— Да! О, да!

Тя хукна надолу по кея, но изведнъж се закова на място, обърна се и го посочи с пръст, сякаш за да го спре да не отплава веднага.

— Да. Ще бъда тук. Абсолютно. Благодаря. Ще видиш!

Киска отново драсна и изкачи половината стъпала, преди хълбокът й да се схване и дъхът й да секне. Тя изпъшка и се хвана за изваяната амбразура, за да не падне. „По-бавно, момиче“, каза си тя. „Не припадай точно сега. Спокойно“. Първо щеше да говори с Агайла, а след това трябваше да се прибере вкъщи, за да съобщи новините на майка си. Тя щеше да се зарадва, нали? Да, разбира се. Агайла щеше да я подкрепи. И щеше да й пише. Веднага, когато намереше време.

Киска крачеше по нанагорнището на улица „Корал“, а слънцето топлеше врата и бузите й. Горещите лъчи източиха напрежението от мускулите й и успокоиха болката, сковала цялото й тяло. Беше много по-спокойна и уверена, отколкото се бе чувствала някога. Нима това сладко усещане се дължеше на знанието, че съвсем скоро щеше да обърне гръб на този остров — и може би никога повече нямаше да стъпи тук? Киска се наслади на тази мисъл.

Минаваше покрай хора, които замаяно кръстосваха улиците и зяпаха разрушенията след битката, счупените прозорци и сринатите къщи. Те се гледаха втренчено, сякаш искаха да се уверят един друг, в присъствието на такива неопровержими доказателства, че предишната нощ е била само един луд кошмар.

Киска завари улица „Заможна“ необикновено пуста. През всеки друг ден от годината тя щеше да бъде задръстена от търговци, клекнали на рогозки или заобиколени от стоките си, натъпкани в кошници. Дори помиярите, които обикновено тичаха насам-натам и лаеха пронизително, бяха изчезнали. Може би бяха ужасени от миризмите, предположи Киска. Почука на вратата на Агайла. Гирляндите от изсушени цветя висяха отпуснати, а мускусната им миризма изненада Киска.

— Лельо! Ехо! Там ли си?

Докато Киска чакаше, една старица буташе кола с момици нагоре по улицата. След малко я облегна на една стена, извади лулата от устата си и кимна за поздрав.

— Добро утро — отвърна Киска.

— Да благодарим на Бърн и на Дамата за него!

— Да. Да им благодарим.

Старицата издиша кълбенце дим, след което обяви:

— Почти бях изядена от едно от тези създания.

— Така ли?

— О, да. Но цяла нощ се молих на самия Гугла и демоните ме пожалиха.

— На Гуглата? — повтори Киска стреснато.

— О, да. На Гуглата се молих. Старият Дрънкач на Кокали. Моля те, пощади душата ми, бедната ми, немощна, износена душа. Вземи тази на съседа ми. И виж ти — той взе душата на съседа.

Старицата се изкикоти и намигна.

Киска се засмя нервно. Опонн да я избави от този луд остров! Отново почука на вратата, докато старицата гонеше мухите от момиците си.

— Агайла! Отвори! Аз съм, Киска.

Тишина. Киска бутна тежката дървена врата и тя се отвори. Изненадана, тя надзърна в мрака на магазина. Наведе се през прага и извика:

— Агайла?

— Влез, момиче — подкани я старицата от другата страна на улицата. — Никой не влиза там, ако тя не иска. Давай смело.

Киска влезе и затвори вратата. За всеки случай пусна резето.

— Лельо?

Нищо. Тя се мушна между рафтовете. Откри Агайла в задната част на магазина, седнала на стол и обвила главата си с мокра кърпа.

— Лельо?

Агайла вдигна кърпата и се вторачи в нея с мътен поглед.

— О, здравей, дете.

— Лельо, какво правиш?

Агайла се облегна назад и притисна кърпата в лицето си. От паницата с вода на съседния стол се виеха тънки струйки благоуханна пара.

— Простудих се.

— О. Добре ли си?

— Да, да. Просто съм изморена. Много, много изморена — отвърна тя и махна с ръка към Киска. — А ти? Виждам, че си жива и здрава.

Киска дръпна един стол и седна до нея.

— Да, добре съм. Лельо, случи се най-прекрасното нещо. Днес е най-страхотният ден в живота ми…

— Напускаш Малаз.

— Лельо! Как разбра?

— Единственото нещо, което може да те направи толкова щастлива.

Киска хвана ръката й.

— О, лельо. Не, че искам да те напусна. Просто трябва да се махна от този остров. Разбираш това, нали?

Агайла покри ръката на Киска със своята и се усмихна.

— Да, дете. Разбирам.

След това се преви в пристъп на остра кашлица и закри устата си с кърпата.

Киска я изгледа тревожно. Откакто познаваше Агайла, не си спомняше някога да я бе виждала болна.

— Наистина си добре, нали?

— Да, да. Добре съм. Просто нощта бе много изморителна за мен. Една от най-изморителните, които помня.

Киска я огледа критично.

— Стори ми се, че те видях…

— Просто си сънувала, дете. Едно видение в нощ, пълна с видения.

— Все пак имаше нещо…

Призрак на усмивка разтегна устните на Агайла.

— Просто сенки.

Киска не й повярва, но времето напредваше. Тя се изправи.

— Трябва да тръгвам… не мога да се бавя.

Агайла се хвана за стола и се изтласка на крака. Киска я подхвана.

— Да, да — рече й тя. — Разбира се. Тръгвай. Тичай при скъпата си майка. Да се увери, че си добре.

— Да, така ще направя. Благодаря ти, лельо. Благодаря ти за всичко.

Агайла я дръпна към себе си и я прегърна. Целуна я по челото.

— Изпрати ми писмо скоро или се кълна, че ще ти изпратя проклятие.

— Ще ти пиша.

— Добре. Сега тичай. Не карай Артан да те чака.

Киска бе преполовила улица „Заможна“, преди в главата й да се пръкне въпросът: „Откъде Агайла знаеше това име?“ Тя се закова на място и почти реши да се върне, за да я пита. Но времето я притискаше и Киска подозираше, че сбогуването с майка й щеше да отнеме много повече време, отколкото си бе мислила.

Въпреки че погледът му се пресичаше и трябваше да почива на всеки десетина крачки, за да не се строполи в несвяст, Темпър продължаваше да се изкачва по Крепостния път към Твърдината на Мок. Това, че бе станал от леглото и ходеше, беше истинска лудост, но нямаше да пропусне тазсутрешните събития за нищо на света. Около главния вход на крепостта вече се бе събрала тълпа — търговци и граждани, изпаднали в паника, които отправяха молби и оплаквания към Под-Юмрук Пел. Облечен в дебела пелерина, която бе взел от Хана на Обесения, Темпър си проправи път през шарената сган. Откри Лубен да хърка в един стол, облегнат на влажната стена. Гърдите под жилетката му бяха омотани с бинтове.

— Събуди се, мързел такъв!

Едното око на гърбушкото се открехна. Темпър се учуди колко червено изглеждаше то. Лубен го огледа от краката до петите. Облиза устните си и се намръщи от вкуса.

— Какво, в името на погребалната яма на Гуглата, правиш тук?

— На дневна стража съм.

— На какво? Дневна стража? Богове, човече, почини си малко! Караш ме да се чувствам стар само като те гледам. Вземи си болничен.

— И какво — да изпусна зрелището?

Лубен изсумтя.

— Е, щом искаш… — отвърна той и му подаде една калаена манерка. — Да се подсилиш малко за изпитанията, които те чакат.

Темпър прибра манерката под ризата си.

— Благодаря. Ще се видим по-късно.

Лубен се намести на стола си, изсъска от болка и изпъна гръб.

— Предполагам. Ако не успея да ти избягам навреме.

Преди да стигне казармите, Темпър бе заговорен цели четири пъти. В крепостта цареше хаос и имаше повече напрегнато шептене и пребледнели лица от когато и да било преди. Изкикоти се на това, докато внимателно навличаше ризницата и стражарската си униформа. Искаше да се разсмее, но вместо това стисна зъби, разтри схванатите мускули на ръцете си и изпъна натъртения си гръб. Други стражи постоянно влизаха и излизаха и Темпър с удоволствие отбеляза, че повечето бяха живи и здрави, въпреки че на никой не му се приказваше. Единственото лице, което не видя, бе това на онзи негодник Ларкин.

Темпър спря Уес, млад новобранец от долините на юг от Ли Хенг.

— Къде е Ларкин?

Младежът го зяпна, а очите му се разшириха от удивление.

— Не чу ли?

Стомахът на Темпър се сви.

— Какво да съм чул?

— Арестуваха го. Снощи отказа да застане на поста си. Наруши заповедите.

Темпър избухна в смях, което накара Уес да подскочи от изненада. Той ахна.

— Обвинението е много сериозно — скара му се мъжът.

Темпър му махна да се пръждосва. Младежът го изгледа любопитно през рамо, след което се отдалечи.

Все още кикотейки се, Темпър взе копието си и тръгна към вътрешното стълбище. Чувстваше се в по-добро настроение, отколкото някога си спомняше. Чейс стоеше на укрепленията. Само преди ден Темпър не би повярвал, че някога ще се зарадва да види младоликия офицер, но тази сутрин се случи точно това. Като никога Ноктите бяха оставили на мира местния гарнизон.

Чейс се обърна към него.

— Закъсня, войнико — сопна му се той, но звучеше по-скоро разсеян, отколкото ядосан.

— Сборих се с една бутилка снощи и загубих — отвърна Темпър и се облегна с лакти на зъбера.

— Защо ли не съм изненадан? — рече Чейс с презрение.

— Е — започна Темпър и махна към вътрешния двор и мъжете, които се лутаха назад-напред, — каква е цялата тази суматоха?

— Искаш да кажеш, че не знаеш?

— Не — провлачи Темпър, — не мога да кажа, че знам.

— Костите на Гулгата, човече! А си страж тук! — възкликна Чейс, но успя да овладее възмущението си. Изглеждаше неспособен да проумее пълната липса на заинтересованост на Темпър. Почти му обърна гръб, отписал го като загубена кауза, но вместо това въздъхна. — Докато снощи си се търкалял пиян под масата, тук имаше опит за покушение срещу официалното лице — съобщи му той, след което се приведе към него и снижи гласа си. — Чух, че сражението било бързо и особено брутално.

— Така си чул, а? Искаш да кажеш, че гарнизонът не е бил вдигнат под тревога?

Чейс прочисти гърлото си, внезапно смутен. Извърна поглед.

— Не. Всичко се е случило горе, в кулата. Не чухме нито звук.

Темпър скри усмивката си. Човекът звучеше разочарован. Темпър се почеса по брадичката и каза:

— Ами нощната стража?

Чейс се приближи, напълно забравил неодобрението си отпреди малко.

— Точно така! Чух да казват, че цялата нощна стража не видяла нищо! Какво ще кажеш за това?

Темпър примигна.

— Моля?

— Лабиринтите — прошепна Чейс и му намигна. — Не сме имали шанс.

— Аааа — кимна Темпър разбиращо. — Колко несправедливо от тяхна страна, а?

Чейс се извърна, а в лешниковите му очи проблесна гняв.

— Ето пак! Винаги се подиграваш и не взимаш нищо на сериозно. Е, всичко опира до шанса, да знаеш. Близнаците на шанса и времето. Просто си имал повече късмет. Така че едно ще ти кажа — Гуглата да те отнесе, дано! Къде беше ти, когато Твърдината гореше, а? Под масата, прегърнал шишето! Освен това изглеждаш така, сякаш си се бил с някой друг пияница!

Чейс се отдалечи с маршова стъпка и Темпър се загледа в гърба му. Не беше сигурен как да възприеме този изблик, така че просто се изхили тихичко на себе си. Ах, младост! Толкова убедена в способностите си, но и толкова несигурна в тях. Темпър се облегна на зъбера и положи главата си на варовиковия зъбец. Чувстваше се така, сякаш коне го бяха влачили през камъни, което всъщност не беше чак толкова далече от истината. Но не успя да спре самодоволната усмивка, която разцепи лицето му на две; отново го беше направил. Отново се беше мушнал в пролуката. Отново бе удържал крепостта.

През цялата минала година бе правил едно-единствено нещо — бе бягал. И един въпрос го бе преследвал навсякъде: беше ли му останала достатъчно сила? Можеше ли отново да застане на стража? И дори по-важно от това: беше ли останало нещо, за което си струваше да се бие? Е, сега знаеше и се чувстваше по-добре. По-уверен в себе си. Дори чувстваше благодарност за всичко, което се бе случило.

Особено Корин. Нямаше да успее без нея. Трябваше да й каже това тази вечер и да я попита дали възнамеряваше да остане, при положение, че това, за което бе дошла на острова, бе приключило. Може би дори щеше да й признае, че се надяваше да остане, защото подозираше, че ще прекара много време на този остров. Много вечери в Хана на Обесения на Кууп.

Темпър разтри рамото и протегна крака си, като през цялото време се мръщеше. Поне нямаше да заспи, тъй като половината мускули в тялото му пулсираха от болка. Ветропоказателят на крепостта стоеше напълно неподвижен. Темпър го зяпна — проклетото нещо изглеждаше замръзнало срещу вятъра. Извърна се от блясъка на деня и се отдаде на това, което винаги облекчаваше работата му: да съзерцава морето.

Ниско долу заливът блещукаше сънливо. Проливът сякаш задържаше дъха си. В трепкащата далечина се виждаха няколко бойни кораба. В пристанището бяха закотвени търговски каравели и барки, които нежно се поклащаха на вълните. Погледът на Темпър попадна на куриерския катер. Платната му бяха опънати и той се отдалечаваше от залива с голяма скорост — дори при това спокойно море. Беше го видял да пристига малко преди здрачаване вчера, а днес отново бе поел на път малко преди обедната камбана. Пратката е била доставена, предположи Темпър.

Каква нощ за извършване на куриерска доставка! Той мързеливо се замисли за това съвпадение. Възможно ли бе това да е Въслата или някой друг, на път за Унта или отвъд? Едва ли. Твърде обикновен транспорт за тях. Въслата и другите вече щяха да са напуснали острова чрез Лабиринтите. Във всеки случай той им пожела на добър час и се надяваше нито един от тях повече да не стъпи на острова.

Отпи от манерката, за да отпразнува тази мисъл.

Епилог

Еджуокър куцукаше бавно през залата с кривите стени, тъмни като стъкловидна нощ. Следваше диря на пода, иначе покрит със слой прах, дебел един пръст. Дирята свършваше пред двама проснати мъже, неподвижни като самия прах. Еджуокър спря и дълго гледаше надолу към тях, сякаш търсейки признаци на живот.

— Какво, в името на Безименните, искаш? — изграчи единият.

Еджуокър наклони глава в плитък поклон.

— Поздрави и добре дошъл, Господарю, в Дома на Сянка.

Този, който бе проговорил, се изправи в седнало положение и щракна с пръстите на лявата си ръка към някой, който беше зад рамото на Еджуокър. Той се обърна и видя двойник на лежащия мъж, стиснал оголени остриета. Когато Еджуокър се приближи, за да разгледа тялото на пода, то изчезна.

Седналият мъж се изкикоти.

— Извинения. Старите навици умират трудно. Ти си?

— Еджуокър.

Мъжът кимна замислено.

— А, да. Спомням си името. Споменават те… тук-там.

Мъжът вдигна едната си ръка.

— Помогни ми да се изправя… а това е… Котильон.

Оръжията в ръцете на Котильон изчезнаха и Еджуокър видя, че не бяха истински оръжия, а сенките на оръжия и осъзна, че отсега нататък тези двамата щяха да създават каквото си поискат от суровия материал на тяхно разположение.

Мъжът се изправи на крака и посегна към гърдите на Еджуокър. Изгърбен и прошарен, той изглеждаше като грохнал старец, но движенията му бяха бързи като на котка. Мъжът се огледа. Погледът му попадна на изкривените измерения на залата и веждите му се сключиха недоволно.

— Не — реши мъжът. — Изобщо не ми харесва.

Махна с ръка и залата загуби очертания и се промени. Еджуокър се озова в главната зала на крепостта. Босите му крака бяха стъпили върху каменни плочи, а в едната стена зееше каменно огнище. Над главата му се протягаха черни греди към мрака отвъд. Мъжът се огледа и кимна, доволен от себе си.

— Така е по-добре. Засега. Котильон, искаш ли да направим обиколка на Владението?

— Ами този?

— А. Еджуокър. Ти можеш да бъдеш наш водач.

— Не мисля.

Старецът застина. Примигна и рече:

— Съжалявам. Какво каза?

— Не изпълнявам заповедите ти.

Бастун смушка Еджуокър в гърдите. Не можеше да си спомни кога се бе озовал в ръцете на старчето.

— Може би трябва да призова Хрътките, за да те разкъсат на парчета?

— Няма да направят това.

— Наистина ли? Защо?

— Защото всички сме едно семейство. Роби на Сянката.

Старецът се втренчи в него и веждите му подскочиха.

— А, разбирам. Бил си похитен от Сянката. Роб си на Дома. Много добре. Ще преглътна малките ти своеволия. Но помни, че ти може и да си роб на Сянката, но аз владея Сянката. Никога не забравяй това.

Еджуокър не отвърна.

Старецът се облегна с ръце на сребърната вълча глава на бастуна си. Той и неговият другар Котильон постепенно избледняха, като истински сенки, огрени от събралата се лунна светлина. Не след дълго напълно изчезнаха.

Еджуокър се обърна и излезе от Дома с куцукане. Щом се озова в откритата равнина, той се насочи към пустия хоризонт. Пясъчни вихрушки го следваха по петите. Колко пъти, чудеше се той, бе слушал същите или подобни думи от претендент за Трона? Никога ли нямаше да се научат? Колко дълго щеше да издържи този, чудеше се Еджуокър. Запита се как бе възможно нито един от дългата върволица претенденти да не си бе направил труда да научи защо Тронът бе празен. Все пак… може би имаше някаква причина за това.

Въпреки това присъствието на този обещаваше нови и интересни времена за Сянката. Трябваше да бъде благодарен на тези мъже, защото в крайна сметка единственото нещо, което присъствието им можеше да донесе на неумолимия безкрай на Селението, бе потенциалът за промяна и чрез него — възможността за… развитие.

Странното създание не приличаше на нищо, което момчето и сестра му бяха виждали преди. Бяха излезли да ловят раци на вечерния отлив и го откриха заклещено между две облепени с миди скали, полузаровено в пясъка. Въпреки приглушените молби на сестра му да се махат оттук, момчето взе една пръчка и бодна бледата форма с върха.

— Това е удавник — прошепна момичето слисано.

— Не е — отвърна брат й, който се отнасяше с пренебрежение към знанията на сестра си за ловенето на риба и за всичко останало. — Има люспи. Риба е.

Момичето надникна над рамото на брат си, коленичил до бледото нещо. Блясъкът на чезнещата дневна светлина й напомни за сиянието, което всяка нощ оцветяваше гребените на вълните. За да подразни брат си, тя попита:

— Така ли? Каква риба е тогава?

Лицето на момчето се нацупи от раздразнение при този глупав момичешки въпрос.

— Не знам. Голяма. Определено смърди на риба.

Миризмата не можеше да се отрече. Но момичето не се задоволи с това обяснение. Стори й се, че вижда око, което ги гледаше през плетеницата от водорасли в единия край на тялото. С надеждата да изплаши малкия си брат и той да се съгласи да се махнат оттук, тя прошепна:

— Труп е. Удавник. Ела, иначе призракът му ще те погне.

Момчето я изгледа предизвикателно.

— Не ме е страх.

Сестра му не отвърна, защото бе видяла как бледата форма помръдва. Тя вдигна ръка, лъскава в мрака. Водораслите около лицето се свлякоха, разкривайки ъгловати като остриета черти и очи от разтопено злато.

Момичето изпищя. Момчето извика от ужас, когато студената ръка се обви около глезена му. Двете деца се деряха в пустия здрач, а устата на нещото мърдаше, но думите бяха заглушени от двойните писъци. След това създанието освободи крака на момчето.

Хълцайки, то побягна на четири крака, а сестра му хукна пред него и го задърпа за туниката, сякаш нещото все още стискаше глезена му. Тялото зад тях се свлече сред скалите.

След залез-слънце една самотна факла наближи скалите. Приливът се пляскаше и пенеше сред черните им, влажни зъби. Старецът заобикаляше локвите и деретата, издигнал факлата високо. Насрещният вятър развяваше дългата му бяла коса и брада. На брега светещият фенер разкри братчето и сестричето, стиснали ръцете си.

Старецът напредваше бавно и предпазливо. Размахваше факлата пред себе си, осветявайки пропасти между скалите и дълбоки вирове. Обърна се към децата и извика:

— Тук?

— По-нататък — отвърна момичето задъхано.

Старецът изтегли нож от колана си. Острието бе тънко, но остро. Размени ножа и факлата в ръцете си и продължи да навлиза в прилива. След като ледената вода стигна кръста му, той реши, че е нагазил достатъчно навътре. Щеше да се качи на последните останали високи скали, щръкнали като бастион сред вълните, след което щеше да се върне при внуците си и да им каже, че призракът се бе върнал на дъното на морето.

Братчето и сестричето гледаха как дядо им се катери по хлъзгавите скали сред пръските на придошлите води, а след това изчезва в процепите помежду им. Чакаха, умълчани и пребледнели. Не смееха да продумат. На момичето й се струваше, че дядо им се бавеше твърде много. Брат й прочисти гърлото си и прошепна:

— Мислиш ли, че го е хванало?

— Шшшт! Разбира се, че не — утеши го момичето. Но се чудеше — ами ако наистина го бе хванало? Какво можеха да направят те? Къде можеха да отидат? В града? Пайър бе на един ден път оттук. И освен това на каква помощ можеха да разчитат там?

Момичето бе изтръгнато от мислите си, когато брат й рязко си пое дъх и ледената му ръка стисна нейната до болка. Тя вдигна глава и видя как призракът слиза по скалите. Но той носеше факла и никой призрак не би носил факла, независимо от това колко бе могъщ. Докато гледаше как дядо й стъпва от скала на скала, една нова, още по-смущаваща мисъл нахлу в главата й: дори дядо им да се върнеше жив и здрав, как можеха да бъдат сигурни, че призракът не го бе обладал? Тя бе чувала, че привиденията са пословично хитри създания и кой можеше да каже какво се бе случило в мрака, между скалите и морската пяна?

Дядо им най-накрая издрапа от водата, ухилен широко. Той обясни на брат й, че призракът се бе върнал на дъното на морето. Но тя знаеше, че той лъжеше. Призракът го бе обладал. Виждаше това в очите му — виждаше нещо ново в тях, нещо, което не беше там, когато бе тръгнал. Брат й бе твърде малък, за да го забележи. Но нещото беше там и не си отиде, дори когато той им каза, че морските духове често посещавали брега, но после винаги се връщали в дълбините, точно както бе направил този. Тя кимна, но не можеше да я заблуди. Реши да го държи под око.

Докато вървеше към вкъщи, старецът не чувстваше ръката на внука си, стиснала неговата и не забелязваше умисленото изражение на внучката си, която вървеше след тях с фенера. Вместо това виждаше кипналите кехлибарени очи на мъжа от морето с коса от водорасли — Ездачът на Бури. Ездачът му бе проговорил и за свое изумление старецът го бе разбрал. То се бе обърнало към него на развален корелски, езикът, който говореха на острова южно от Канала, където Ездачите и жителите на Корел воюваха от години за Стената — издигнатата от човеците барикада между земята и морето. Собственият му дядо бе твърдял, че семейството им идва от Корел и го бе научил на няколко думи и изрази, когато бе момче — достатъчно, за да разбере разваленото произношение на Ездача. Според него имаше логика в това Ездачите да си мислят, че корелският е езикът на всички човеци.

Докато умираше, проснат сред скалите и заливан от морската пяна, Ездачът му бе задал въпрос — един-единствен въпрос, който на свой ред отприщи лавина от въпроси в мислите на стареца.

— Защо ни убивате? — попита Ездачът и го зяпна, мислейки, че чуждоземецът не разбира думите му. Ние убиваме тях? Те бяха демони, които разцепваха кораби и дърпаха моряци към дъното. Но Ездачът му бе задал въпроса още три пъти, преди старецът да събере достатъчно смелост, за да се пресегне и да пререже гърлото му. Никога нямаше да забрави изненадата си, когато кръвта на Ездача шурна топла и червена върху ръката му.

1

В хартиеното издание е Дансър. Тук са спазени специфичните наименования известни на читателите от поредицата „Малазанска книга на мъртвите“, издание на Бард. — Бел. Dave

2

В хартиеното издание е Сърли. Тук са спазени специфичните наименования известни на читателите от поредицата „Малазанска книга на мъртвите“, издание на Бард. — Бел. Dave

3

В хартиеното издание са якатанските капитани. Тук са спазени специфичните наименования известни на читателите от поредицата „Малазанска книга на мъртвите“, издание на Бард. — Бел. Dave

4

Менхир — висок побит камък. — Б.пр.

5

Канелюра — вертикален жлеб, канално врязване, разчленяващи стеблото на колоната, пиластъра или други успоредни площи. — Б.пр.

6

В хартиеното издание е Царството. Тук са спазени специфичните наименования известни на читателите от поредицата „Малазанска книга на мъртвите“, издание на Бард. — Бел. Dave

7

В хартиеното издание е генабакския фронт. Тук са спазени специфичните наименования известни на читателите от поредицата „Малазанска книга на мъртвите“, издание на Бард. — Бел. Dave

8

Таласокрация — държава с предимно морски владения. — Б.пр.

9

В хартиеното издание е Мъртвия дом. Тук са спазени специфичните наименования известни на читателите от поредицата „Малазанска книга на мъртвите“, издание на Бард. — Бел. Dave

10

Паралт — отрова, получавана от паяци. — Б.пр.

11

Бедерин[12] — голямо тревопасно копитно животно. — Б.пр.

12

В хартиеното издание е бедрин. Тук са спазени специфичните наименования известни на читателите от поредицата „Малазанска книга на мъртвите“, издание на Бард. — Бел. Dave

13

В хартиеното издание е Куон Тали. Тук са спазени специфичните наименования известни на читателите от поредицата „Малазанска книга на мъртвите“, издание на Бард. — Бел. Dave

14

В хартиеното издание са Свободните Конфедерации. Тук са спазени специфичните наименования известни на читателите от поредицата „Малазанска книга на мъртвите“, издание на Бард. — Бел. Dave

15

Отговаря на описанието на теломският Върховен маг Белурдан, разминаването в името за мен е загадка. — Бел. Dave

16

Feral — див, неопитомен (англ.). — Б.пр.

17

В хартиеното издание е Шарпър. Тук са спазени специфичните наименования известни на читателите от поредицата „Малазанска книга на мъртвите“, издание на Бард. — Бел. Dave

18

Вилазка — въоръжена атака от обсадна позиция. — Б.пр.

19

Клафтер — 182 см. — Б.пр.

20

В хартиеното издание е Денулски Лабиринт. Тук са спазени специфичните наименования известни на читателите от поредицата „Малазанска книга на мъртвите“, издание на Бард. — Бел. Dave

Content

Иън К. Есълмонт
Нощ на ножове
Малазанската империя #1

Благодарности

Въведение

Действащи лица

Речник

Пролог

Първа глава Знамения и новодошли

Втора глава Назначения

Трета глава Хрътки на Сянката

Четвърта глава Стари врагове, стари приятели

Пета глава Заблуди и съдби

Шеста глава Развръзки

Епилог

1