Марина и Сергей Дяченко

Промінь

ДЕНИС

У свій тринадцятий день народження Денис, як завжди, вийшов погуляти з собакою, і, як завжди, спустив Джекі з повідця на краю парку. Повітря лежало, неначе вода в осінньому ставку — шарами. У затінках воно було прохолодне, але сонце гріло так ніжно і з такою іронією, що Денис усміхався, підставляючи йому лице.

На баскетбольному майданчику стукав м’ячем жилавий, високий чоловік з ранньою сивиною: Денис уже бачив його тут, вітався й був упевнений, що це просто сусід, а хто ж іще? Коли Денис підійшов, баскетболіст раптом кинув м’яча йому прямо в руки:

— З днем народження, Денисе.

— Дякую, — Денис трохи здивувався його обізнаності й кинув м’яч назад. Сусід атакував кільце, м’яч закрутився в сітці, як упіймана риба:

— У мене для тебе новини. Бачиш, твоя мати продала мені тебе.

Говорив він доброзичливо, буденно, ледь усміхаючись і дивлячись в очі. У світі повно божевільних, але сусід-баскетболіст досі здавався Денисові здоровим.

— Сподіваюся, дорого, — сказав Денис машинально й пошукав очима собаку: йому захотілося негайно звідси піти. Тим більше, що нікого, крім нього й безумця, на майданчику в цю мить не було.

— Та не продешевила, — той і досі всміхався. — Коли тобі було два дні від народження, ти загинався в кювезі, й лікарі нічого не могли вдіяти — я прийшов до твоєї матері й запропонував зберегти тобі життя за умови: коли тобі виповниться чотирнадцять, я тебе заберу.

Він злегка кивнув, немов сподіваючись на розуміння. Денисові стало холодно, і ноги перетворилися на дві панчохи, набиті скловатою. Як цей божевільний знає, що Денис народився завчасно, і його насилу врятували?!

— Але мені тільки тринадцять, — сказав він перш, ніж устиг подумати.

— От-от, — незнайомець знову кивнув, так просто й природно, неначе вони з Денисом обговорювали ціни на собачий корм. — Тобі потрібен час, щоб звикнути до цієї думки. Сьогодні я просто попередив. Через рік, у цей самий день, я тебе заберу.

— Старий ідіот!

Денис кинувся навтьоки. Добре, що Джекі примчалася на перший поклик, можливо, відчула в його голосі і жах, і відразу. Зазвичай її з парку додому виманити неможливо.

* * *

Мамі досить було кинути на нього погляд, щоб її лице стало зосереджене й стривожене:

— Що сталося?

На кухні двійнята готували сюрприз для іменинника. Денис повів маму в дитячу й причинив двері:

— На майданчику в парку — божевільний маніяк. І він мене знає.

— Ви могли познайомитися в Мережі? — мама мислила, як завжди, миттєво.

— Не знаю, — Денис задумався. День народження був зазначений у нього в профілі, отож, теоретично…

Він усміхнувся — з полегшенням.

— Знаєш, могли. У мене в профілі у «Фейсбуку» справжнє фото й день народження, і…

— Скільки разів ми говорили про безпеку в інтернеті?!

— Вибач, твоя правда… — він уже сміявся, щоправда, трохи нервово. — Цей дурень сказав, що ти «продала» мене, коли мені було два дні, і він мене «забере», коли мені виповниться чотирнадцять, і…

І тоді Денис уперше в житті побачив, як люди непритомніють.

* * *

День народження було зіпсовано, хоч мама трималася чудово. Гості нічого не помітили, або не показували знаку. Три давні шкільні приятелі гідно оцінили страви, сказали вітальні слова й майже весь вечір провели, граючи на приставці. Оля й Коля, Денисові брат і сестра, проспівали пісню, винесли саморобний торт — кособокий і зворушливий. Денис задмухав свічки. Ніколи раніше він не думав, що простенька маска спокою, уваги й веселості може виснажувати, наче добування вугілля в глибокій шахті.

Ні секунди за весь цей день, з часу лиховісної зустрічі, він не міг знайти собі місця. І нехай би він пам’ятав про незнайомця постійно — ба ні, увага на щось відверталась, він забував, а потім згадував заново, і щоразу від спогаду ставало гірше. І нехай би він думав тільки про божевільного, але мама! Уперше в житті він бачив її такою безпорадною, розгубленою і нещасною. Знепритомнівши, вона до смерті його налякала, а потім ще довго не могла заспокоїтися, починала щось розповідати й уривала, і від того, що мама, рідна скеля, перебувала в такому жалюгідному стані, Денису здавалося, що небо впало на землю.

Потім він згадав, що йому сьогодні тринадцять. Якщо одна скеля впала — інша повинна встати й підтримати її. Він не може собі дозволити занадто довге дитинство.

Увечері він чув, як батько втішав маму, переконливо, виразно, цілком даремно: «Це чийсь дурний жарт». «Це просто слова». «Чого конкретно ти боїшся? Ходімо в поліцію, напишемо заяву, якщо тобі так буде спокійніше. Повідомимо: псих погрожував викраденням дитини. Нехай божевільного замкнуть».

Денис прийшов у спальню, коли вона розчісувала волосся перед сном:

— Знаєш, це як маятник. Спершу надієшся, потім боїшся, сильніше надієшся, сильніше боїшся, і так без кінця. Дуже страшно.

Вона кивнула — зрозуміла, про що він.

— Ми зупинимо наш маятник. Я обіцяю — ніхто ніколи мене не забере. Я ж не коробка з цукерками, правда?

Вона всміхнулася.

— Усім так сподобався день народження. Наступного року запросимо більше народу, добре?

Вона майже засміялася. Потяглася до нього, накрила хвилею свого запаху, обійняла за плечі:

— Дякую. Так і зробимо.

* * *

Більше вони не говорили про незнайомця, і заяву в поліцію не понесли. Тільки якось, через місяць після події, мама запитала в машині, від’їжджаючи від шкільних воріт:

— Який він був?

Денис не перепитував, про кого мова.

— Високий, років сорока. Худий.

Мама кивнула, дивлячись на дорогу:

— Я була сама не своя… коли розмовляла в лікарні з якимось… думала, це лікар. Погано пам’ятаю, наче в тумані. Він уже тоді був божевільний. Виявляється, він нас ви- стежив…

— У світі повно божевільних, але ми теж не кульбабки. Він нічого, нічого не може нам зробити, мамо. Нехай спробує, нарікатиме потім на себе.

Мама кивнула ще раз, її лице проясніло, але одна складочка, поміж брів, усе-таки залишилася.

Ще через місяць батько одержав довгострокову робочу візу в Штати. Новина звалилася на Дениса, наче мішок з піском: він нікуди не хотів їхати! Нехай тимчасово, нехай до океану, але як же кинути свій дім, друзів, свій парк, свої давні маршрути?!

Однак було щось, що зависло в повітрі між ним і мамою, само собою зрозуміле, що притримало його язика й змусило мовчки кивнути.

— Нехай він спробує нас дістати, — сказала мама тільки одного разу, ніби сама до себе. І Денис подумки з нею погодився.

* * *

У свій чотирнадцятий день народження Денис не пішов до школи. Мама, яка тепер працювала віддалено, вирішила цілий день не зводити з нього очей, хоча після стількох місяців це здалося зайвою порцією підозри. Нове життя й нові турботи відсунули фігуру незнайомця, погасили неприємні спогади, й колишні страхи здавалися смішними. Денис пошкодував, що пропускає заняття з греко-римської боротьби, але сперечатися з мамою не став.

Об одинадцятій ранку пролунав дзвінок зі школи, де вчилися двійнята: Коля зламав на сходах ногу. Його треба було негайно везти до лікарні.

Мама подзвонила батькові, але той був на важливій нараді. Мама, вилаявшись, веліла Денисові замкнутися й нікого не пускати в їхній орендований будинок. І тримати телефон під рукою.

Денис ліг на диван, що рідко міг собі дозволити, і став дивитися серіал про казково-середньовічні підступи, страти, інтриги та інші розваги. Прийшла собака, Джекі, і вмостилася поруч. Денис дивився на екран, але встежити за дією ніяк не міг: раз по раз перестрибував на думки про дев’ятирічного брата. А що, як перелом відкритий, і гостра кістка стирчить з-під шкіри? А що, як дитина так усе життя й кульгатиме?!

Мама дзвонила щопівгодини. Колі дали знеболювальне в пункті невідкладної допомоги, зробили рентген, наклали лангету, вселили надію — все буде добре. Мама теж заспокоїлася, перестала голосно сміятися й похмуро жартувати, обіцяла, що ввечері вони відсвяткують Денисів день народження у вузькому сімейному колі, зате затишно й весело.

Потім дзвінків не було цілу годину. Потім Денис відповів на виклик — і не впізнав її голосу. Вона кричала в трубку — надривно, панічно.

— Не виходь з дому, чуєш?! Я викликала поліцію, вони будуть через десять хвилин…

— Поліцію?!

— Ден, нікому не відчиняй двері! Навіть поліцейським! Чекай мене…

— Що сталося?!

Обрив зв’язку. Джекі чхнула й подивилася на Дениса з подивом.

Він сидів на дивані з телефоном у руках. У ньому прокинувся забутий, уже майже подоланий страх. Той особливий жах, коли не знаєш, чого конкретно боятися. Коли не розумієш, що відбувається, просто тонеш у реальності, як у пастці мурашиного лева.

Знову телефонний дзвінок. Номер не визначився. Денис вирішив не відповідати. Його телефон дзвонив простим стародавнім дзвінком, як телефонні предки півстоліття тому: дзень. Дзень. Потім дзвінки обірвалися.

Удалині почулася поліцейська сирена. Дедалі ближче. У каліфорнійських сирен особлива істерична інтонація — вони репетують так, наче рятувати вже нікого, все пропало. Відлунювало аж у стінах сусідських будинків. На вузькій вулиці поліцейські машини влаштують затор… що подумають сусіди? А головне, що Денис скаже поліцейським?!

Знову дзвінок з невизначеного номера. А що, як у мами розбився телефон, і це передзвонює з чужого телефону — мама? Алло?

— З днем народження, Денисе, — сказав знайомий голос. — Це я, твій старий ідіот.

* * *

Поліцейські простовбичили півгодини у дворі, перегородивши машинами вулицю. Потім приїхала мама: «Я його бачила, бачила! Він з’явився до мене й сказав, що забере мого сина!»

Коля, блідий, сидів у вітальні й дивився мультики, поки Оля, теж бліда, носила йому з кухні воду, чай, полуниці, шоколадки й суворо заборонені чіпси. Гіпсова лангета на нозі в Колі була оздоблена персонажами з «Губки Боба».

Поліцейські ставили запитання. Денис чув голоси крізь дзвін у вухах — йому здавалося, що все це не насправді.

— Він тобі дзвонив?

— Так. Номер не визначався.

Вони дослідили Денисів телефон: у пам’яті не збереглося жодних викликів, крім маминих.

— …він дзвонив, я не брешу! Він сказав, що забере мене…

Приїхав з роботи батько. Мама поїхала з поліцейськими у відділок: їй не вірили. Не штрафували за неправдивий виклик, але й не вірили, і тим більше відмовилися надати охорону. Про день народження всі забули; тільки вночі, вже о дванадцятій, родина зібралася все-таки на кухні, пришкутильгав Коля на дитячих милицях, а Оля запалила свічки на заздалегідь приготованому торті: чотирнадцять тонких свічок.

— З днем народження, синку, — сказала мама. — Через півгодини настане північ. Твій день закінчиться. А це значить, що він… цей… не виконав погрози. Не зміг!

Батько подивився на неї втомлено: в нього зірвалася дуже важлива зустріч, і завтра чекали неприємності, нерви, збитки. Докори заповнили його рот, тисли на корінь язика: «Ти собі навіяла», «Тобі здалося», «Це психоз», «Цей божевільний узагалі міг дзвонити через океан». Але батько мовчав, що робило йому честь, і навіть дивився без осуду — тільки зі смутком.

Денис розпакував подарунок: дрон, про такий він давно мріяв. Запах чудової речі. Пакувальна плівка в пухирцях, які так приємно лускати пальцями. Випробування літального апарата призначили на завтра, бо була вже майже північ.

Він піднявся у свою кімнату по сходах, вистелених товстим килимовим покриттям. Двійнята полягали спати: двері в їхню кімнату, з мультиковим поні, були зачинені. Денис відсунув жалюзі на своєму вікні. На газоні ввімкнулася поливальна установка. Знизу потягло вологою, запахом теплої землі й трави.

Запах теплої й мокрої землі. Спокій і радість. Спрацьовує, напевно, генетична пам’ять поколінь: як добре. Усе нормально. Буде чудовий урожай. Нічого не бійся.

Коли мама легенько стукнула у двері, він був уже в ліжку. Вона підійшла, всміхаючись, і сіла на самісінький краєчок, страшенно втомлена, але майже умиротворена:

— На добраніч, синку.

Він дивився знизу вгору на її лице, і ніяк не міг сказати того, що мусив.

— Я люблю тебе, мамо.

— Я теж дуже тебе люблю.

— Мамо… — він затнувся. — Якщо він забере мене… не сумнівайся, ти все правильно зробила. У мене були в житті ці чотирнадцять років.

Вона задихала голосно, важко, як після бігу.

— Він тебе не забере, — сказала вона іншим, твердим голосом. — Я не дозволю… Спи!

Вона відійшла, сіла в крісло біля письмового стола й залишилася сидіти у півтемряві, чекаючи півночі. Денис слухняно опустив повіки, збентежений і вдячний: вона його охороняє. Мама поруч.

У Дениса з самого малечку були особливі стосунки з матір’ю. Навіть народження двійнят не віддалило їх одне від одного. Денис і мама були мов єдине ціле.

Люди реагували по-різному: дехто стурбовано стверджував, що це не цілком нормально, дитині пора сепаруватися. Інші пророкували з розумним виглядом: він підросте і стане, як усі підлітки, потайливим і незалежним, тільки почекайте кілька років. Хтось згадував Едіпів комплекс, — добре, що Денис тоді не знав, що це таке.

Зараз, за хвилину до півночі, лежачи в маленькій спальні маленького будинку, загубленого серед таких же будинків на маленькій вулиці, розташованій посеред величезного чужого континенту, він ставив собі єдине питання: чи правда, що мати продала його?

Ні, це дурне формулювання, неправда. Продають заради вигоди, продають за гроші. Мама нікого не продавала, вона уклала договір… договір, а не угоду купівлі-продажу. І, якщо замислитися, умови непогані. Чотирнадцять років — багато. Це були хороші чотирнадцять років.

…А хоч би й продала? Які варіанти? Умер би він на третій день життя й ані разу не відчув би радості. Не возився б із Джекі-щеням, не вчив двійнят грати в м’яча… Ох, Коля. Нога зростеться, у дітей швидко зростається. Як добре, що у батьків є двійнята. Малята запам’ятають, що в них був старший брат…

Дурниці! Як він міг впустити собі в голову такі думки?! Що значить — «був», він не збирається ніде діватися!

…Знати б, що буде потім. Нехай, будь ласка, нічого не буде, ніякого загробного світу. Заснути й просто не прокидатися. Деякі собаки живуть по чотирнадцять років… ціле життя. Тільки б не було «потім». Занадто страшно про це думати.

Пробив годинник, орендований разом з будинком. Здригнулася підлога: маленький землетрус, такі бувають тут часто. І в ту ж секунду стало тихо: не шипіла вода в поливальній системі під вікном. Не їздили машини по далекій трасі. Не цокав годинник. Замовкла далека поліцейська сирена.

Денис сів на ліжку, торкнувшись босими ступнями прохолодної гладенької підлоги. У кріслі, як і раніше, хтось сидів, але це була не мама. Денис увімкнув світло; незнайомець дивився на нього, закинувши ногу на ногу, недбало відхилившись на спинку.

— Мамо! — крикнув Денис.

Ніхто не відповів. Денис прожогом зірвався з ліжка, кинувся тікати, відчинив двері…

Світло з кімнати вирвалося назовні, залило коридор, по коліно завалений уламками. Будинок був наче після бомбардування, наче після катастрофи, яка сталася багато років тому — по стінах повз грибок, подекуди руїни поросли мохом.

Денис сліпо оглянувся. Дірява стеля висіла на уламках перекриття. Даху більше не було. У проламі виднілося небо, хворобливо-жовте, підсвічене пожежею. Двері в кімнату двійнят теліпалися на одній завісі, і мультиковий поні був ледь помітний.

Денис завив і ввірвався в дитячу; останків не було. Тільки уламки. Сміття, пил, пісок, патьоки від висохлої води. Денис кинувся вниз…

Упав на сходах, покритих клаптями килимового покриття. Скотився й сильно вдарився головою. Секунду сидів, притискаючи руки до ґулі, що росла на очах. Незнайомець стояв у нього за спиною:

— Зупинися, заспокойся й послухай мене, я скажу щось дуже важливе.

Денис вилетів надвір. Чорнота, порожнеча, безмовність. Руїни навколо. Від вулиці залишилася тільки табличка з назвою, що дивом утрималася на стовпі: «W. Beam Place».

— Де вони? Де вони всі?!

— Неправильно поставлене запитання. Де ти?

Денис сів на завалену сміттям галявину перед будинком, де раніше був газон, і вперше відчув холод. Він вискочив з дому в трусах і майці. Незнайомець сів напроти — на розкришену бетонну тумбу.

— Ти — в мене. Я купив тебе і заплатив добру ціну. Нічого дивного, правда? Ти знав, що так буде.

Денис знову торкнувся ґулі на лобі й зрозумів — так. Він знав. Думати про таке майбутнє було нестерпно, тому він цілий рік прикидався, що не вірить.

— Навіщо? — беззвучно запитав Денис.

— Що? — незнайомець приставив долоню до вуха, вдаючи глухого.

— Навіщо? — Денис витиснув з себе голос. — Навіщо я вам потрібний?

— Я не збираюся тебе з’їсти. Чи зґвалтувати, чи послати на плантації. Ти потрібний мені для однієї справи… — незнайомець раптом підморгнув. — Обговоримо умови твого повернення додому?

Ніколи ні до, ні після Дениса не проймала така радість, така надія, відчутна, як пекуче віскі, яке він куштував у житті тільки раз, та й то випадково.

— Ну от і очка заблищали, — констатував незнайомець. — Гаразд…

Він устав з бетонної тумби, простяг Денисові руку. Той був змушений подати свою. Долоня в незнайомця була крижана; він допоміг Денисові піднятися, поставив на ноги, не докладаючи зусиль:

— Мене звати дядько Роберт. Тобто мене звати не так, але ти називатимеш мене дядько Роберт. Я дам тобі завдання. Непросте. Робота триватиме тридцять днів, день на підготовку, разом тридцять один день ти працюєш на мене, а я повертаю тобі назад усе твоє життя у повному, як-то кажуть, обсязі. Ти його в такий спосіб викупляєш. Згоден?

«ПРОМІНЬ». МАКСИМ

Третю хвилю він примудрився вловити — швидко-швидко гребти руками, перемістити вагу тіла назад, схопитися на ноги і вгадати з рівновагою — і хвиля понесла його, наче офіціант коронну страву, на самому гребені, майже до берега, і Максим повалився в білу піну.

Над водою стелилися пелікани — непорушно завислі чорні тіні, обрисами схожі на птеродактилів. Прийшов косяк риби: якщо розплющити очі під водою, то можна вловити мельхіоровий сполох, блиск риб’ячих світлих боків. Пелікани кидаються носом униз, один за одним, наче серія томагавків, угвинчуються в товщу води, здіймаючи стовпи бульбашок… от, зовсім поруч. Пелікан зараз випірне й перекине рибу в повітрі, щоб ухопити зручніше, але навколо вже в’ються дрібні птахи-супутники, силуються вихопити здобич у ловця, вирвати прямо з дзьоба. Розбишакують, грабують — і при цьому верещать, як потерпілі. А пелікани мовчать.

Максим озирнувся. Секунду вирішував, чи піймати хвилю ще раз, але втома перемогла. Вибрів на берег, відстебнув шнурок на нозі, поставив дошку під дашок, до інших таких самих дощок, байдарок, човників.

Яке синє небо. Здавалося, неможливо на нього надивитись, а от диви — набридло. Висока біла хвиля… і болить спина, і таке відчуття, що старієш з космічною швидкістю. Доводиться нагадувати собі, що попереду довгий шлях, не можна розкисати, ще чимало треба зробити.

Максим підібрав червоний рушник з білого піску. Обвів поглядом пляж — той тягся на багато кілометрів, порожній, гладенький, зграї дрібних пташок накочувалися й відкочувалися услід за хвилею, їхні ноги дріботіли так швидко, наче птахи ганяли на велосипедах. Ані людини на узбережжі, а над прибоєм бризки, і обрій губиться в тумані.

Максим накинув рушник на плечі. По кісточки грузнучи в піску, покрокував до вежки з каміння й вапняку, метрів за п’ятдесят од лінії прибою. Озирнувся, ще раз окинув оком берег і обрій. Пеліканів стало більше, вони здавалися пернатим островом на воді. Прийти сюди ввечері, подивитися на захід сонця?

Клацнув магнітний замок. Максим пригнувся й зайшов у слабко освітлений тамбур. Зачинив двері.

У тамбурі було тепло й волого, і непритомно-тихо. Колись тут співали птахи, але потім їх вимкнули. Максим обтрусив ноги, щоб не розносити пісок. Обгорнув мокрі плавки рушником.

— Промінь, доступ у житловий сектор.

Звук-підтвердження.

Побігли нагору сходи-транспортер. Притримуючи рушник, він став босими ногами на сходинку. Клацнули за спиною двері тамбура. Подув у лице вітер з тонким, знайомим з юності, рідним запахом. Ліфтова шахта зараз закінчиться, і відкриється чудовий краєвид — ще секунда…

Ось вона, вежа. Три напівкруглі пелюстки, обплутані транспортними нитками, немов гірляндою. Вогники зовнішніх ліфтів і транспортерів. Геніальна будова прикрасила б будь-який мегаполіс: у її силуеті — політ, імпульс, це наш «Промінь» у пориві до мети…

Перед його лицем з’явилося об’ємне зображення:

— Максиме, в лікарню. Негайно.

— Що сталося?!

— Твоя дочка.

Екран погас.

* * *

— Я не розумію, навіщо мені жити, — сказала п’ятнадцятирічна дівчинка. — Поясни, якщо можеш. У чому сенс?

Йому хотілося її обняти, взяти на руки й не випускати багато годин. Він відчував її біль у багато разів сильніше за власний. Йому хотілося бити її, трясти за плечі, ляскати по щоках, — за це її прокляте, безвольне «навіщо». Ліза сиділа в терапевтичному кріслі, утикана інжекторами, зі странгуляційною борозенкою на шиї. Посилювач звуку, закріплений на горлі, допомагав їй говорити.

— У тебе є не просто сенс життя, — він говорив, наче йшов у магнітних черевиках, опираючись на кожне слово. — У тебе є завдання, мета. Як у солдата, як у пілота. Ти сьогодні зрадила нас усіх… спробувала зрадити.

— Я не хочу бути солдатом чи пілотом. Я не записувалася до вас в екіпаж.

Вона насилу говорила, але очі дивилися шалено, прямо Максимові в зіниці. Це не була примха, і не була гра. Максим і раніше знав, що його дочка вперта, але тепер внутрішня сила, сліпа лють цієї дівчинки з синцями на шиї налякали його до мокрих штанів.

— Ніхто з нас не вибирав батьків, — сказав він м’яко. — Ну вибач, що ми з мамою народили тебе на борту «Променя», де твоє життя підпорядковане великій місії. І в тебе є друзі, безпека, особистий простір, турбота, навчання, гра. Океан, ліс, гори…

— Це фальшивка, — сказала Ліза. — Проклинаю вас разом з вашим «Променем».

І, замружившись, відкинулася на спинку крісла.

* * *

— Це була наша головна робота, кванти, і ми її провалили.

«Кванти» — вони стали так себе називати ще перед стартом. Кванти одного Променя. Слово виявилося живучим.

Тепер вони сиділи на краю кручі над річкою, сонце схилялося до верхівок лісу на тому березі. Пахло хвоєю, дув легкий вітер. Зір, нюх, дотик і слух переконували людей, що вони бачать захід сонця, що в сутінках піднімається туман, і скоро стане прохолодно.

Усі пам’ятали, що немає ні річки, ні кручі. А якщо й будуть, то не скоро.

— Ми провалили, — з натиском повторила Марія. — Виростити й виховати дітей, щоб вони були кращі за нас! Сильніші, розумніші, стабільніші! Щоб вони могли втримати цивілізацію, збагатити й передати далі!

— Пафос оф, — пробурмотіла Аніта. — Важілець униз.

Стало тихо, у траві верещав цвіркун. Марія опустила голову, Максим дотягся й стис її руку. Несправедливо й неправда: йдеться не про пафос. Людина переживає професійну катастрофу, можна й поспівчувати.

— Заспокоймося, — сказав Андрій. — Дівчинка психонула — і сформулювала те, що турбує їх усіх. Вони звинувачують нас, розумієте? П’ятсот років тому людина могла прожити все життя в маленькому селі, бути частиною крихітного соціуму й нікого не питати про сенс життя. Але ми ж з народження закладали в їхні голови, що кожний з них особистість, і що за ними — людство, величезні можливості, розмаїття, рівність, сотні мільйонів співрозмовників… Природно, їм здається, що ми замкнули їх на «Промені», і визначили їхнє життя насильно, до їхнього народження. П’ятсот років тому це було б природно. Але ж вони, за задумом — люди майбутнього…

Сонце наполовину потонуло в соснах. Те, що було тут замість сонця. Візуальний ефект.

— Тоді вони мають рацію, — сказав Максим, і обличчя всіх, хто зібрався цього вечора на пагорбі, повернулися до нього.

Цвіркун замовк.

ДЕНИС

— Двадцять років тому двісті людей — сто подружніх пар, ретельно дібраних, твердо мотивованих, вирушили в подорож на космічному кораблі «Промінь».

Денис метався між сном і явою, і те, що він бачив зараз, належало, напевно, до сну: космічний корабель у чорній порожнечі, схожий на технометелика з чотирма крильми. На гладеньких поверхнях відбивалося світло зірок. Сон був би прекрасний, якби в нього не вплітався колючим дротом голос дядька Роберта:

— Після старту на кораблі народилося друге покоління, ще триста дві людини. Цим людям належить дати життя третьому поколінню, виховати й передати цінності в повному обсязі.

Денис побачив простір, затягнутий серпанком. У тумані здіймалася вежа: три напівкруглі пелюстки, спрямовані вгору.

— Житловий відсік влаштований таким чином, щоб зберігати в мешканців просторові поняття: всередині — зовні. Оболонка всередині оболонки, будинок усередині корабля. Ці люди живуть дружною громадою, всі вони — ретельно дібрані, емоційно стійкі особистості з високим рівнем самосвідомості. Майже всі. Денисе, ти мене чуєш?

До його губів притулили прохолодну склянку — волога, щастя. Денис ковтнув, вода пролилася в горло, потекла там, усередині, заново позначаючи контури тіла. Денис зрозумів, що може рухатися, що він сидить у кріслі, відчуваючи, як вібрують спинка й бильця. Літак?

Картинка змінилася: вежа відсунулася й пропала, потонувши в павутині комунікацій, конструкцій, технічних коридорів, резервуарів і порожнин, фактур і структур — усієї закулісної машинерії, яка дає жменьці людей змогу жити, дихати, спати в безповітряному холодному просторі. Знову виник корабель, тепер з іншого ракурсу. Денис, затамувавши дух, замилувався — навіть тепер. Навіть за таких обставин.

— Це… комп’ютерна симуляція?

— Уяви альтернативну реальність, де у землян є ресурси, щоб відправити корабель у далекий політ, але немає технологій, щоб укласти екіпаж у сплячку.

— Але…

— Ти ж тепер знаєш, що світ улаштований складніше, ніж ти думав?

Так, помислив Денис. Ти пояснив мені — швидко й ефективно.

Зірки розтанули. Космос змінився синім небом. Денис побачив океанський берег: хвилі перекидалися на пісок, гойдалися на вітрі свічки високих пальм.

— Ось рекреаційна зона, — сказав дядько Роберт. — На кораблі їх чотири, вони моделюють природні земні ландшафти… Ні, це не комп’ютерна симуляція. Це справжня солона вода… І справжні люди, Денисе. Це люди.

Омана стислася — космос, корабель, вежа. Втяглася в рамку, перетворилася в пласке зображення на екрані. А під екраном сидів дядько Роберт — у джинсах і светрі, простий, зрозумілий, інфернальний. Лив воду у високу прозору склянку:

— Питай, у тебе мають бути питання.

— Куди вони летять?

— До планети земного типу, з чудовим кліматом, джерелами енергії, флорою і фауною, але без розумного життя. Третє покоління «Променя» колонізує цей чудесний світ. Ще питання?

— З погляду генетики… Жалюгідних двісті людей, як прабатьки майбутнього людства…

— Радий, що ти тямиш. Мені здалося в якийсь момент, що ти розклеївся… Ні, ці люди не дурніші за тебе. У них є заморожена донорська сперма й працює генна інженерія. Не турбуйся за них.

— Я не турбуюсь. Що… я повинен робити?

— Дай їм за тридцять робочих днів сенс життя, і я відпущу тебе додому.

— Що?!

Дядько Роберт простяг склянку — через столик між ними:

— За тридцять днів експерименту на кораблі мине тридцять років. Раз на добу — в їхній реальності раз на рік — ти зможеш чинити вплив на пасажирів: міняти умови, підкидати інформацію, давати нові ввідні. Ти не зможеш прямо втручатися в їхню свідомість.

— Але… хіба… сенс їхнього життя — не сам політ?

— Для першого покоління так. Але народжені на кораблі діти можуть вирішити, що цей сенс їм нав’язали… Бо так воно і є.

Денис мовчав. Дядько Роберт кивнув, підбадьорюючи:

— Там немає нічого складного, штучний інтелект корабля виконає будь-яку примху, але ти повинен правильно розрахувати, які наслідки матиме кожне втручання. Ти можеш сказати пасажирам правду про себе, про експеримент, але це зруйнує їхню картину реальності й доведе їх, і тебе — до краху. Нікому не подобається усвідомлювати себе іграшкою.

— У чому суть експерименту?

— Для тебе? Дуже просто. Якщо ти приведеш до мети двісті колоністів третього покоління, що усвідомлюють сенс життя… Ти вернешся до матері, батька, брата й сестри, які тебе ніжно люблять.

Денис нічого не зміг відповісти — у нього перехопило горло.

— До речі, забув сказати, — дядько Роберт усміхнувся. — У тебе будуть помічники. Завтра ви познайомитеся.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

— …Якщо хтось боїться, краще відразу заткніть вуха. Це дуже, дуже моторошна казка.

Вони присунулися ближче — уся підшефна група, п’ятнадцятеро носів-сопунців, тридцятеро палаючих очей. Відбувалося все в спортзалі, на м’якій підлозі під канатами, що тяглися вгору, під драбинами, конструкціями для повітряної гімнастики. Здавалося, вгорі немає ні неба, ні стелі.

— На одному кораблі був замкнений люк, — Ліза говорила тихо й відчужено. — Його не можна було відкривати нікому. Коли кораблеві давали наказ — хто завгодно, навіть найдоросліший і найголовніший лідер, — корабель відповідав так: «Ніколи, ніколи людина не повинна заходити в той відсік! Я не відкрию люк!»

Тиша. Сопіння.

— А на тому кораблі народився один хлопчик. Він був геній, тому що його батьки спеціально відредагували його геном. Коли йому було п’ять років, він пообіцяв дітям у своїй навчальній групі, що відкриє замкнений люк…

— Дурень! — не витримала Софі.

— Слухай далі. Хлопчик виріс, і став хакером. Він розібрався в первинних кодах корабля, зламав штучний інтелект…

— Ох і дурень! Таки дурень!

— …І коли він підійшов до люка й звелів кораблеві його відімкнути, то люк засичав отак — ш-ш-ш…

Софі затисла долонями вуха. За її прикладом те саме зробили Сашко-Третій і Роджер.

– І люк відчинився. Хлопчик зайшов, і спершу нічого не побачив. Там було темно. Але потім його очі звикли до мороку, і він побачив…

Софі відбігла, щоб точно нічого не чути — але ніяк не могла піти взагалі, розриваючись між страхом і спокусою.

— А там висять мертві люди! Їх повісили за ноги, вниз головою! Він подивився на них, і впізнав своїх сусідів, батьків, їхніх друзів, — увесь екіпаж! Усі люди на кораблі давним-давно вмерли, а ті, хто прикидався людьми — то були комп’ютерні програми!

— Годі! — тонким голосом крикнув Роджер, його трясло. — Не розповідай, дуже страшно!

— Тут і казці кінець, — примирливо сказала Ліза. — А хто слухав — молодець…

— А що з ним сталося потім? — пошепки запитала Йоко. — З цим хлопчиком?

— Він переписав свою пам’ять у пам’ять корабля і дав системі наказ вибухнути. І от весь корабель…

— Не треба! — заблагав Роджер.

– І жили вони довго й щасливо, — Ліза всміхнулася, показуючи зуби.

— Хто жив? — маленький Дмитрик не вмів розуміти іронію. — Кому там було жити, якщо всі вмерли?

— Вони так гралися, — розважливо сказала Йоко. — Потім всі померлі встали й пішли.

Ліза скуйовдила її чорне, блискуче, гладеньке волосся. У глибині душі вона, як і ця дівчинка, вірила, що смерті немає. Можливо, вона є на Землі, де ліси й океани, де водяться кити й живуть мільярди людей. Але тут, на «Промені», ще ніхто не вмирав.

ДЕНИС

Він полежав хвилину, дивлячись у білу стелю. Очі розплющилися легко, хоч іще півгодини тому йому снилося, ніби повіки зрослися й ніколи більше не розплющаться.

Чи не півгодини тому? Скільки часу минуло?

Він пам’ятав далеку сирену, ревіння мотора, розмову в літаку… і все. Дядько Роберт простяг йому склянку з водою… Чи не з водою… І відтоді Денис нічого не пам’ятав. Де ця біла, з синюватим відтінком, стеля… і таблетка пожежної сигналізації в кутку? І світло-бежеві стіни?

Він сів на ліжку. Тіло слухалося. Руки не затерпли, пальці гнулися. Сечовий міхур не протестував. Чи?..

Він схопився, відкинувши ковдру — на ньому був памперс, як на дитині або на неходячому хворому. Денис завив з жаху й огиди. Не знайшов липучок, довго возився, зриваючи з себе цю гидоту, кинувся туди, де в готельному номері була б душова — і вгадав. Заштовхав шматки памперса на дно порожнього відра для сміття, закрив хромованою кришкою…

Роззирнувся, голий і тремтячий. Ванна кімната стандартного готельного номера: не розкішно, не огидно. Душ і ванна, туалет виблискує чистотою, під дзеркалом — електрична зубна щітка, на вішалці — махровий халат. Денис, цокотячи зубами, натяг на себе біле, нове, стерильно-чуже. Халат виявився майже якраз, у кишені знайшлася запечатана міні-упаковка з ватними паличками. Ти ба, як зворушливо.

Хлюпнув у лице холодною водою. Завис над раковиною, дивлячись на своє відображення. Он воно як. Усе реально. Ця кімната реальна.

Босоніж вийшов з ванної. Затамувавши дух, узявся за ручку дверей…

Замкнено. Авжеж. Мишоловка.

Тільки не смикати двері в паніці, не бити ногами. Не давати волі клаустрофобії. Це затишний готельний номер, а не тюремна камера, усе гаразд…

У кімнаті задзвонив телефон, Денис підстрибнув з несподіванки: дзень. Дзень. Дзвінок лунав з письмового стола; Денис ривком висунув шухляду. На дні валялися ножиці, крихітні котушки ниток, голки-шпильки, гребінець, ще якийсь мотлох — і смартфон без марки. Схожий на дешеву копію корейського бренду, із зарядним пристроєм. Телефон вібрував, трясучи стіл, освітлював шухляду зсередини гнилим зеленуватим світлом. На дисплеї висвітилося: «Промінь».

— Вітаю вас, Денисе, — сказав апарат приємним рівним голосом. — Я Промінь, штучний інтелект, ваш віртуальний помічник на час експерименту. Не чи хотіли б ви пройти первинний інструктаж?

— Нічого, що я голий?

— Ви маєте час, щоб ознайомитися з обстановкою й привести себе до ладу. У вашому розпорядженні є все необхідне. Як будете готові — будь ласка, викличте мене.

Відбій. Денис упустив телефон і роззирнувся: світлі стіни, чистий палас, широке ліжко. Несподівано свіже повітря; вікно, прикрите легкими кремовими шторами. Надворі, здається, сонячний день; Денис кинувся до вікна, смикнув штору…

Не вікно — глуха ніша в стіні. Ні дня, ні ночі, тільки лампи денного світла. Денис зціпив зуби. Нехай. Можна уявити, що це готель в аеропорту. Он і картина на столі — літак на злітній смузі. Мамі б сподобалося.

Він акуратно засунув штору. Пройшовся по кімнаті, зупинився перед книжковою шафою. Так, у цій кімнаті була книжкова шафа з відкритими полицями — такого не було в жодному готелі з тих, де Денис побував. Він почав читати корінці: Шопенгауер. Сартр. Вольтер. «Божественна комедія». «Джерело: збірник казок і притч». Арістотель. Декарт. Дідро. І так далі, упереміш і без системи, чотири щільно заставлені полиці.

Денис покрутив у руках томик Сартра й поставив на місце. Висунув нижню шухляду — вона була наповнена коробками настільних ігор: шахи, нарди, ґо. Ще якісь геть екзотичні, прадавні ігри, реконструйовані за археологічними знахідками: манкала, королівська гра Ур, сенет, мехен, «Чотири кулі», «Собаки й шакали»…

З певним побоюванням подивився на шафу для одягу. Судячи з вмісту бібліотеки — що там? Костюми з краватками чи гамівні сорочки? Денис рвучко відчинив дверцята…

Акуратно складений і розвішений одяг — новий, з етикетками. Джинси, футболки, светри; на полиці — туфлі й кросівки. У пакеті білизна, все його розміру.

Він прийняв душ і одягся. Нормальний одяг додав йому впевненості, він перестав почуватися пацієнтом. Викраденим — так. Але людина в штанях немовби відновлює частину втраченої гідності.

Навмисно довго вив’язував шнурки на нових кросівках — тягнув час. Постояв біля фальшивого вікна. Звалився на ліжко, взяв у руки телефон; в адресній книзі знайшовся єдиний запис: «Промінь».

* * *

— Приміщення — триповерховий котедж з територією. Кожному з чотирьох учасників експерименту надано окремий комфортабельний номер. У буфетній кімнаті є все для здорового харчування. У спортзалі ви зможете підтримувати фізичну форму, для вашого відпочинку на території котеджу є відкритий басейн…

— Я хочу вийти з кімнати.

— На жаль, зараз це неможливо. Двері вашої кімнати розблокуються завтра, о восьмій ранку.

— А якщо я до того часу здохну?!

— Стан вашого здоров’я не дає приводу для занепокоєння. У вашому розпорядженні холодильник із запасом продуктів, мікрохвильова піч і чайник. На стіні у ванній кімнаті ви знайдете аптечку з набором медикаментів для першої допомоги.

Денис зазирнув у холодильник: ковбаса, сир, масло, готові бутерброди. Картонки з напівфабрикатами. Як зворушливо. У ванній знайшов аптечку: бинти, вата, пластирі, бактерицидна мазь… Мешканець міг лікувати застуду або порізи, іншого нездужання для нього не передбачалося.

— Зверніть увагу: на третьому поверсі будинку є офісний зал, робоче приміщення для учасників експерименту.

— Де інші учасники? — швидко запитав Денис.

— Проходять інструктаж. Ви побачите їх завтра.

— Що я повинен робити до завтра? Стирчати в кімнаті?!

— У вашому розпорядженні профільна література, яка допоможе вам під час експерименту. Крім того, вам треба набратися сили перед завтрашнім…

Денис натис «відбій».

* * *

Уночі його накрило — він метався на величезному готельному ліжку. Забувався на кілька хвилин, і йому снилося, що він удома, ще в Енську, ще в тій квартирі, де народився й де вчився ходити. Йому снилося, що Коля й Оля трясуть його за плечі, вручають іменинний торт, і мама, зовсім поряд, у сусідній кімнаті, кличе всіх до столу…

Він уставав, похитуючись, і ходив од стіни до стіни. Брав книжки з полиць і впускав на підлогу. Смикав вхідні двері — замкнено, пастка. Фальшиве вікно дражнило штучним «вечірнім» світлом. Він розбив лампочки, і «вікно» перетворилося на темну нішу в стіні. Заснув він над ранок. Рівно о восьмій прокинувся, наче від стусана, й сів у ліжку.

Десь тут, у цьому дивному будинку, у цьому готелі-в’язниці сиділо троє людей з такою самою, як у нього, долею. Разом буде не так страшно, і, можливо, вони впораються. І кожен вернеться додому.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

— Діти тебе обожнюють.

— Я знаю.

— Ти самовпевнена, але для шістнадцяти років — чудовий результат. Ти вроджений педагог. Може, ти помітила, що я до тебе придивляюся…

Вони бігли разом, поруч, на широкій біговій доріжці, а перед ними на панорамному об’ємному екрані мінявся пейзаж: зелені схили під сонцем, з далекими фігурками оленів на випасі.

— До мене всі придивляються, — вирвалося в Лізи. — Після тієї історії, з петлею на шиї.

— У кожного з нас є історія, це нормально. До речі, ти ж… ти бачиш тепер у своєму житті сенс?

— Я знала, що цих дітей приписали до мене у вигляді терапії, — відгукнулася Ліза після паузи.

— Не тільки. Послухай, я бачу в тобі людину, здатну продовжувати мою справу. У вашого покоління народяться діти, виховати їх — велика місія. І великий тягар. Дуже скоро це стане твоєю місією, і твоїм тягарем. Ти повинна будеш доробити те, що почала я.

Ліза відчула, як збивається від бігу дихання. А Марія бігла легко, і дихала рівно, і футболка в неї була суха.

— Ти у чудовій формі, — Ліза піймала себе на легкій заздрості. — Через тридцять років тобі виповниться сімдесят п’ять. Не бачу жодної причини, чому б здоровій літній жінці не нести свій тягар далі.

– Є причини, — сказала Марія.

Від звуку її голосу Лізі стало холодно, хоч гарячий піт стікав по лобі й по скронях. У цих двох словах пролунав відгомін страшних казок, від яких діти затуляли вуха, от тільки Марія ніколи не була казкаркою.

— Що таке цивілізація? — Марія повела розмову в інший бік. Вона помилилася, подумала Ліза, й одразу усвідомила помилку. Тепер виправляє. Такі люди, як Марія, помиляються рідко.

— …Цивілізація, — говорила на бігу Марія, — насамперед система цінностей. Легко підтримувати вогонь у величезному багатті. А спробуй підтримати його в єдиній вуглинці на вітрі. «Промінь» — тонка тріска, що несе вогонь крізь холод, порожнечу, темряву… Хіба не гідна мета для життя? Багато хто про таке мріяв…

— Ти не доживеш до Прибуття? Чому? Хіба ти це знаєш?!

— Дурниці, — Марія сповільнила біг. — До чого тут «не доживеш»? Моя робота — забезпечити зміну поколінь. На старість мені хочеться побачити учнів, які в чомусь мене перевершили!

Вона брехала, і усвідомлення цього виявилося таким болючим, що Ліза не змогла продовжувати розмову.

ДЕНИС

Він повернув ручку, і двері, до того замкнені, відчинилися. Увімкнулася й моргнула лампочка на стіні коридору, в відразу за нею — інша. Немов болотні вогні, що вказують дорогу. Денис пішов за вогнями. Годинник говорить, що зараз ранок, але хто перевірить?

Коридор повернув, і Денис побачив вікно. Вікно! Він побіг, притулився щокою до скла: не фальшиве! Вікно в парк або в сад. Гойдаються гілки на вітрі, і встає сонце.

Він стримався від спроби негайно розгатити вікно й зістрибнути з другого поверху. Звісно, скло непробивне, усе було б занадто просто. Він пішов далі, збіг по сходах униз. Вийшов у невеликий хол; перед ним роз’їхалися половинки дверей, і відкрився обідній зал з барною стойкою та чотирма ресторанними столиками.

За дальнім столом сидів хлопець років вісімнадцяти, у червоних кедах і чорних джинсах. Футболка без рукавів оголювала надуті м’язами руки в кельтському татуюванні. Хлопець був мулат. Чорне кучеряве волосся коротко підстрижене, синє татуювання на шкірі кольору кави з молоком мало мальовничий вигляд.

Денис зупинився на порозі. Він очікував побачити кого завгодно, але не такого от здорованя. На хлопцевому обличчі був не менший подив: він, своєю чергою, не чекав тут Дениса.

— Hallo, — сказав Денис.

— Вечір у хату, — відгукнувся качок. — Ти по-російськи говориш?

— Говорю.

— Ну слава богу, а то я вже думав, що піндоса підсунули… Я Славік. А ти?

— Денис.

— Жерти хочеш? Там, — він показав кудись за барну стойку, — повно їжі. Бери, грій у мікрохвильовці, чайник, кавоварка, усе сам.

— Як ти сюди… як ти тут опинився, Славік?

— Так як і ти! — Славік підморгнув. — Цікаво, що ти на вигляд ботан, ще й недоліток. За що тебе так?

Славік тримався бадьоро й говорив весело. Мулат з рідною російською мовою. Як-то кажуть, хіба таких хлопців мало? Веселою безцеремонністю цей хлопець перемелював трагедію у водевіль. Денис засоромився своєї слабкості й теж усміхнувся:

— Ні за що.

— Та ну, — Славік засміявся. — Не хочеш — не говори… Жуй!

За стойкою знайшлися тостер, мікрохвильовка, автоматична кавоварка й промисловий холодильник, повний заморожених упаковок з їжею. Денис покрутив у руках «яєчний рулет з куркою» і зрозумів, що їсти не хоче. Налив собі склянку кефіру. Повернувся в зал, секунду повагався й сів навпроти Славіка.

— Нормально пожерти візьми, — сказав той, оцінивши Денисів вибір. — Що ти, наче тьолка на дієті?

— Так і будемо тридцять днів їсти розморожену їжу?

— Кухарів тут нема. Хочеш — бери й сам приготуй… якщо вмієш. Продукти є, все під зав’язку забите. Хочеш сосисок? Бо я од жадності нагріб.

Він підсунув до Дениса тарілку, завалену підсмаженими ковбасками, колоритно оздоблену гірчицею, хроном і майонезом. Денис похитав головою:

— Ти звідки, Славік?

— З Магнітогорська… Якщо хочеш спитати, чого я чорний, то мій татко бізнесмен з Кенії, дуже крутий чувак, а мати — переможниця конкурсу краси «Міс Південний Урал».

— Можеш розказати, як ти сюди по…

Розчинилися вхідні двері, й Денис затнувся.

Дівчата. Одна років сімнадцяти, спортивна, висока, з довгим темним волоссям, що спадало на плечі. Друга на рік-два старша за Дениса, маленька, тендітна, коротко стрижена білявка.

— Опа, — сказав Славік.

— Жопа, — моментально відгукнулася брюнетка. — Ви хто такі? — вона розглядала їх скоріше не здивовано, а обурено, наче вони без дозволу сіли за її стіл. — Ви що, теж у програмі?!

— Тю, — Славік устав і розправив плечі, демонструючи рельєфну мускулатуру в сіточці кельтських візерунків. Видно було, що до цього прийому він вдається не вперше і впевнений у його дієвості.

— Дівчата, заходьте. Ви обидві дуже класні. Мене звати Славік. Зварити вам кави?

— Звари, — без подиву відгукнулася брюнетка, і Славік поплив за стойку. Полилася вода, засичала кавоварка. Брюнетка тим часом узяла стілець, підсіла за столик до Дениса й оглянула його, як фейс-контролер на вході в нічний клуб:

— Скільки років?

— Чотирнадцять.

— Вундеркінд? Мене звати Еллі, а це, — вона кивнула на блондинку, — Маргарита.

— Не схожі, — сказав Денис.

— На кого?!

— На Еллі й Маргариту. Одна подорожує у Смарагдове місто, друга літає на мітлі… Вам треба помінятися іменами.

— Я взагалі-то Марго, — тихо сказала блондинка. — Так простіше.

— Тоді ти королева-інтриганка. А на вигляд безневинна.

Марго блідо всміхнулася. Еллі глянула на Дениса уважніше:

— А ти, виявляється, жартівник.

Вернувся Славік, поставив одну чашку кави перед Еллі, другу перед Марго:

— Цукор? Вершки? Бутер намастити?

— Так би й сказав, що ти офіціант, — Еллі зверхньо посміхнулася.

— Я взагалі-то за фахом бармен, — Славік підсів до стола. — Якщо ти хочеш запитати, чому я чорний, то мій батько — крутий кенійський бізнесмен…

— Мені байдуже, чорний ти чи в клітинку. Як ти сюди потрапив?

— Як і ти! — Славік весело підморгнув. — На чому спалились, дівчатка? Травичка, спайси, сіль?

Еллі й Марго переглянулися.

— Ще один жартівник, — сухо сказала Еллі. — Добре, нема чого гаяти час: я Еллі, в паспорті Олена, але друзі називають мене Еллі. Я виграла конкурс на участь в експерименті «Промінь». Мене попередили, що крім мене, тут буде ще троє учасників. Це ви?

Денис удавився кефіром і закашлявся. Славік без прохання ляснув його по спині — даремно, ще й боляче. Еллі переводила прищулений погляд з одного на другого.

— Учасники, — Славік теж здався ошелешеним. — Співучасники… У сенсі… Який, к чорту, «конкурс»?! Я в труні бачив цей «проект»! У білих капцях! У мене був вибір — або я роблю, що вони хочуть, у їхній довбаній програмі, або сідаю в колонію на п’ять років. Я думав, ви теж так: у вас проблеми із законом, і ви погодились!

Кілька секунд усі мовчали. Денис важко дихав, клятий кефір застряг у горлі будівельним розчином. Нарешті, Еллі повернула до нього бліде лице:

— А ти? Ти виграв конкурс чи тебе хотіли посадити?

Денис знаком дав зрозуміти, що не може говорити. Славік прицілився ще раз ляснути його по спині, але Денис устав і відійшов:

— Мене запросив дядько Роберт, — сказав він хрипко.

— По знайомству? — Еллі подивилася на нього, як на позавчорашню упаковку з-під гамбургера.

— Ти справді не розумієш?! — запитав Денис безпорадно. — Я що… один отут такий?!

Йому стало так кривдно, наче за спільним обідом йому принесли на порцеляновому тарелі коров’ячий корж. Він повернувся до Еллі:

— Ти хотіла в цей проект? З власної волі? Ти хто така, взагалі, звідки?! Хто ви всі такі?!

— Чого ти заводишся на рівному місці, — примирливо сказав Славік. — Нормально все. Охолонь.

Денис, хитаючись, пішов до дверей. Зупинився — куди йти?! Сів прямо на підлогу й закрив лице руками. Еллі, Марго й Славік дивилися на нього з тривогою й легкою зневагою.

— Нормально все, — сказав Денис з істеричним смішком. — Нормально… Де ми зараз, га? Де цей будинок, у Магнітогорську?!

— Я так розумію, що десь у Примор’ї, — припустила Еллі. — Але, взагалі, це закрита база. До інформації, де вона розташована, ми не маємо допуску.

— А я скажу, що ми в Каліфорнії, — Денис уже сміявся вголос. — Народ, ви не уявляєте, в яке лайно ви вскочили. Не знаєте, хто такий дядько Роберт, так? Ну, тепер дізнаєтесь!

Бліда Марго, що досі сиділа біля стола нерухомо, як шахова фігура, взяла склянку води зі стола, підійшла до Дениса й опустилася з ним поруч:

— Випий.

Він послухався. З надією подивився їй в очі:

— Ти… розумієш, про що я, так? Як ти сюди потрапила?

Марго мовчала кілька секунд, а коли заговорила, голос її тремтів:

— Мій хлопець… занедужав… лейкоз. Його взяли в експериментальний курс… лікування… у Тель-Авіві. Дуже дієвий метод, єдина надія. Потім на мене вийшли… люди, в лікарні, вони сказали, що він у контрольній групі, одержує… плацебо. Але… якщо я візьму участь у програмі «Промінь»… то він одержить ліки. Це дуже хороші ліки, — вона заговорила швидше й голосніше. — Нові. Просто їх треба підтверджувати, доводити, реєструвати, а часу немає. Але тепер він одержить лікування. Його звати Ігор, я б показала фотку, але в мене відібрали мій телефон…

Вона раптом усвідомила, що говорить довго в цілковитій тиші, і зніяковіло замовкла. Денис опустив голову й відчув себе самотнім, наче на Марсі.

— Рідні думають, що я в санаторії на тридцять днів, — пошепки закінчила Марго.

— Охрініти, — сказала Еллі крізь зуби. — Санаторій. А я зі шкури пнулася. Півроку складала іспити, писала роботи: психологія, логіка, математичний аналіз… Я думала, тут роблять науку… а тут пацан з тюрми, дівчинка з санаторію і маленький невротик незрозуміло звідки.

— Сан-Дієго, — сказав Денис.

— Шо-о?

— Минулий рік я жив у Сан-Дієго.

— Взагалі не зрозумів, — втрутився Славік. — Якщо це наші секретні розробки, то до чого тут цей дрібний піндоський шпигун?!

— Сам ти шпигун, — сказав Денис. — Ідіот. Треба було сідати в тюрму!

— Стоп, — владно сказала Еллі, і Славік, що вже піднявся, було, зі стільця, сів назад. — Я сюди прийшла по свою нагороду, і я її одержу. Давайте розбиратися далі. Ти, — вона обернулася до Славіка. — Назви своє завдання.

Славік роззявив було рота, але раптом з підозрою витріщився на Еллі:

— А чому я повинен тобі відповідати? Ти хто така, Еллі, у паспорті Олена? «Назви своє завдання»! Може, ще розказати, де штаб, і де арсенали?!

Еллі закотила очі до стелі:

— Чорний Славік з Магнітогорська, ти ж навіть в армії не служив, напевно. Які, в чорта, «арсенали»?! Я бачу, що організатори мене наї… надурили. Я просто хочу зрозуміти — надурили тільки з партнерами чи із завданням теж?

Славік помовчав хвилину. Еллі незворушно пила каву. Денис, похитнувшись, підвівся й подав руку Марго, допомагаючи їй устати з підлоги.

— Завдання просте, — неохоче сказав Славік. — Комп’ютерна іграшка. Типу, космонавти кудись летять, і ми повинні їх загнати в параметри: цивілізація — не менше сімдесяти відсотків, осмисленість — не менше дев’яноста… Я колись давно грав у «Сімсів», але покинув, дівчача гра.

— У «Сімсів»? — Еллі подивилася на нього з жалем. — Ну й компанія…

— Ти расистка? — поцікавився Славік з доброзичливим інтересом.

— Дурень… Я намагаюся зрозуміти, за яким принципом нас добирали, — вона озирнулась. — Ти, Марго, граєш у відеоігри?

Блондинка похитала головою:

— Нема часу на дурниці, я серйозно займаюся танцями.

— Затанцюй! — запропонував Славік, але Еллі так на нього подивилася, що він одразу заткнувся.

Кілька хвилин ніхто нічого не говорив.

— А… от ви розумієте, як рахуються ці параметри? — нерішуче заговорила Марго. — Цивілізованість, щастя, сенс життя — у відсотках…

— От і видно, що ти не граєш, — сказав Славік.

— Це програма, там усе формалізовано! — відрізала Еллі.

— Ні, — тихо сказав Денис, і всі подивилися на нього. — Це не програма, там, на кораблі. Це люди.

«ПРОМІНЬ». МАКСИМ

— Мене лякають її історії, Маріє.

– Їх розповідають, щоб налякати, — вона опустилася поруч і поклала обидві долоні йому на голову. Він обережно вивільнився.

— Я не про те. Це завжди історії про смерть. Так треба?

— Необхідно. Вони освоюють ідею смерті в ігровій формі. До того ж, ці казки — елемент культури. Що більше історій, традицій, що багатший фольклор на «Промені», то краще для всіх, друже.

Вона обійняла його за плечі.

— Ти перестав ходити на океан. Чому?

— Утомився.

— Відпочинь. Віджени тривоги, усе добре. Як Аніта?

— Живе зі своїм художником.

— Ну й прекрасно. Знаєш, якщо людина щаслива — це заслуга її самої. Спробуй бути щасливим з нашим рівнем рефлексії… Пам’ятаєш, як ми їхали крізь хмару, і як базікали, і йшла тропічна злива?

Він засміявся. Один спогад, як нерозмінна монета, на все життя.

— Максиме… А може, візьмемо разом гірськолижний курс? Відгородимося від усіх, відпочинемо. Побудемо удвох.

— Обов’язково. Через кілька тижнів. У мене лекції з історії економіки.

— Нехай Пауль тебе замінить.

Її волосся пахло мокрою травою. Максим чомусь згадав, як цілувався вперше, йому було тринадцять, а тій дівчинці п’ятнадцять, пройшов дощ, важкі краплини висіли на кущах, був червень, і пахло травою. Минуло стільки років… чи став він розумніший? Щасливіший — точно, він одержав Марію, мало кому в житті так щастить.

* * *

О сьомій ранку під стелею каюти заспівали птахи. Максим виліз з-під ковдри. Дивні думки, які почали навідувати його кілька днів тому, ніде не поділися: тепер він подумав ні сіло ні впало, що ті птахи давно виздихали. Розсипалися на порох. А їхні голоси звучать досі.

Він зварив кави й залишив у термосі — для Марії. Склав фігурку з паперової серветки — чи то звір, чи то птах. Поклав у чистий кухоль: вона прокинеться і засміється. Якщо любиш когось, спробуй його розсмішити.

Прийняв душ і одягся. Марія спала: її лице було таке спокійне, таке світле й мирне, що Максим простояв секунд тридцять, нерозумно всміхаючись, перш ніж згадав про час. Вона сказала: «Ти перестав ходити на океан…»

Вулички-коридори були вимощені гладеньким і шорстким, теплим і прохолодним деревом, каменем, пластиком — для сенсорної різноманітності, для любителів ходити босоніж. Максим вибрався з вежі на схил, покрокував по стрічці ескалатора, потім зістрибнув на стежку. Обернувся, щоб подивитися на замок у матовому ранковому світлі. Ледь не спіткнувся об робота-прибиральника: той совався на узбіччі, збираючи невидимі порошини. Робот прошмигнув у нору: судячи з черепахового малюнка на корпусі, це був Кайзер. Максим зітхнув. Усі ці роки йому дуже не вистачало звірів. Суворий карантин, умови польоту: на Новій Землі їх зустріне інша фауна. Білки, що скачуть по деревах у рекреаційці, пелікани, що висять над хвилями океану, насправді — об’ємні картинки. З нудьги почнеш давати імена роботам-прибиральникам…

Зате як зрадіють наші діти й онуки, коли нарешті побачать справжні хвилі й справжній ліс, справжній світанок, справжнє небо. Вони дивитимуться в небо, а я подивлюся на їхні обличчя, коли…

Холодна хвиля по м’язах, потік мурашок по шкірі. Відчуття, наче щось стисло груди. Спів птахів і запах мокрої трави. На секунду йому здалося, що це і є Прибуття. Це співають справжні птахи, не запис, не імітація.

Підлога нахилилася й стала сторч.

— Допоможіть! Промінь… з’єднай мене…

Останнє, що він побачив, була краплина на похиленій травинці-волоті. А потім світло згасло.

ДЕНИС

Вони сиділи за квадратним столом в «офісі» — великій кімнаті, обставленій, як переговірна. На неосяжному екрані під стелею відображалися три рядки по десять квадратів-днів: календар експерименту. Перший день був обведений червоним і переливався, наче дешева реклама.

Славік сидів, розвалившись на стільці, Еллі — зібрано, як кішка перед стрибком. Марго мерзлякувато обнімала себе за плечі. На стільниці з димчастого скла перед кожним лежав смартфон з великим екраном: 9-58. 9-59…

Над столом беззвучно виникла голограма: космічний корабель, схожий на хижого метелика посеред темного космосу. Усі четверо здригнулись, а Марго ще й підстрибнула на стільці.

— Вітаю вас, учасники програми, — сказав знайомий голос. — Як вам уже відомо, я Промінь, штучний інтелект, ваш асистент. Первинна інформація буде доступна в пам’яті ваших пристроїв після початку експерименту, мовою, встановленою у налаштуваннях вашого смартфона. До початку залишилося п’ять… чотири… три… два… один…

У Дениса зсудомило ногу. Він засичав крізь зуби, схопився за гомілку, став розминати м’яз.

— Почали!

Славік, Марго й Еллі одночасно потяглися до стола й схопили свої смартфони. Денис спізнився, борючись із судомою; нічого страшного. Це не спринт, а марафон. Триста шістдесят п’ять днів на кораблі «Промінь» минають за двадцять чотири години, отже, за кожну годину минає п’ятнадцять днів… і ще дві десяті, можна округлити. За кожну хвилину минає шість годин на кораблі. Ось біль і минув, можна розслабитися.

Лице Еллі навпроти, підсвічене екраном, було відчужено-зосереджене. Славік висолопив кінчик язика: схоже, він знайшов у інтерфейсі ігрову опцію, і тепер керував картинкою на екрані, як геймер, розважаючись. Марго читала — її очі металися туди-сюди. Денис подумав, що в кожному класі є така Марго: тиха, бліда, захоплена романами про секс із вампірами.

Він нарешті взяв зі стола свій телефон. Незнайома система, але чудовий, інтуїтивно зрозумілий інтерфейс. «Склад екіпажу», «Поточний статус», «Основні технічні дані». Багато інформації, хоч би не потонути. Не можна поспішати, не можна пороти гарячку; це не спринт, це марафон.

Апарат ледь не вислизнув з вологої долоні. Ти ба, як заважають нерви. У кімнаті було холодно, а може, він сам охолов, бо, здавалося, від його пальців смартфон от-от покриється інеєм…

Моргнуло табло на стіні — календар згас, замість нього з’явилася система чисел та графіків. «Поточні параметри: населення — 502, щастя — 75 %, цивілізація — 90 %, осмисленість — 80 %.

— Якісь вони сонні, — Славік перевів погляд з телефону на табло й назад. — Влаштували б конкурс домашнього порно… А то ледве повзають, як мухи…

— Не вистачає десяти відсотків, — пробурмотіла Марго. — Сенс повинен бути дев’яносто. Вісімдесят — незалік.

— Слухайте, — оживився Славік, — у мене ідея! А зробімо так, щоб на них напали інопланетяни…

Еллі закотила очі до стелі.

— Жукоподібні, — меланхолійно відгукнулася Марго, і Славік подивився на неї із сумнівом. Марго не всміхалася.

— Я серйозно, — Славік уперто помотав головою. — Це ж круто! Зовнішня загроза, з якою вони будуть боротися. Спершу нароблять у штани, потім урятуються і всіх переможуть. Це життя! Сенс у всієї компанії відразу встане на дванадцяту годину й стоятиме, як палиця…

— Славік! — з роздратуванням осмикнула його Еллі.

— Наваляти прибульцям — це ж шикарна мета!

– Їм треба не «наваляти», а народити й виховати двісті дітей…

— Переможуть жукоподібних — і нехай родять. Та не по двоє, а по п’ятеро, як мінімум, і вчать їх бойових мистецтв, бо ану ж вороги вернуться…

— Перестань верзти дурниці, — Еллі вже насилу стримувалася. — Якщо ми довеземо до цілі двісті молодих дикунів, нам не зарахують перемогу. Цивілізація…

— Цивілізацію рухають війни!

Чисельність населення на великому екрані — і на моніторах їхніх телефонів — змінилася: «501».

— Сюрприз, — пробурмотів Славік, втупившись у телефон. — Хтось умер? Ага, якийсь чувак. І що з ним ста- лося?

Рівень щастя — 73 %. 48 %. 33 %.

— Це що таке? — знов заговорив Славік. — Типу, вони засмутилися?

«Населення: 499».

Рівень щастя — 35 %. 28 %.

Славік закліпав очима:

— Пацани, та вони мруть!

— Серійний убивця? — Еллі швидко прогортала щось на екрані. — Ні, причини смерті природні… «Зупинка серця»… Невідомо чому, без пояснень. Усі з першого покоління. Пердимонокль.

— Не лайся при дитині, — сказав Славік.

Денис водив пальцем по екрану, читаючи бортовий журнал. Простий, чіткий опис події, незнайоме ім’я, діагноз, обставини смерті. Ось людина була здорова — а ось упала і вмерла. І ще одна. І ще. Перше в історії корабля використання капсули-крематорію… Потім друге, третє. Можна уявити, що вони там почувають.

— Бляха, — він поклав телефон на стіл і подихав на задубілі долоні.

Кілька хвилин було тихо.

— Усі з першого покоління, — промовила Еллі. — Це добре… Тобто, не дуже добре, але це не критично. Перше покоління нехай вимре хоч повністю, вони вже відпрацьовані.

Денис тільки подивився на неї, нічого не сказав. Еллі вищирилася:

— Звикай, малий, цей світ цинічний. Чи ти в «Doom» жалієш убитих монстрів?

— Це люди!

— Ой, та ну.

Він більше з нею не розмовляв. Знайшов у пам’яті смартфона технічну документацію «Променя», адаптовану для розуміння нефахівцем, проте все одно дуже детальну. Корабель був цілком автономний, підтримкою життя екіпажу опікувався штучний інтелект. На борту жодних тварин — ні домашніх, ні промислових. Синтезований білок. Оранжерея. Величезні приміщення зі штучним кліматом… Багато живуть. Звідки стільки енергії?! Ах, кварковий синтез… Що, справді?!

Денис одірвався від екрана:

— Папір у когось є? І олівець?

— На фіга? — не зрозумів Славік.

Денис звик робити підрахунки на папері, добре загостреним олівцем. Єдиний у класі — що в Енську, що в Сан-Дієґо. Якщо це офіс, то має бути й папір. Він роззирнувся, устав, почав смикати шухляди скляної тумби; ось він. Формат А-4. Це значить, що вони точно не в Америці, не в Канаді й не в Мексиці, там інший формат паперу для офісу. Ось олівці… ціла коробка. Неначе Дениса тут чекали.

Він сів на своє місце, поклав перед собою телефон і почав виписувати дані з екрана на папір. У стовпчик. Пальці тремтіли, ковзали по гладеньких боках олівця, але всередині, у глибині Дениса, стало значно спокійніше й навіть тепліше. Робота лікує.

Перевіривши цифри, він кілька секунд тупо дивився на результат. Славік, Марго й Еллі говорили одночасно, він не чув — звик відключатися в найгаласливішому класі, у шкільному коридорі, в їдальні…

— Народ, — це слово дратувало його, але він не знав, як інакше звернутися до співрозмовників. — Я не впевнений…

Вони замовкли — у його голосі було щось, що миттю оволоділо їхньою увагою. Денис прокашлявся:

— Таке враження… Система має вбудований обмежувач. Цей… корабель не розрахований на більше число пасажирів, ніж п’ятсот одночасно. Чисто по ресурсах. Ось…

Він підсунув до центру стола розписаний цифрами аркуш. Еллі взяла його з недовірою.

– Їх було двісті, потім народилося ще триста двоє, — сказав Денис. — П’ятсот дві людини — максимально можливе число пасажирів. Щоб народжувалися нові, старі повинні вмерти. Так задумано; ті, хто планував цей політ, знали, що перше покоління не доживе до Прибуття…

Еллі придивилася до його закарлючок. Перевела на Дениса глузливий і водночас уважний погляд.

— Вундеркінд, — сказала з дивною інтонацією. — Хоч і невротик… «Ті, хто планував цей політ» — люди, програмісти. Ці, на кораблі, — програмки. Вони відпрацювали, їх вимикають, як лампочки.

І знову він не став з нею сперечатися.

— Це ускладнює нам завдання, — сказала Марго, не піднімаючи очей від свого телефону. — Друге покоління залишиться… без дорослих.

Еллі кивнула. Схоже, вона вибрала для себе лінію поведінки — Хай що станеться, не виявляти подиву і вдавати, ніби вона все передбачила заздалегідь:

— Ніхто не обіцяв, що буде легко. Ситуація на кораблі штучно змодельована, для чистоти експерименту зміна поколінь має відбуватися часто. Щоб не було піддавків, коли дідусь за онука складає іспит…

Чисельність екіпажу змінилася на «484», й одразу на «483». Рівень щастя опустився до 8 %.

— Ні хріна собі щастячко, — буркнув Славік. — Ясно, що наші пупси не радіють! Те, що ми тут бачимо, котани, це не щастя, — це повне охрініння, дивіться, зараз узагалі піде в нуль… Ні хріна собі початок! Чого нас ніхто не попередив?!

— Бо ніхто не обіцяв, що будуть піддавки… — знов почала Еллі, але Славік грюкнув кулаком по столу:

— Та не піддавки! Це підстава! Це, бляха, «чистота експерименту»?! Днів через три в них перемруть усі старші, прикиньте, як у малих поїде дах?! Та песець узагалі, я на таке не підписувався! Вони всі передохнуть, нікуди не долетять, а мені в тюрму?!

— Але ж це в них розтягнуте в часі, — непевно сказала Марго. — Вони все-таки не мруть, як мухи, у них минає час…

— Наша хвилина — їхні шість годин, — тихо нагадав Денис. — Дві людини на добу — це не як мухи?

«482», висвітилося на екрані.

Рівень щастя знизився до 5 %.

— Бля! Бля-бля-бля! — Славік схопився й заметався по кімнаті. — Вони скоро вішатися почнуть з радості!

— Це ще не найгірше, — Денис облизнув губи. — У них з осмисленістю… срака, товариші. Старші несуть свій сенс у могилу… а молодші несвідомі, і псують нам статистику.

Показник, що ілюструє осмисленість життя на кораблі, показував хроніку повільного падіння каменя: 78.75.71. 69.

— Підібрали соплі, мужики, — Еллі не збиралася віддавати ініціативу. — Мозковий штурм, швидко: як будемо мотивувати наших пупсів?

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

— Ти знала! — Ліза притримала двері, не давши Марії зачинити їх перед носом. — Ти знала, що ваше покоління вмре!

Виштовхати Лізу з кімнати було нижче Маріїної гідності. А може, вона передбачала в цій сутичці поразку. Тому просто відійшла вглиб кімнати — демонстративно спокійна:

— Вибач, але це частина дорослішання. Пам’ятаєш свою казку про люк, який не можна відчинити? Його все одно коли-небудь відчиняють. І тоді міняється світ.

Ліза вискалила зуби. Якщо вона заговорить зараз — вийде вереск, принизливо видавати такі звуки. Принизливо визнавати, що не володієш собою.

— Я на тебе розраховую, — сказала Марія. — Коли-небудь до тебе прийде така сама дівчинка чи хлопчик, і висуне проти тебе обвинувачення: «Ти знала». Так, люди знають, що вмруть, але вони в це не вірять. Це властивість нормальної психіки… Ти переживеш свій відкритий люк, зрозумієш мене й виявишся на моєму місці.

— Що їх усіх убиває?!

— Час. Вони… ми… старі.

— Батькові не було й п’ятдесяти! На Землі люди в такому віці тільки стають зрілими!

— Ми не на Землі, — відрізала Марія. І одразу ж додала м’якше: — Ми припускали… що в польоті наше життя може виявитися коротшим. Не знали, наскільки. Розумієш, ми перші на цьому шляху. Раніше ніхто з людей не летів двадцять років з білясвітловою швидкістю. Не зазнав впливу стількох… факторів. Нас очікує ще багато відкриттів… вас теж. Не всі виявляться приємними.

— Тобто ми теж умремо молодими? І ніхто з нас не доживе до Прибуття?!

Марія зробила крок до Лізи, поклала м’які долоні на плечі — цей її жест завжди міг заспокоїти найнервовішого підлітка:

— Ми не знаємо. Можливо, ви проживете довше за нас і побачите новий світ…

Ліза струснула її руки.

— Послухай, — сказала Марія після паузи. — Твій батько був для мене… кимось дуже важливим. Ми кохали одне одного. Він був… ти поки що не можеш мене зрозуміти, але, коли в зрілому віці когось отак підпускаєш до себе… Він був для мене — океан. Не той, що в рекреаційній зоні. Справжній. Я говорю з тобою так чесно, як навіть з собою не завжди розмовляю. Ми з Максимом знали, що смерть прийде, покоління зміняться… Надіялися, що це буде пізніше. Але вийшло так…

— «Вийшло»?!

— Ти поводишся, як дитина. А на «Промені» ми не можемо дозволити собі довгого дитинства. Зрозумій: важливе не довге життя, а наповнене й осмислене. Ми несемо цивілізацію…

Ліза відступила й знову вищирила зуби:

— Ваша цивілізація — лайно.

— Тобі буде соромно за твої слова.

— Батько прагнув побачити Прибуття! Він у це вірив! Ах, ти забула сказати йому, що він умре, не доживши до п’ятдесяти? А інші кванти — вони знали? Чи їм теж забули сказати перед вилітом?! Тварюки, маніпулятори! І ви називаєте це «цивілізацією»?!

— Ти не можеш так говорити! — Марія вперше підвищила голос.

— Ще й як можу! А я ж слухала, розвісивши вуха — ми першовідкривачі, ми вчені… Та ми — стадо піддослідних тварин! Ви з самого народження нам брехали! Ти — брехала! Так от, я тобі клянуся, Маріє, — «Промінь» не долетить до мети. Коли ви всі здохнете…

— Закрий рота!

— Ага, ти теж не залізна?! То кричи! Плач! Не буде справи твого життя, я подбаю, щоб вона здохла! А ти живи з цим, скільки тобі там залишилося!

І вона рвонула до виходу. На самому порозі її наздогнав безпорадний звук, так не схожий на звичайний Маріїн голос:

— Дівчинко, але…

Ліза вийшла, а двері захряснулись у неї за спиною.

ДЕНИС

— Промінь…

Голограма виникла над столом, як примара. Денис прокашлявся.

— Поясни нам, як… це робити, взагалі. Технічно.

— Пояснюю, — доброзичливо сказала машина. — Для того, щоб впливати на пасажирів «Променя», ви повинні сформулювати завдання й вибрати спосіб розв’язання. Наприклад, завдання «Збільшити споживання вітаміну C всіма неповнолітніми» розв’язується автоматично: штучний інтелект додає в раціон відповідні продукти. Завдання «Повідомити пасажира А, що його дружина зраджує його з пасажиром Б» вимагає творчого підходу: експериментаторові слід продумати, коли, як і на якому носії пасажир А одержить інформацію. Якщо це текстове повідомлення, то експериментаторові слід написати текст, штучний інтелект помістить його на термінал пасажира, або в соціальну мережу корабля, або на стінну панель, у стилі «ретро», написане від руки. У момент впливу час в офісі й на кораблі синхронізується, вікно синхронного часу може тривати від секунди до десяти хвилин. Вам зрозуміло чи продовжувати пояснення?

— Продовжити, — сказав Славік, і одночасно Денис вигукнув:

— Зрозуміло!

— Що тобі зрозуміло?! — гаркнув Славік. — Мені особисто ні хріна солоного не зрозуміло, не лізь, вискочка, посидь уже спокійно…

— Послухайте мене, — сказав Денис благально. — Я знаю, що треба зробити. Я знаю, як. Чесне слово, я знаю.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

У батьковій кімнаті пахло його шкірою, одеколоном, старою кавою. Ліза потопталась на порозі, зайшла. Опустилася на коліна перед ліжком і поклала голову на подушку.

— Тату, я не розумію. Де ти? Це ненормально. Я не вірю. Вони спалили твоє тіло, запаяли попіл в ампулу… Але я не розумію. Я не можу відкрити цей люк у мене в голові. Де ти? Подай знак. Не ховайся. Де ти?!

— Лізо…

Вона ривком обернулася. Екран напроти ліжка світився, Максим дивився на неї, зчепивши пальці. Він так робив, коли нервувався.

— Тату, де ти?!

— Усе добре. Я на Землі. Усі ми, з першого покоління, хто був на «Промені», зробили свою роботу й вернулися на Землю. Ми поїдемо подорожувати… Тут величезний океан! І справжнє сонце!

— Але ти не вмер?!

— На «Промені» я вмер. Зате тепер я на Землі, тут добре. Не бійся за мене. Не сумуй. Коли ти зробиш свою роботу, і вмреш на «Промені», ти будеш з нами, ми разом поїдемо в кругосвітнє плавання. Ти, я, мама, всі друзі…

— Але… можна — я вмру прямо зараз?!

Максимове лице на екрані завмерло.

— Лізо, — сказав він пошепки. — На Землю потрапляє тільки той, хто зробив свою роботу. Хто вб’є себе завчасно — ніколи, ніколи не побачить Землі. Він умре назавжди. Він кружлятиме мерзлою гидотою на забутій орбіті. Прошу тебе, пам’ятай про це і всім розкажи!

Ліза приклала долоню до екрана. Притулилася лобом до батькового лиця по той бік зв’язку.

— Ти впораєшся! — сказав Максим. — Ми ще зустрінемося! Люблю тебе, донечко. Я хотів би завжди…

Екран моргнув і згас.

ДЕНИС

Він звалився в крісло, відчуваючи, що й футболка, і штани промокли від холодного поту. У кутку кімнати стоп-кадром висіла голограма: дівчина притулилася лицем до великого екрана, сивий чоловік з екрана тягнеться до неї, наче крізь скло…

Голограма зникла. Славік витріщався на те місце, де вона щойно була:

— Оце так? Це — вплив? Живе кіно, чотири-де. Охрініти. Що це ми бачили?

Інші довго мовчали.

— Нічого собі дівчинку торкнуло, — нарешті промимрила Марго.

— Я попрошу, — сухо заговорила Еллі, — пам’ятати, що це симуляція. Дівчинки немає, нікого не «торкнуло», виконується програма, от і все. А ми дивимося кінце — чотири-де, як Славік сказав…

— Хтось дивиться, — так само під ніс промимрила Марго. — А хтось у ньому грає…

Вона подивилася на Дениса, той відвернувся. Дотягся до пляшки з водою, скрутив кришку, наче голову, і вилив у горло відразу цілу склянку. Слова «Люблю тебе, донечко» грудкою стояли в нього у горлі. Це він написав текст для «примари» на екрані. Це він озвучив роль мертвого чоловіка на ім’я Максим. Тепер його нудило цим текстом.

— Денисе! — Еллі встала, підійшла до нього, схрестила руки на грудях, як екзаменатор. — Ти мене чуєш? Перестань гратися з ними в татуся! Їм нахрін не потрібна твоя емпатія, ти великий хлопчик!

— Дивися! Дивись-дивись! — Славік повернувся до екрана. — Оживилися, пупси!

Червоний графік, що ілюстрував «щастя», зрушився з нульової позначки й повільно поповз угору.

— Вдалося! — Славік підстрибнув з грацією слоненяти, аж підлога здригнулася. — А що там у них сталося?

— Дівчинка побачила привид батька, — поблажливо пояснила Еллі, — пішла до інших дітей і підлітків, а в неї великий авторитет… І розповіла, що оплакувати батьків не треба, і смерті боятися не треба, тому що в майбутньому в них нова зустріч, Земля, навколосвітня подорож… І в них з’явився сенс життя: скоріше виконати своє завдання й звалити на канікули.

— От зараза! — емоційно сказав Славік. — Хто б мені таке запропонував — я б не відмовився… — Він з новим інтересом подивився на Дениса. — А ти молодець, виявляється… пацан!

Він ляснув Дениса по спині, і в того задзвеніли всі нутрощі.

— Не роби так більше, — буркнув Денис.

— Добре-добре, тобі треба підкачатися, бо сама шкура й кістки. Ходімо ввечері в качалку, за тридцять днів пройдеш курс молодого бійця, у мене ж друга спеціальність — тренер…

Рівень щастя на екрані доповз до сорока відсотків. Осмисленість, що коливалася біля шістдесяти, теж почала рости: малолітки зрозуміли, навіщо вони тут. Пекельний емоційний шантаж, подумав Денис.

— Непогано, — Марго не відривала погляд від свого смартфона. — При всьому цьому вони продовжують умирати… Залишилося чотириста сімдесят три людини на борту.

— Мруть і сміються, — Славік підморгнув Денису. — Але ти прикольний такий, з серйозною пикою, «Мала, я твій татко!»

Денис устав, перевів дух і щосили садонув його кулаком у щелепу. Влучив вдало, Славік від несподіванки трохи не впав. Сили удару не вистачило, щоб його завалити, але щоб розлютити, було досить. Славік заревів і дав здачі, раз і вдруге, і…

* * *

— У тебе в голові мізки — чи лайно, га, Славік?!

— А я тут при чому! Ви ж самі все бачили!

— Ви в різних вагових категоріях! Ти йому щелепу зламав!

— Не зламав, — хрипко сказав Денис. — Фігня.

Кров лилася на підлогу й на сорочку. Марлевий пакет, знайдений в аптечці, майже одразу просочився наскрізь. Денис, притримуючи його біля носа однієї рукою, вивалив вміст аптечки на стіл: спирт, нашатир, джгут, знеболювальне, ще якісь тюбики й таблетки.

Він почувався незрівнянно краще. І цей біль, і розпухлі губи, і кров з носа, й іскри з очей — чудово. Смак крові вимив з його рота спогад про фальшиві слова, сказані дівчині від імені її мертвого батька.

Кров текла, не збираючись зупинятися.

— Ненормальний, — бурмотів Славік, потираючи кісточки. — Ненормальний психопат! Ти б ще під самоскид кинувся! Ну, якого хріна, га?! Він мене в табло, а я ще й винний!

Марго розпакувала новий ватно-марлевий пакет. Еллі принесла льоду з морозильної камери. Денис ліг на підлогу й поклав крижані кубики, загорнуті в серветку, на лице.

— Давай розставимо крапки над «і», Денисе, — сказала Еллі неголосно. — Ти справді віриш, що вони живі?

— Заткнися, будь ласка, — сказав Денис лежачи. — Буде тільки гірше.

— Можеш вірити. Як собі хочеш. Я в дитинстві вірила в Діда Мороза. Це допомагало мені жити. Хочеш вірити, що це люди… які перебувають казна-де, в чарівній країні, в іншому світі, в альтернативній реальності… Вір, і нема чого соромитися. Подивись, як ти розкішно все придумав! Щоб примирити людину з ідеєю смерті, треба дати їй надію на посмертне щастя… Пацан, це майже геніально! У нашому технічному описі окремо прописано: «За умовами програми ніхто з першого покоління не релігійний, вони атеїсти або агностики». Це випадково? Ні! Це зачіпка для нас, це ключ! Ти розв’язав завдання, синку!

— Я не знав, що це буде так! — Денис закашлявся, вгору полетіли краплі крові й вернулися назад, на лице й сорочку. — Я гадки не мав, що вона так… повірить! Вона поводилась, як людина, і реагувала, як людина!

— Людина, людина, — терпляче повторила Еллі. — Добре.

— Що доброго?! Що ми маніпулюємо живими людьми?!

Славікові червоні кеди зупинилися поряд з Денисовим лицем. Високо над собою Денис побачив його лице: Славік був пригнічений і стривожений. Присів навпочіпки, сіпнув шиєю:

— Слухай, ну припустімо. Навіть якщо люди. Але ж у підсумку — їм же краще, вони вийшли з депри, про що взагалі базар?!

— От-от, — Еллі кивнула. — Послухай розумну людину.

Славік усміхнувся, не прочитавши глузування в її голосі.

— Люди — це ми, — меланхолійно сказала Марго. — І нам усім щось потрібно.

Вона підійшла, сіла поруч, допомогла Денисові зручніше прикласти танучий лід.

— Ти мені нагадав, — сказала зі смутною усмішкою. — Якось Ігор за мене побився. Його побили. Ті втекли… Я викликала швидку й так само сиділа поруч… Принести ще льоду?

— Дякую, — сказав Денис. — Здається… фонтан заткнувся.

Він помацав руками й сів на підлозі. Прийняв од носа талий лід; пальці закоцюбли.

— А щодо твого Ігоря… його вилікують. Навіть не сумнівайся.

Марго вдячно всміхнулася.

— Хто-небудь бачив тут пиво? — заклопотано запитав Славік. — Я після такого першого дня не проти трохи розслабитися, а ви?

* * *

— Цур, я б’ю клинці до Еллі, вона для тебе все одно занадто стара. А ти можеш спробувати Марго. Вона теж прикольна.

— У Марго є хлопець.

— То й що. Дівки бувають такі несподівані, такі непередбачувані…

Вони валялися в шезлонгах на краю великого басейну. Славік поводився підкреслено дружелюбно. Денис раз у раз торкався язиком зубів, ніби перевіряючи, чи вони на місці. Губи розпухли, але на душі стало незмірно легше.

Еллі й Марго, обидві у відкритих купальниках, ніжилися в джакузі, то занурюючись по шию в гарячу воду, то з вереском вистрибуючи. Кругла чаша здавалася пекельним казаном, однак навряд чи в грішниць такі задоволені личка.

— Господи, як добре, — Славік подивився в небо. — І тепло… Ні, точно не Підмосков’я. Чуєш запах? Туї, кипариси… Це, скоріше, десь поблизу Сочі. Ти там бував?

Денис кивнув. Розмовляти не хотілося.

— Територія тут — супер, велика, я всієї не обійшов. Кущі, доріжки. І нікого нема, прикинь. Ні двірника, ні сторожа. Усе автоматичне. До чого дійшов прогрес!

— Ворота бачив? — байдуже запитав Денис. — Хвіртку? Гараж з машинами? Систему охорони?

Славік похитав головою:

— Якщо ти про втечу, то мені воно не треба. Мені потрібна правильна амністія.

— А що в тебе за стаття?

— Я хакер, — Славік випнув м’язисті груди, прикрашені драконом у кельтському стилі.

Денис промовчав. Нехай Славік крав із супермаркету, чи перебивав номери на крадених тачках, але «хакер» — це красиво. Нехай буде хакер.

— А ти хотів би втекти? — Славік примружив праве око. У нього були очі кольору пакетного чаю, маленькі, але чіпкі. — При тому, що все виходить, і приз у нас в кишені?

Денис опустив повіки:

— Якщо побачиш, де тут вихід, просто скажи мені. Хочу глянути.

— Цікаво, — Славік закинув руки за голову. — Я працюю за амністію, Еллі — за навчальний ґрант в якомусь охеренному університеті… Марго надіється вилікувати свого хлопця. А ти? Що в тебе за приз?

Денис не відповів.

— Ну, добре, — Славік посміхнувся. — Мовчи, мовчи. Все одно не втримаєшся і розколешся.

Еллі й Марго вибралися з джакузі в басейн. Еллі пірнула й красиво попливла над самим дном, у товщі води.

— Пливе, як змія, — сказав Денис.

— Як русалка! — обурився Славік. — Брутальні діти пішли… Вона тобі дасть — «змія»!

Еллі, за нею Марго вибралися з води. Еллі одним рухом голови закинула волосся назад, як у рекламі. На Дениса й Славіка полетіли бризки.

— Ще! — Славік заіржав, як кінь.

— Чого сидите, пенсіонери, плавати не вмієте?

— Дай мені поштовх! — Славік підхопився. — Дай мені мотивацію! Дай мені сенс туди стрибати, русалко!

Еллі недбало штовхнула долонями його шоколадні голі плечі, Славік комічно замахав руками, балансуючи на краю басейну, шубовснув, здійнявши хмару бризок, і поплив, демонструючи розгонистий напівдикий кроль.

* * *

Алкоголю в буфеті не знайшлося. Обійшлися мінеральною водою, вечеряли розігрітими овочами й розігрітим м’ясом. Денисові важко було жувати, він знайшов упаковку з супом-пюре. Працював транспортер, після натискання кнопки він забирав сміття й використаний одноразовий посуд.

— Нездорове харчування, — задумливо сказала Еллі. — Напівфабрикати.

— А ви разом з Марго приготуйте нам пожерти, — дозволив Славік. Еллі гостро на нього глянула:

— Експлуатація жінок? У тебе такі самі руки, візьми й приготуй.

— Там в офісі робот-підлогонатирач, — сказала Марго. — Я заглянула ввечері, злякалася. Він такий… неначе живий. Повзає.

— У мене кіт на такому катався, — сказала Еллі. Перевела погляд на Дениса: — Ти як?

— Краще за всіх.

Славік схвально засопів.

— Я тут подумала, — сказала Марго. — А що, як комусь із нас стане справді погано? В’язи собі скрутить… Невже ми не зможемо викликати «швидку»?!

— За умовами — не зможемо, — відгукнулася Еллі. — Тільки через тридцять днів. Двадцять дев’ять. Постарайся не скрутити в’язи.

Вони помовчали.

— Марго, а навіщо ти ходила ввечері в офіс? — запитав Денис. — Вплив, за умовами, раз на добу. Уся інфа у тебе в телефоні.

— Ага, — Марго кивнула. — Просто хотіла… Подивитися на цей «Промінь». На корабель. Там, якщо сядеш за стіл, вона вмикається. Голограма.

– І що?

— Красиво… Можна уявити, що все це насправді. Космос. Колись же люди все одно полетять, забудуть свої війни… зберуться… і полетять.

Славік хлюпнув собі ще води.

— З почином, — він підняв свою склянку. — П’ємо за вдалий початок!

Мовчки цокнулись і випили. Еллі через стіл дивилася на Дениса.

— Може, скажеш правду?

— Тобто?

— Та от бачиш, ми розповіли про себе. Я, Славік, Марго. А ти ні.

— Це проблема?

— Ти що, не розумієш?

Денис зітхнув. Поторкався язиком зубів.

— Мене викрали. Викрали з сім’ї.

— Що?!

– І обіцяли відпустити, якщо я… якщо ми впораємося.

Еллі більше не всміхалася. Марго злякано зсунула брови. У її очах наростала напруга.

— Зізнайтеся, — сказав Денис благально. — Ви ж теж щось приховуєте? До вас приходив чоловік, називався дядьком Робертом… чи якось інакше? І викрав вас із дому, тобто щойно ви були вдома — і зразу все догори дриґом, уламки, апокаліпсис…

— Брехло, — Славік сьорбнув зі своєї склянки. — І головне, знову з серйозною пикою.

Еллі кліпнула. Труснула головою, по-іншому подивилася на Дениса, зареготала:

— Ой, бляха. А я ледь не купилася!

— Ну, не вірте, — сказав Денис, дивлячись в одноразовий стаканчик, де холов суп. — Не вірте. Спитайте одне в одного, хто організатор нашої програми. Хто її фінансує. Звідки в нього ресурси. Що за організація може офіційно відмазати одну людину від колонії, дати другій ґрант на навчання в Пекінському університеті, а заради третього порушити протокол експерименту в державній лікарні в Тель-Авіві. А як зрозумієте — розповісте мені.

Залишок супу він доїдав у могильній тиші.

* * *

Він вирішив нізащо не вертатися в кімнату з фальшивим вікном. Подивимось, як дядько Роберт зуміє загнати його на місце. Тим більше, що в новому смартфоні був ліхтарик, не дуже яскравий, але краще так, ніж нічого.

Зовнішні двері, що вели у двір, після вечері залишились незамкнені. Денис пішов навколо будинку, уважно, крок за кроком, оглядаючи зарості кущів і садові доріжки, прислухаючись, принюхуючись. Запах бензину, вихлопних газів, може, тютюновий дим? Звук увімкненого мотора? Далека траса? Сирена? Шум води?

Пахло травою, південними деревами, вологою землею. Чути було, як вітер шелестить у чагарнику. Що там, за кущами: паркан?

Денис посвітив ліхтариком. Жодного натяку на колючий дріт, але й з кущів чудова огорожа: вони відштовхують, майже не залишаючи подряпин, не ранячи, але й не пускаючи в зарості. Якби в Дениса був мачете, можна було б прорубатися крізь цю «м’яку силу». Але кухонний ніж не допоможе.

Він зробив коло й повернувся до басейну. Під водою горіли синюваті лампочки, на поверхні погойдувався самотній листок, немов у ставку. Денис силою заборонив собі згадувати батьків і дім, той мілкий ставок, навколо якого вони з батьком ганяли на велосипедах… Ні, стоп. Він хотів оглянути територію, він її оглянув. Дядько Роберт не з тих, хто залишає лазівки. Денис просто поставив пташку навпроти справи, якої не можна залишати за спиною. Неможливо втекти — «пташка»…

— Агов, тінь батька Гамлета! Ти тут?!

Він видихнув крізь зуби. Озирнувся, докірливо подивився на Еллі.

— Вибач, не хотіла так репетувати, — вона всілася на пляжний стілець.

— Більше не називай мене так.

— Як? «Тінь батька Гамлета»? Добре, не буду, вибач…

Денис подумав, що семеро з десяти дівчат зі шкільного класу продовжували б дражнити його «тінню» й радіти, що намацали слабину. Або Еллі добра й шляхетна, або їй щось від нього треба.

— Я тут подумала, — сказала Еллі. — Твоя правда, все це дуже дивно, організатори мають бути нереально круті… А що, як це міжнародний проект? От прямо взагалі — спільний для всіх землян. Є фактор, якого ми не знаємо. Наприклад, спецслужби різних країн давно працюють разом проти зовнішньої загрози.

— Злі, агресивні інопланетяни? Жуки-черв’яки?

— Ми не знаємо, — Еллі не всміхнулася. — Я спілкувалася з цілим натовпом, моїми конкурентами, кожний з них був — зірка. Ні, реально, дуже розумні люди. Ми писали тести, потім частина людей відсіювалася, ми знову писали тести… Це не імітація й не гра. Таке враження, що організаторам справді було важливо розв’язати це завдання, що вони чекають від експерименту дуже цінної інформації…

— Наприклад, якої?

Еллі перевела дух:

— Наприклад… Якщо корабель справді відправили, двадцять років тому, в нашій реальності, але — таємно?! Якщо люди на кораблі зіштовхнулися з проблемами, і ми — ми! — працюючи з комп’ютерною симуляцією, допомагаємо їх розв’язати?!

— Якщо корабель летить з білясвітловою швидкістю, їхній час уповільнений порівняно з нашим. А не навпаки.

— А що, як його тільки готують до запуску? Що, як ми відпрацьовуємо протоколи для майбутньої експедиції?

Денис хотів замислено потерти носа, але, щойно торкнувшись, відсмикнув руку й поморщився від болю:

— От що треба зрозуміти… Хто — «ми»? Чим ми такі цінні? Крім тебе, зрозуміло, відібраної з купи зірок. Марго — ординарна дівчинка з великим серцем, Славік більше схожий на клоуна…

— Я не знаю, чим вони цінні. І ти не знаєш. Але організатори мого проекту — науковці світового рівня, росіяни й китайці. Вони не клоуни, повір. Усе має сенс. Уяви: ану ж у проекті беруть участь чотири сторони, і кожна добирає учасника за своїми критеріями? От ти, наприклад… Ти ж явно не простий хлопчик. Ну зізнайся. Ці твої розрахунки на аркуші паперу…

— Я простий хлопчик, але так, я молодець з деяких предметів.

— Математика?

— У тому числі.

— Чому ти відразу не сказав? Чому почав ліпити про якогось дядька…

— Еллі, — сказав Денис. — Ти народилася вчасно?

— Що?!

— Ти народилася повністю доношена, чи ні?

Еллі кліпнула. Узялася за темне пасмо волосся, сильно смикнула, Денис навіть здригнувся.

— Я народилася завчасно. Мене ледве відкачали… До чого тут… що? Що сталося?!

Денис виловив з кишені смартфон. Відкрив доповнений список контактів:

— Славік? Спиш? Не спи. Все нормально. Ти народився вчасно чи недоношений? Не кричи! Я серйозно питаю! Так, мені треба знати, я не знущаюся, не кричи! Вчасно?!

Еллі слухала, гризучи кісточку вказівного пальця. Екран телефона згас.

— Не сходиться, — сказав Денис. — Цей нормальний. Ех, розвалилася така гіпотеза…

— Може, розповіси? Про дядька?

На поверхні басейну, як і раніше, плавав самотній листок.

— Якщо ти готова слухати.

* * *

Він розповів свою історію вперше з того моменту, як у його спальні одного разу стихли всі звуки, і в кріслі біля стола опинився дядько Роберт. Він сам не розумів, наскільки важливо для нього розповісти, крок за кроком, сформулювати. Виговоритися. Після того, як він замовк, Еллі довго не подавала голосу. Час був — далеко за північ.

— Ти впевнений, що тобі не ставили ніяких неврологічних, психіатричних діагнозів? У тебе не було галюцинацій, провалів у пам’яті, настирливих ідей?

— Ні. Я здоровий.

— Охрініти, — сказала Еллі й обхопила плечі руками. З кожною секундою їй ставало холодніше. Денис уперше бачив, щоб людина отак замерзала за кілька хвилин, хоча ніч була тепла, зовсім літня.

Він зняв джинсову куртку й накинув їй на плечі:

— Ти сюди приїхала з валізою? Зі своїми речами?

— Т-так, — вона заїкалася. — Їх, щоправда, обшукали й порозпихали по пакетах, умова ек… експерименту…

— А мене привезли непритомного… — він хотів сказати «у памперсі», але прикусив язика. — Усі речі нові, з етикетками. Нічого свого. Ніяких документів… Тепер ти розумієш, чому я готовий повірити, що наші пупси — не програма, а…

Він вдивився в її лице й осікся:

— А, добре, не має значення. Не переживай. Тебе вся ця мурня… напевно… не стосується.

— Я довідалася про к-конкурс від свого викладача китайської. Написала заявку. Її розглянули. Тести проводилися на базі столичного університету. Там не було містичних д-дядьків. Там ніхто нікому не погрожував.

— Не хвилюйся. У найгіршому разі — ну, не одержиш свого ґранту.

— Песець, — сказала Еллі. — Я вже не хочу ґранту, я тупо хочу додому.

— Фігня. Ти ж боєць. Як це ти не хочеш ґранту? Усе буде нормально.

Він сів поруч і обняв її за плечі, намагаючись зігріти.

— А ти незайманий, — млосним голосом сказала Еллі.

— Чого ти так подумала?!

— Видно, — вона схлипнула й поцілувала його в губи. На секунду Денис забув про все: про дядька Роберта, програму «Промінь», про те, що Еллі старша за нього на три роки…

А потім стало дуже боляче. Губи, розбиті, ніби лопнули зсередини, неначе їх облили гасом і підпалили. Він напружився, Еллі відчула це, відсторонилася — і засміялася, дивлячись на нього.

— Ти вампір. У тебе підборіддя в крові. На.

Вона подала йому паперову серветку, але при цьому всміхалася так, що Денис не образився.

«ПРОМІНЬ». МАРІЯ

День Старту був головним святом на «Промені» — день кольорових миготливих вогнів, фонтанів, музики, святкових застіль. На початку вечора вони збиралися в головному залі, амфітеатрі, і разом відраховували ще один рік шляху. Коли почали дорослішати діти, головною подією Дня Старту стало привітання нових повнолітніх: колишні промінці, що стали квантами цього року, піднімалися на сцену. Церемонія проходила зворушливо й смішно. Так було раніше.

Цього разу вперше в День Старту вони згадали тих, хто не дожив. П’ятдесят дві людини — тільки перелік імен тривав хвилину.

Потім довго ніхто нічого не говорив. Марія набрала повітря, щоб перервати гнітючу тишу, але тут на подіум — сцену перед залом — злетіла Ліза Рєпіна, Максимова дочка.

— Ровесники! — вона не готувалася, кожне слово було щире й народжувалося прямо тут, на сцені. — Тепер наша черга! Піднімайтеся до мене, розповімо нашим дорослим, що буде далі, і чому нічого не закінчилося?!

Її слів ніби тільки й чекали. Нові повнолітні, тридцять дві душі, піднялися на сцену — як це робили в попередні роки їхні старші брати й сестри.

— Сьогодні День Старту, сьогодні свято, — продовжувала Ліза сильним дзвінким голосом. — Тож сміймося! Танцюймо, як звичайно! Ніхто не вмер, усі просто пішли в інше місце й чекають на нас там! Хто, хто ще не вірить мені, що батьки чекають нас на Землі?! Хто мені не вірить?

І вона з викликом обвела поглядом зал, миттю переходячи від ейфорії до люті, готова, здається, розтерзати кожного, хто засумнівається.

— Я не можу її стримати, — пошепки сказала Аніта на вухо Марії. — Вона некерована.

— Що ж ви не вітаєте нас, дорослі?! — Ліза дивилася тепер зі сцени прямо Марії в очі.

Промінь без запиту увімкнув музику — «Марш космічної траси», неофіційний гімн екіпажу.

— Вітаємо, промінці, — Марія ледь підвищила голос, і Промінь посилив його, запустивши в динаміки. — Відсьогодні ви — дорослі кванти, а отже, можете пити в барі коктейль, а найсміливіші — горілку!

У залі з полегкістю засміялися. На секунду здалося, що все повернулося, що все, як і раніше, що цей День Старту нічим не відрізняється від інших.

Ліза схопила за руки хлопців, що стояли поруч, стисла їхні долоні так сильно, що ті здивовано здригнулися. Підняла руки вгору, зробила крок до краю сцени, і зал вибухнув оплесками:

— Вітаємо! Кванти! З днем народження!

— З Днем Старту! Щастя в новому році!

— Лі-за! Лі-за!

Марія дивилася, злегка насупивши брови. Не хотіла показувати на публіці ні роздратування, ні тривоги.

ДЕНИС

Коли надворі стало прохолодно, він усе-таки вернувся у свою кімнату. Упав у ліжко, але заснути не міг, узяв книжку навмання, увімкнув лампу в головах, і знову ж навмання став читати: «Сенс має бути знайдений, але не може бути створений. Створити можна або суб’єктивний сенс, просте відчуття сенсу, або нісенітницю. Тим самим зрозуміло й те, що людина, яка вже не в змозі знайти у своєму житті сенс, так само, як і вигадати його, тікаючи від почуття втрати сенсу, створює або нісенітницю, або суб’єктивний сенс…»

Це дивно, але книжка заспокоїла його, і, засинаючи, він не зовсім вдячно впустив її на підлогу. Він бачив яскравий, кольоровий і об’ємний сон: долину неймовірної краси, але далеко внизу. У сні, стоячи на краю скелі, він відступив — боявся висоти. Від цього страху він прокинувся усередині сну в маленькій брудній кімнатці, і згадав, що от якраз висоти він ніколи не боявся. Хотів заснути знову й вернутися в прекрасну долину, але тут закричав будильник, якого Денис не ставив. Він прокинувся остаточно: пів на десяту.

Голова боліла так сильно, що Денис доповз до аптечки у ванній і знайшов розчинний анальгетик. У буфетній нікого не було, валялися на столі залишки сніданку — картонні й пластикові коробки, стаканчики, серветки. Денис розвів у воді порошок, надірваний пакетик залишив на транспортері. Широка сіра стрічка почала рухатися, пакетик поплив по ній, як крихітний джет по пустельному злітному полю, і зник за прогумованою бахромою. Денис провів його поглядом.

Пійло пускало бульбашки в склянці, самим своїм виглядом відбиваючи найменшу охоту його куштувати. Денис заплющив очі, затримав дихання й випив до дна. Механічно сполоснув склянку під краном.

Він відтягував зустріч з Еллі, і злився на себе за це. Що між ними сталося? Нічого не сталося і не могло статися, спасибі товаришеві Славіку за нашу розбиту пику. Довіра? Взаємний потяг? Навряд, просто Денис учора розбазікався. Звісно, рано чи пізно вони змусили б його все розповісти. Не та ситуація, щоб грати партизана. Але шкода, що вчора він вилив на Еллі не просто інформацію, а настояний загуслий страх. Краще б голяка станцював, чесне слово.

Як вона дивилася… жалість у її погляді теж була, але була і вдячність за щось, і справжнє зацікавлення. При тому, що вона старша на три роки.

Сам не розуміючи навіщо, він вернувся до транспортера. Розсунув рукою прогумовану бахрому, посвітив телефоном. Що там? Господарське приміщення? Сміття ж хтось повинен вивозити…

Денис ліг животом на стрічку. Дотягся до кнопки.

Стрічка рушила, як у страшному сні, й понесла Дениса до отвору, закритого бахромою. Денис напружинився, зібрався, стискаючи в руці телефон…

Бахрома розступилася. Попереду була тьма. Денис увімкнув ліхтарик; у ту ж секунду стрічка закінчилась, і він полетів сторч головою в колодязь, у шахту…

Ні, не в колодязь. У звичайний сміттєвий контейнер, повний упаковок з-під їжі та одноразового посуду. Затріщав пластик. Контейнер одразу ж кудись рушив, поруч заскреготав метал, запахло кислим. Денис, завивши од болю й жаху, заборсався в баку, вискочив, як пробка. Гарячково заметався промінь ліхтарика…

Контейнер, рухаючись по транспортеру, автоматично перекинувся, вивалюючи вміст у величезний залізний бак. Кришка баку герметично закрилася. Контейнер повернувся на своє місце. Денис перевів дух.

Бринькнув смартфон у руці: дев’ята сорок п’ять. Денис роззирнувся, шукаючи дверей, але нічого не знайшов. Вилаявся вголос. Гидливо обтрушуючись, поліз назад, на стрічку транспортера, по-пластунськи доповз до прогумованої бахроми; ще трохи, і, як у чорній комедії, його скинули б у сміттєвий бак і закрили там кришкою…

Цікаво, коли пройшов перший шок — що подумала Еллі про його історії? Чи повірила?

Телефон знов дзявкнув, тепер голосно: за дві хвилини десята. Денис зайшов у ліфт і витріщився на себе в дзеркало: з такою пикою дівчини не завоюєш. Малолітка після програної бійки, подаруночок із сміттєвого бака.

— Не дуже й хотілося, — сказав він собі під ніс.

* * *

Вони голосно базікали, їх чути було аж у коридор. Денис хотів постояти, не заходячи, й послухати, але автоматичні двері роз’їхалися, і довелося заходити. Три голови повернулися, як на команду «Рівняйсь», Денис відчув себе Невловимим Джо, який ввалюється в салун, і всі розмови стихають. З виразів облич він одразу зрозумів, що говорили не про нього, отже, Еллі нічого не розповіла…

Або на її розповідь не звернули уваги.

Вийшло красиво: Денис зайшов за десять секунд до початку, і сів на своє місце якраз у ту мить, коли над столом з’явилося голографічне зображення корабля у Всесвіті, і ввімкнувся доброзичливий голос:

— Добрий день, учасники програми. Минула перша доба нашого експерименту. Інформація про поточний статус пасажирів доступна на ваших пристроях. Щасливої роботи.

Голограма почала танути, останній зник «космос», такий чорний і щільний, що, здавалося, на нього повинна була зреагувати пожежна сигналізація. Засвітився великий екран: населення — 403, щастя — 50 %, цивілізованість 80 %, осмисленість 70 %. Ніхто, крім Дениса, на екран під стелею не дивився — усі втупились у свої смартфони.

— Відучуйся спізнюватися, — сказала Еллі, подзьобуючи пальцем екранчик.

— Я не спізнився.

— Ти не був на планерці! — Еллі подивилася на нього, як завуч на прогульника. — Ти спав, а Марго працювала цілу ніч і дещо відкопала! Марго, скинь йому…

Марго ковзнула пальцем по своєму екранчику, ніби змахуючи крихту, і в Дениса сіпнувся в руці смартфон: ляпнуло повідомлення, наче слива з гілки. Денис відкрив посилання: «…ви можете читати лоґи — записи розмов усіх пасажирів за рік — використовуючи фільтри тут, вибираючи гілки, що цікавлять вас, тут, групуючи по персоналіях, по темах, по подіях тут…»

Денис читав і не вірив своїм очам: «…Тож сміймося! Ніхто не вмер, усі просто пішли в інше місце… Я не можу її стримати… — Вітаємо, промінці, відсьогодні ви — дорослі кванти, а отже, можете пити в барі коктейль…

— Усі їхні розмови, — з тихою гордістю сказала Марго.

— …які моделює програма, — додала Еллі.

— Ну так, — Марго не стала сперечатися. — Дуже кльово моделює. У них там свої традиції, забобони, слівця… Неповнолітні називаються «промінці», а дорослі називаються «кванти»…

Денис втупився у свій телефон. Учора він думав про інше, лазив з ліхтариком у кущах і пробував цілуватися, як дурник. Був зайнятий собою, своєю історією й тим, як поставиться до неї Еллі. І пропустив таку важливу інформацію. А Марго знайшла.

— До речі, у вас уже є гіпотези, що за контора організувала наш експеримент? — йому запрагнулося помсти.

Троє співрозмовників відірвалися від екранів. Еллі подивилася докірливо, Славік винувато, Маргарита — за звичаєм покірно, але за цією покірністю ховалося роздратування.

— Ми вирішили цим поки не заморочуватися, — зізнався Славік. — Розберемося, як відстріляємось. Коли заробимо кожний свою нагороду.

І вони знову втупилися у смартфони.

— Ден, — Еллі щось розглядала в глибині екрана, — ти не проти, якщо ми розвинемо твій учорашній успіх?

— Я пас. Більше ніяких привидів. Ви, якщо хочете, можете далі грати в цю гру, я запасуся попкорном.

— Добре, — Еллі здавалася дуже задоволеною. — Відпочивай, ти заслужив.

— Ух ти! — Марго підстрибнула на стільці, дивлячись на екранчик у руках. — Славік, що ти там казав про конкурс домашнього порно? Вони вже таке влаштовували!

— Відео є?! — пожвавився Славік.

— Ні, це давно було, через рік після старту… Вони просто згадують, говорять про це. Начебто це погано закінчилося. Хтось розсварився, розійшовся, а один чувак узагалі пішов у пустельники, замкнувся і відтоді живе сам. Вони називають його Троль…

— Стільки років?! А він узагалі живий?

— Корабель його бачить. Отже, живий.

— Усе це дуже весело, — заговорила Еллі, — але починаймо вже працювати. Дано: наші пупси свято повірили, що після смерті їх чекає возз’єднання на Землі, виходять з депри, зосередившись на виконанні місії, у цьому полягає сенс їхнього життя…

— Взагалі-то не всі, — Марго клацала пальцем по екрану. — Багато хто не вірить, і вважають це дівчисько брехухою або божевільною. Там є така крута тітка, Марія…

— Усі не можуть вірити в одне й те саме, — сказав Денис.

— Ти ж казав, що ти пас, — Еллі гостро на нього глянула. — Дай уже й нам погратися, чи що… Ми повинні зробити так, щоб привида побачила тепер уже Марія. Вона не вірить у життя після смерті. Якщо вдасться її переконати, то всі повірять, де дінуться. Ми накачаємо їх сенсом, як цукерку помадкою.

— Ненавиджу помадки, — сказав Денис.

— А хто озвучить текст за привида? — оживився Славік. — Я якось у школі зіграв їжачка у виставі. Дайте мені роль привида, це ж так просто!

— Я перша сформулювала мету, я озвучу привида, — відрізала Еллі. — Це не шкільний театр, Славік! Вона побачить свого чоловіка, Максима, й почує його голос, Ден показав нам шлях, — вона мимохідь усміхнулася Денисові. — А наше завдання — придумати текст.

Денис відчув слабке занепокоєння, і воно росло в міру того, як він намагався зрозуміти: що не так? Еллі, поклавши телефон на стіл перед собою, швидко била по екрану:

— От, приблизно так: «Маріє, це я…»

Денис випростався:

— Стривай. Це хибне рішення.

— Денисе! — Еллі блиснула очима. — Ми ж домовилися!

— Ми не домовлялися. Це хибне рішення, подумаймо ще! Я хочу виграти, у мене ставки занадто високі, розумієш?!

Секунду вони дивилися одне на одного.

— Ти звик бути зіркою, — замислено сказала Еллі. — Розумію. Але я — не дурніша за тебе, Денисе. Розслабся, не хвилюйся, вір мені. Ти ж мені віриш?

І всміхнулася — як тоді, увечері, на краю басейну.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

Вісь тіла збігається з віссю дошки. Центр опертя на дошку в ділянці сонячного сплетення. Ноги витягнуті, погляд тільки вперед. Долонями впираєшся на рівні грудей, рівно по центру дошки. Поштовх руками, ставимо одну ногу, другу… Встали.

Ліза зламала надвоє свою дошку, коли їй було одинадцять, поклала на два камені носом і кормою, і стрибала, поки не почувся хрускіт. Її дратували заняття на березі: вона здавалася собі черв’яком, який б’ється в конвульсіях на дошці, а батько був занадто вимогливий, нудний тренер.

Після смерті батька вона пішла в рекреаційку й узяла його борд.

Он іде хвиля. Велика. Зовсім близько.

Вона встигла схопитися на ноги, проїхалась на гребені кілька метрів і звалилася в піну. Її закрутило, мов ганчірку, верх і низ перестали існувати, немовби хтось клацнув рубильником і вимкнув гравітацію, як вимикають набридлий музичний канал. Хвиля плюнула Лізою в сіру піну, схожу на рване мереживо, і заліпила лице мокрим волоссям. Хапаючи повітря й відпльовуючись, Ліза випадково глянула на берег і крізь бризки побачила її. Марія стояла, підставивши лице теплому світлу. Її жовтогаряча блузка тріпотіла на вітрі: з дня Максимової смерті Марія носила тільки яскраві, агресивно-яскраві кольори.

* * *

— Сьогодні дівчинка чотирнадцяти років, Йоко, прийшла до мене із заявкою: вона хоче народити. Ні, вона нікого не кохає, хлопці їй не цікаві. Вона хоче дитину.

— Чому ні?

— Тому що вона сама дитина!

— Твої слова: ми не маємо права на довге дитинство.

Хвилі з такою силою билися об берег, що здригався пісок, і падали підсохлі замки. Годину тому тут гуляла Лізина група, вони разом будували готичні шпилі з такими високими й тонкими вістрями, що на верхівці вміщалося всього кілька піщинок, і Йоко теж була з ними. І нічого не сказала.

— Я не розумію тебе, Лізо, — сказала Марія. — Я пам’ятаю тебе дитиною… Твої перші слова… Знаєш, деякі діти й підлітки люблять прибрехати. Ти не брехала ніколи…

— Я не брешу.

— Добре. Ти розповідаєш казки. Раніше були страшні, а тепер… добра. Тобто тобі здається, що вона добра. Ти придумала її, щоб полегшити дітям утрату?

— Не хочеш — не вір. Твоя справа. Не треба нікуди поспішати: тато сам усе розкаже, коли настане час.

— Діти прагнуть народити дітей, щоб скоріше виконати призначення й піти до рідних, на Землю.

– І чого ти не радієш? Ти ж цього прагнула! «Нове покоління», «наше призначення», «ми несемо цивілізацію»…

— Не ціною брехні! Правда — ось вона: після смерті ми вмираємо. Землі більше нема, ні для кого. Наша мета не в минулому, а в майбутньому! Ми продовжуємо себе в майбутніх людях, у наших дітях…

— Пафос оф. Що ти від мене хочеш, Маріє?

Солона вода, висихаючи, стягувала шкіру. Жінка навпроти мовчала, дуже довго, незвично. Звичайно Марія не марнувала часу на драматичні паузи.

— Максим говорив про мене? У твоєму видінні?

— Це не було видіння, звичайний сеанс зв’язку. Тільки після смерті.

— Він згадував мене? Просив щось передати?

— Ні.

— Шкода, — важко сказала Марія. — Для мене в тебе казки не знайшлося.

І пішла геть од прибою — важко переставляючи ноги й грузнучи в піску.

«ПРОМІНЬ». МАРІЯ

Після смерті Максима вона навіщось вернулася до давньої розваги — шиття. Згадала, як придумувати фасони й розробляти викрійки, і як в’язати гачком. Елементарне зусилля, що моделює сенс: ти закінчиш роботу й надінеш цю гарну річ. План — зусилля — результат. І так день за днем.

«Промінь» пропонував їй в’язальні машини, надруковані на замовлення на 3D-принтері, верстати для будь-якого рукоділля і екзотичних ремесел, адже основа цивілізації — усвідомлена робота руками. Але Марія в’язала своїм єдиним звичним гачком, і моделювала на папері, як це робили покоління майстринь і майстрів.

Приходив її колишній чоловік, батько їхніх дітей, Кріс. Просив зв’язати то светра, то гетри, пояснював, якого кольору й фасону. Він говорив і робив саме те, що мало б їй допомогти, але Марія не могла йому простити, що він живий, а Максим — ні.

Приходили вирослі діти — Льоша, Джонні, Світланка. Читали вголос свої вірші, грали в покер. Давно чужі, самостійні люди, і їхні візити не тривали ні на секунду менше, ніж би вважалося за пристойне, ні на секунду довше.

Щоночі їй снилося, що вона збирає речі для великого переїзду. Це було дивно, тому що, переступивши поріг своєї кімнати на «Промені» двадцять три роки тому, вона нікуди не переїжджала, і речей у неї було мало. У сні вона вибиралася з готелів, у яких колись жила, і інших, придуманих, фантастичних, непевних. Виїжджала зі свого будинку, де в кожній кімнаті громадилися вузли й коробки. Зв’язувала мотузкою книжки, і цей сон належав, напевно, не їй. Паперові книжки вже в її дитинстві зберігалися тільки в музеях.

Щоранку вона прокидалася з приступом тривоги. Їй здавалося, що серце не на місці й дивно калатає. Але починали співати птахи, теплим світлом осявалася стеля, розписана об’ємними візерунками, і Марія розуміла, що час її життя поки що не минув, і коли мине — невідомо.

У неї на кораблі з’явився ворог. Смішно сказати — у неї, у Марії! Ворогові було вісімнадцять років, це не просто смішно — ганебно. Проте Марія змушена була собі зізнатися: вона думає про дівчисько, як про небезпечного ворога.

Дівчисько підкоряє собі людей, наче цукерки ковтає. Нібито керується добрими намірами, але найкращі справи відображаються в Лізі, як у брудному дзеркалі, спотворюються й вивертаються навиворіт. А ті її слова коштували Марії сивини: «Не буде справи твого життя, я подбаю, щоб вона здохла!»

Істерика неврівноваженого підлітка, але згадувати неприємно.

Вона провела ніч, медитуючи на кручі над річкою. Настав світанок, Марія переглянула його, як переглядають гарне кіно, з мокрими очима. Вийшла в тамбур рекреаційного приміщення, неуважно стягла з плечей червоне пончо, що захищало від вогкості. Пішла додому добре знайомим шляхом, босоніж, заплющивши очі.

Скільки разів вона ходила цими коридорами! Покриття чергувалося — тепле, шорстке з фактурою дерева, гладеньке, прохолодне, як мармур, м’яке, як підстрижена трава. Максим обожнював ходити босоніж. Він і взувався, здається, тільки на лекції.

Відчуття трави під ногами змінилося теплом цегельної кладки, отже, вона майже вдома. Стулки дверей роз’їхалися, випускаючи знайомий домашній запах.

Вона впустила на підлогу червоне пончо. Увімкнувся екран — без команди. Раніше корабель такого собі не дозволяв.

— Промінь, вимкни екран.

— Маріє, це я.

Вона завмерла посеред кімнати. Максим дивився на неї з того боку — дуже збільшено, лице на весь екран.

— Я сумую за тобою. Чекаю на тебе. Скоро ми будемо разом. На Землі… — він дивився так ніжно, його голос звучав так тихо, що вона втратила самовладання. На частку секунди.

— Промінь, запис розмови для загального доступу. То… що ти сказав, Максиме?

— Ми будемо на Землі. Тут усі наші. Справжнє небо, сонце…

— Максиме, — сказала Марія, не зводячи з нього очей. — Нагадай мені, як ми познайомилися?

Він усміхнувся й простяг до неї руки:

— Я так за тобою сумую…

— Де ми познайомилися?

— Ми познайомилися… я в першу ж хвилину побачив… що ти за людина. Не така, як усі, глибока… талановита…

— Де? Ти повинен пам’ятати. Де ти вперше мене побачив?

— Я погано тебе чую, — сказав Максим з екрана. — Просто знай, що ми зустрінемося на Землі, і тоді…

— Ти не Максим, правда? — вона підійшла ближче. — Тоді хто ти? Програма. Яку хтось написав, хтось запустив? Промінь! — вона підвищила голос. — Звідки надходить сигнал на мій монітор?!

Екран згас.

— Монітор вимкнено, — доповів корабель. — Сигнал не надходить.

— Звідки прийшов виклик сорок секунд тому?

— Останній виклик зафіксовано одинадцять годин тому.

— Дякую, — сказала Марія. — Відбій.

Вони з Максимом познайомилися випадково, за тиждень до загального збору майбутніх пасажирів «Променя». Імовірність їхньої зустрічі була не просто незначна — скоріше, від’ємна. Марія й Кріс, і Максим зі своєю тодішньою дружиною Анітою вже були дібрані в експедицію, але не одержали підтвердження. Марія й Максим у справах опинилися в Сінгапурі, в одній гондолі на канатній дорозі. Лила тропічна злива, було жарко й мокро, гондола пливла прямо крізь хмару. Марія й Максим базікали, наче були знайомі тисячу років — про кіно й книжки, про собак і пиво, і ніхто з них не натякнув, що збирається в міжзоряну експедицію, назавжди. Вони попрощалися, не обмінявшись телефонами: по-перше, в обох були родини. По-друге, кожний з них подумки прощався із Землею. І кожний у ту мить подумав: я тебе не забуду.

А потім вони побачили одне одного на першій зустрічі екіпажу. Обоє пережили шок, і обоє втрималися в рамках пристойності: боялися вилетіти з команди. А потім ще десять років жили на «Промені», разом учили чужих дітей, грали в теніс, дивилися кіно в сусідніх кріслах, стикаючись ліктями… і все. Тільки, як діти підросли, і коли Аніта захопилася художником Лі, і коли Марія знайшла в собі сили сказати Крісові, що більше його не кохає…

Вона труснула головою. Не можна розкисати. З «Променем» сталося щось, не описане в жодних протоколах, можливо, це витівка когось на борту. Лізина? Цілком імовірно. Хоча й за межею розуміння.

— Промінь, запис повідомлення. Адресати: усі кванти. Повнолітні члени команди.

Увімкнулася камера.

— Увага. Щойно зі мною зв’язалася по невизначеному каналу імовірно шкідлива програма. Зовнішність і голос Максима, але це навіть не модель особистості, а груба імітація. Промінь не зафіксував вхідного сигналу. Я записала розмову, доступ загальний. Робіть, як я. Якщо з вами зв’яжуться — записуйте. Увага! Це не люди, не наші близькі. Не можу зрозуміти, з чим ми маємо справу. Ми повинні всі разом…

Вона виявила, що говорить у вимкнену камеру. Зелений вогник згас.

— Промінь, відновити запис!

Крижана хвиля піднялася від живота, змусила легені стиснутися. Марія похитнулася, відчуваючи, як холодіють руки, перевертається серце, піднімається дедалі вище й заповнює собою горло.

— Максим…

Вона вмерла перш, ніж її тіло, падаючи, торкнулося підлоги.

ДЕНИС

— …Де ми познайомилися? Де? Ти повинен пам’ятати. Де ти вперше мене побачив?

Розмова з Марією програвалася в голографічному записі. Посеред кімнати, як жива, стояла ця жінка, запитувала й вимогливо дивилася на екран.

Славік метався, як пійманий ведмідь. Марго втупилася у свій телефон. Еллі розгойдувалася на стільці.

— Ця стара сука розумніша за нас усіх! — гаркнув Славік.

— Вона тобі не сука, — почав Денис, одночасно втрутилась Еллі:

— Вона взагалі не людина! Не сука й не пес, вона програма…

Жінка в голографічному зображенні впала. Її лице моментально змарніло й посиніло, немовби посеред переговірної з’явився справжній труп. Еллі стукнула пальцем по екрану, голограма зникла. Еллі обвела всіх злими очима:

— А що б ви їй відповідали на моєму місці? У документах немає цієї інформації! Вона б іще запитала, якого кольору на ній були труси в день, коли вона втратила цноту…

— Точно немає інформації? — Денис подивився на Марго. Та похитала головою:

— Я намагалась. У наших пристроях зручний пошук… Є їхні історії, хто де народився… Але цієї інформації точно немає.

— От і доказ, — пошепки сказав Денис.

— Доказ чого?! — Еллі готова була його зжерти.

— Ця жінка зажадала інформації, якої немає у ввідних. Якби вона запитала, коли й де Максим народився — логічно, це є в масиві даних, ми б знайшли правильну відповідь. Але вона поставила неможливе запитання. А це значить… Виходить, що вона — не програма.

— Нічого не зрозумів, — пробурмотів Славік і витер пальцями носа. — Але нам усе одно пофіг, бо…

Він зупинився, перевів погляд на табло, сплеснув руками:

— Охрініти! Ні, ну це вже взагалі!

Кілька хвилин усі мовчали, дивлячись на табло. Денис подумав, що, напевно, так почувається біржовий маклер, коли котирування падають за кілька секунд, і мільярди перетворюються на сміття.

Добробут «Променя», чисельність населення й щастя його пасажирів падали, мов ліфт з перерізаним тросом. Марго сиділа, втупившись у свій телефон, і ворушила губами. У Дениса дедалі швидше стукало серце.

— Але чому?! — якимось не своїм, стисненим голосом заговорила Еллі. — Що в них такого сталося, це ж не через наш вплив?!

— Ні, звісно! — Денис відчув, що ще секунда, і зі своєю люттю він не зможе впоратися. — Жодного зв’язку з впливом. Мишка бігла, хвостиком махнула…

Він стис кулаки так, що нігті вп’ялися в долоні:

— Я ж просив! Просив! Ти ж знаєш, що зі мною буде, якщо ми програємо! І ти все одно зі мною це робиш?!

— Заспокойся, ми все виправимо, — пробелькотіла Еллі. Марго подивилася дуже здивовано. Славік витріщив очі.

– Іди к чорту! — закричав Денис.

Він вискочив з кімнати, тікаючи не від них, а від себе. Він знав, що через секунду знову почне битися, а прикладати Славіка двічі підряд до того самого місця — самогубна й дуже дурна витівка.

«ПРОМІНЬ». АНІТА

Андрій сидів у себе в лабораторії — ці дні він працював, як проклятий, неначе боявся не встигнути. Перед ним були відкрито два десятки вікон на екрані, він перекидав туди-сюди картинки рухом очей. Аніта почекала, щоб йому не заважати.

— Зараз, — сказав Андрій. — Одну секунду…

Зняв окуляри, обережно поклав на полицю перед собою. Потер лоба. Аніта подумала, що він теж страшенно постарів. Геть сивий, а йому ж тільки п’ятдесят.

— Отже, що я з’ясував… Хлопці-візуали технічно могли записати Максима, в сенсі, його зображення, але вони цього точно не робили. На відеостудії всім заправляє Кріс, колишній Маріїн чоловік. Він чудово знав історію їхнього знайомства з Максимом. Він би зумів довести обман до кінця… якби мав такий намір.

— Зрозуміло.

— Передати зображення на твій екран міг хто завгодно, але у Променя збереглися б дані про вхідний сигнал. Даних немає. У мене єдина версія, яка вже вона є: це Троль.

— Але… навіщо?!

— А хтозна. Людина двадцять років ні з ким не спілкується, крім Променя. Що у нього в голові? Що він може, чого не може? От і я не знаю.

— Ти пам’ятаєш, — повільно сказала Аніта. — Це була його ідея… конкурс. І він виклав, ніби випадково, запис Марка і Єви, а вони не хотіли…

— Виродок, порнограф, одержав, що заслужив. А усамітнився він з власної волі.

Будьмо чесні: ми його зацькували.

Його?! Бідна жертва! Добре, що в нього вистачило розуму залягти на дно, а то все обернулося б ще гірше і для нас, і для мерзотника!

Аніта кивнула:

— Промінь, зв’яжи мене з Тролем.

— Він не відповідає на виклик. Він не хоче ні з ким розмовляти.

* * *

— Кванти, ми повинні прийняти рішення швидко. Генріх Пагуба, Троль, жив на самоті двадцять один рік, і ми ні до чого його не примушували, але тепер у нас є до нього питання. Ми, повнолітні громадяни «Променя», повинні ухвалити рішення щодо поліційної операції.

Зелені цифри на великому моніторі: переважна більшість. Ліза, звісно, не голосувала, подумала Аніта.

— Промінь, рішення прийнято.

Звук-підтвердження.

— Ми повинні вирішити: хто з нас піде до Троля? Про всяк випадок, я готовий, — сказав Андрій. — Хто ще?

Аніта мовчки підняла руку.

* * *

— Троль, у нас є рішення екіпажу: ти повинен відповісти на наші питання.

Тиша за дверима. Чистий полірований поріг: ніхто не переступав його понад двадцять років. Роботи-прибиральники забирають кожну порошинку.

— Промінь, відчини.

Двері повільно відійшли. Там, за дверима, у коридорі, теж було чисто, але в повітрі висів різкий хімічний запах.

— Генріху, це ми… Ти чуєш? Це ми, Андрій, Аніта… Подай голос!

Тиша. Нові двері, із зеленуватого пластику.

— Промінь, відчини.

Двері відійшли з відчутним зусиллям, ледь чи не зі скрипом. Запах став дужчий.

— Залишишся тут? — уривчасто запитав Андрій.

Аніта похитала головою.

Усередині горіло світло, і робот-прибиральник валявся посеред кімнати вимкнений, догори черевом. Одне за одним, обережно ступаючи серед пилу, мотлоху, гнилих залишків їжі, вони пройшли у вітальню: тут була навіть люстра, криво причеплена до стелі. Під відкритим віконцем лінії доставки валявся розбитий планшет, вкриті пліснявою фрукти, мотки проводів-шлейфів, плати, роз’єми, кольоровий папір, надрукований на принтері свічник…

Усю стіну напроти займав екран. Андрій торкнувся монітора; виникло зображення. Фасеточне, як очі бабки: багато-багато екранів, і на кожному щось відбувається. Жінка й чоловік у ліжку. Двоє чоловіків і жінка. Голі підлітки обнімаються на краю басейну. Хлопчик і дівчинка цілуються в коридорі. Подружня пара злягається в душі. Мільйон картинок, неначе в кожній кімнаті «Променя» була встановлена невидима оку камера.

— Троль! Скотина, ти думаєш, це тобі так минеться?!

Тиша.

— Промінь! — Анітин голос скочив униз на октаву. — Як ти йому це дозволив?!

— Це відповідало його характеру, розважало й підтримувало. Інтереси квантів враховані.

— Враховані?!

— Тихо, — Андрій узяв її за руку. — Ми сюди прийшли не через це… Промінь! Відведи нас до Троля!

Загорілося світло в темній спальні напроти.

* * *

Сивий, бородатий, неможливо впізнати. Цій людині років сто, а не ледь-ледь п’ятдесят. Лежить на брудному ліжку, шкірить жовті зуби. Сміється. А був же ж гарний, мужній, чуттєвий… До нього тягло жінок, наче у вир. Блакитні очі, й усмішка, як сонячний удар. Наче позавчора.

— Генріх, — сказала Аніта. — Це ти запустив у нашу мережу відео з Максимом… для Лізи, і потім для Марії?

— Аніто, ти стала стара…

— На себе подивися.

— Не треба на мене дивитися… Нас нема, кванти. «Променя» немає. Ми живемо всередині голограми, розкішної, детальної… голограми. Наш космос — картинка… Ми самі — чиясь вигадка, іграшка, програма. Аніто, які цицьки були в тебе у двадцять п’ять років. Це єдина реальність… Решта — ілюзія.

— Це ти послав Марії відео з Максимом?!

Він усміхнувся востаннє. Послав їй повітряний поцілунок. І витягся, немовби заснув.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

— Це був не мій батько. Там, на екрані. Я бачила не його.

Аніта обняла її за плечі:

— Спасибі, що ти… тепер це усвідомила. Я розумію, як тобі важко, але то був обман. У Троля стався нервовий розлад, Промінь не виявив його вчасно. Троль заразив нашу мережу інформаційними фантомами…

— Отже, ми не вернемося на Землю після смерті?

— Вибач. Ніхто не вертається на Землю. Ми — кванти одного Променя, перший міжзоряний екіпаж, ми летимо вперед і в майбутнє… Вибач, я завжди кажу в таких випадках: пафос оф. Важілець — униз. Сама себе осмикую, але знову виходить пафос… Людина не може жити заради зовнішнього заохочення, заради едемського саду. Людина сама влаштовує собі сенс. Це важко, але так є…

Ліза вирвалася з її рук:

— Ненавиджу Марію!

— Марія допомогла тобі, нам усім, навіть після смерті! Вона записала цю розмову, і… Лізо, вона хотіла, щоб ти взнала правду, бо вона тебе любила!

— Навіщо ж ви всі так брешете, — сказала Ліза після паузи. — Марія терпіти мене не могла. Їй було важливо відібрати в мене надію.

— Я розумію, ти зараз засмучена, — Аніта зусиллям волі зуміла вичавити усмішку, — але коли ти заспокоїшся… Побачиш навколо друзів, які дорослішали разом з тобою… які почувають те саме… Ми кванти одного Променя, ми разом, ми екіпаж…

— Брехня! Ми не екіпаж. Навіть не пасажири. Ми вантаж! Ми нікуди не летимо, ми замкнені в коробці з ватою! Ми спимо, все життя спимо! В анабіозі! Не в змозі керувати кораблем! Чому «Промінь» не випускає нас із житлового відсіку? Чому немає доступу ні до навігації, ні до енергетики, ні навіть в оранжерею?!

— Тому що навігація, енергетика, технічні завдання й деталі польоту — справа машини! Вона прекрасно дає з цим раду! А наша справа, твоя конкретно справа невдячної дівчинки — народити й виховати нових людей, які будуть…

— «Нести цивілізацію», так?

— Будь ласка, заради пам’яті Марії, не смійся!

— А мені смішно! Цивілізація людей, які нічого не вирішують у своїй долі, цивілізація меблів, пригвинчених до підлоги! Цивілізація силіконових подушок! Ви… знаєте, що? Ви продали ваших дітей. Усі ви!

— Що?!

— Продали! За ідею! За вашу ідею… не нашу. Заради своєї пречудесної цивілізації. Ви — кванти, герої людства, а ми — ваше знаряддя, витратний матеріал… раби вашого рішення. Ви зробили величний вибір, а нам усе життя вибирати між чаєм і соком. От і свобода.

Вона говорила тепер рівно й сухо. З холодною, дистильованою зневагою. Аніта раптом відчула себе дуже старою.

— Як тобі буде завгодно, — сказала після довгої паузи, і вийшла, не озираючись.

ДЕНИС

«Ви продали ваших дітей. За ідею».

Денис забув принести в кімнату пляшки з водою з буфету, спрага змусила його пити з-під крана, від чого застерігала мама ще змалку, в будь-якій країні. Утім, виявилося, що вода чиста і навіть смачна.

Ця її фраза не давала йому спокою. «Твоя мати продала мені тебе» — «Ви продали ваших дітей. За ідею». Немає й не може бути ніяких аналогій. Випадковий збіг, слова стали поруч, і Денис на якийсь час утратив самовладання. Батьки вічно продають дітей — з почуттям залізобетонної правоти продають у заздалегідь сформоване майбутнє. Але Ліза не це мала на увазі, звісно. У неї нема досвіду для узагальнень. Хіба що з книжок, з класичних земних текстів, кванти ж зобов’язані багато читати — це входить у поняття «цивілізованості»…

Денис витратив багато годин, щоб навчитися працювати з діалогами пасажирів «Променя». Вибудувати фільтри так, щоб відсівалися вітання, жарти, обговорення виставок та інсталяцій, їжі й питва, буденних образ і примирень. А потім убив іще годину, щоб знести ці фільтри, тому що образи, жарти, інсталяції й кулінарія не були неважливі. Щоб дати цим людям сенс, треба було їх зрозуміти.

З початку польоту кванти, як вільні мешканці ідилічного прадавнього поліса, займалися пізнанням, мистецтвом і спортом, охоче й винахідливо — сексом, але головне їхнє заняття було — виховання дітей. Вони ставилися до справи чесно й відповідально, як і до всього, за що бралися. Вони залучали дітей до пізнання, мистецтва й спорту своїм прикладом, без крихти лицемірства. Кванти були приємні люди, Денис і сам би погодився прожити життя в такій компанії — дотепні, щирі, жодного справжнього негідника. Хіба що з Тролем незрозуміла історія… Але й той виявився вигнанцем, у добровільному самітництві.

І от ці чудові люди виростили друге покоління, яке повідомляє їм вустами Лізи Рєпіної: «Ви продали ваших дітей». І на «Промені» починається криза: молодші розуміють, що смертні, мало того — невільні, а винні — ось вони. Вони йдуть з питаннями до батьків, і батьки раптом розуміють, що виростили не зовсім те, що посіяли.

Цікаво, подумав Денис. Якби мої батьки підписалися на програму «Промінь»… А вони цілком підходять по всіх параметрах. Що б я сказав, якби виявився на кораблі, який сам вирішує, куди летіти, як виробляти й на що витрачати енергію, і не ставить до відома пасажирів. Щоб не відвертати їхню увагу від великої справи — виховання людей майбутнього, а тим часом люди, не здатні вплинути на свою долю, виявляються кепськими вихователями…

Він зупинився з відкритим ротом посеред кімнати.

— Ну я й дурень, — сказав уголос. — Ну який же ідіот. Елементарне ж рішення, було під носом усю дорогу.

Він витрусив на стіл олівці з коробки, розклав чисті аркуші паперу, під’єднав смартфон до зарядного пристрою і заглибився в розрахунки.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

Коли їй було сім років, вона випробовувала межі своїх можливостей. Наказала Променю понизити температуру в спальні до десяти градусів, і Промінь виконав. Вона зажадала морозу — мінус п’ятнадцять, і Промінь відмовив їй, пославшись на «норми експлуатації житлових приміщень». Коли вона замерзла й звеліла Променю зігріти кімнату до двадцяти п’яти, той знову відмовив: на виконання її примхи була витрачена енергія, тепер треба чекати три години, поки запас відновиться, а до того в спальні буде плюс десять.

Ліза запам’ятала цей урок.

Дорослі казали: ти відповідаєш за свої дії. Думай, перш ніж щось вимагати від Променя, а якщо сумніваєшся, попроси заздалегідь пояснити наслідки.

Ліза продовжувала випробовувати межі раз за разом. Останньою такою пробою стала її спроба самогубства — нічого не знаючи про смерть, вона в глибині душі була впевнена, що це гра, і Промінь її врятує. Так і вийшло, Промінь по тривозі викликав людей у її кімнату, але за ті кілька секунд, коли світ перед очима Лізи почав гаснути, Промінь ясно дав їй зрозуміти: і в цього вибору є наслідки. Іншим разом рятувальники неодмінно спізняться.

Ліза запам’ятала і цей урок. Більше свій світ вона на міцність не випробовувала, та й часи змінилися. Тепер світ випробовував на міцність її.

Похорони стали звичайною справою в житловому секторі, як сніданок, спорт чи рок-концерти. Батьки намагалися маніпулювати дітьми, розповідаючи, що скоро вмруть, діти почувалися без вини винними — і повставали. Скандалили, замикалися в собі, починали пиячити, тоді Промінь позбавляв їх алкоголю — з терапевтичною метою, і всім ставало щодень зрозуміліше: так, ми у в’язниці, в гарній комфортабельній в’язниці, довічно. Без крихти свободи. Без усякого сенсу.

Мертві йшли в топку, живі тупішали, впадали в прострацію. Кидали навчання. Покидали вправи з живопису й недописані тексти. «Кванти одного променя» могли б змиритися з нетривалістю днів, але з провалом справи свого життя змиритися не могли: їхні діти виявилися слабкими, непридатними для місії. Ліза боялася, що шлях у нікуди, на який вона в п’ятнадцять років так нерозсудливо спробувала стати, тепер відкриється багатьом — черговий заборонений люк, який рано чи пізно буде відімкнуто. Можливо, «Промінь» долетить до пункту призначення порожній, виробляючи енергію, синтезуючи їжу й відразу її утилізуючи. А якщо жменька дикунів і доживе до Прибуття — місія буде їм не до снаги.

Тут, на березі океану, пісок, можливо, ще зберігав відбитки Маріїних ніг, однак гостроверхі замки давно розсипалися. Перекидалися хвилі, вдалині маячили пелікани. Ліза сиділа на піску, схрестивши ноги, дивлячись на лінію обрію.

Діти, наймолодші на кораблі, п’ятеро, гралися під шум прибою, рили колодязі, які повільно заповнювалися водою. Діти з’єднували їх норами у товщі піску — виходили мости. Малі не встигли подорослішати, промінчикам років по одинадцять, а одному, пізньому, дев’ять. Ліза забирала їх у рекреаційку, щоб вони слухали прибій, а не зітхання, схлипи, приглушені ридання й лайку — все те, чим тепер повнився житловий відсік. Раніше на березі Ліза згадувала батька. Тепер згадувала Марію, і нічого не могла з цим…

Згасло сонце. Зник обрій. Діти злякано підхопилися, упустивши лопати. Над головою стало видно металевий купол, що транслював «небо», відкрилася машинерія рекреаційки: острівець піску, на ньому дошки для серфінгу, замість океану — резервуар з водою. Хвилі повільно спадали — вирубалися механізми. Вимкнувся прибій.

— Додому, швидко!

Вона схопила двох найдрібніших за ручки й потягла до виходу, двері розчинилися їм назустріч.

— Промінь! Що cталося?

У тамбурі моргнуло світло. Пішла довга моторошна пауза.

— Технічний збій, — повільно, не своїм звичним голосом сказав корабель. — Увага. Потрібне втручання оператора. Потрібне негайне втручання оператора.

— Кого?!

Сіпнулися і з дивним скрипом зачинилися двері в колишній рекреаційний простір.

* * *

У дитинстві їй подобалося уявляти, що Промінь — маленький чоловічок, який живе у вентиляційних шахтах і не показується людям на очі, а тільки розмовляє з ними. Вона вигадувала казки, які видавала одноліткам за правду: нібито якось вона бачила Променя, низенького, худенького, в зеленому комбінезоні і в смугастому ковпаку, з круглим добрим обличчям. Він прошмигнув у віддушину й звідти погрозив Лізі пальцем, забороняючи розповідати кому-небудь про цю зустріч, але Ліза все одно розповідала, щоправда, під великим секретом. Вона клялася, мовляв, якщо постукати по виведеній зі стіни трубі водогону, то Промінь відповість умовним стукотом, треба тільки притулитися вухом і уважно слухати. А якщо залишити на тарілці біля ліжка шматочок ласощів — уранці їжа зникне, бо Промінь теж любить смачненьке.

І діти стукали по трубах, і залишали біля ліжка на ніч малину або полуничку, найсмачніше, що в них було. Скоро знайшлися ті, хто чув стукіт у відповідь. Інші розповідали, округлюючи очі, що вранці тарілка біля ліжка була порожня: Промінь прийняв гостинця.

Деякі її товариші ображалися, обзивали Лізу брехухою, знайшлися навіть такі, які наскаржилися Марії. Марія, уважно вислухавши, пояснила різницю між неправдою й казкою, і попросила Лізу записувати свої історії: вони, мовляв, виявляться дуже цінними для її дітей.

Ліза тоді зовсім не хотіла думати ні про яких своїх дітей, сама думка про це була огидна. Вона не записала ні рядка, але казки продовжували жити: їх передавали молодшим братам і сестрам. У нових варіантах Промінь творив, що хотів — він міг, наприклад, вийти зі стіни й насцяти в постіль неслухняному промінчику; Ліза лускала зо сміху, слухаючи ці перекази.

Промінь був частиною їхнього життя з самого малку. Як верх і низ, тепло й холод, світло й темрява. Світ, у якому Промінь затинається, тягне слова й просить про допомогу, був світом, де вода тече вгору.

Тільки тепер, а не в День Старту після свого вісімнадцятиліття, вона по-справжньому стала дорослою.

* * *

Вони зібралися в амфітеатрі — усі кванти, й підлітки, і навіть діти, усі, як на Дні Старту, тільки без музики. Порожні місця в залі все одно залишалися, і їхня кількість лякала. Сто тридцять людей покинули корабель за три роки. Тих, хто народився на «Промені», було тепер майже в чотири рази більше, ніж дорослих. Старші трималися разом, немовби розраховуючи на підтримку тільки свого покоління.

— Де ти бачила ручне керування?! — Андрій, вічний примиритель, що владнував конфлікти, розв’язував усі проблеми, тепер втратив самовладання — горлав, налившись бурячковою кров’ю, бризки зривалися з його рота, Ліза подумала, що мала б йому поспівчувати, але відчула тільки роздратування. — «Промінь» — річ у собі! Він сам знає, як розв’язати проблему! І він розв’яже! Це основа інструктажу, основа нашого світу!

— Промінь, — голосно запитала Ліза, — ти розв’яжеш проблему?

Тиша.

— Промінь, ти мене чуєш?

Уповільнений, відсторонений голос:

— Т-так.

— Промінь, що з тобою сталося?

— Т-технічний збій. Потрібне негайне втручання оператора.

Глухий шум у залі. Усім дуже страшно чути його новий голос.

— Серед нас нема «оператора», — тремтячим голосом сказала Аніта. — Ні в кого з нас немає достатньої… кваліфікації! Промінь?!

Мовчання у відповідь.

— Значить, ми набудемо кваліфікації, і що скоріше, то краще, — сказала Ліза.

— Ми нічого не будемо робити! — знову крикнув Андрій. — Ми почекаємо, поки він сам…

— Ми нічого не будемо чекати! Променя, який організовував наше життя, більше нема, ти сам бачиш! У нас перебої з енергією… Не працює половина функцій у житловому відсіку. А що зовні, ти знаєш? Що з реакторами? Вони працюють, чи ми вже прилетіли? Що з синтезаторами, з оранжереєю? Що ми будемо пити, коли закінчиться вода в контейнерах? У нас буде їжа, чи ми почнемо їсти одне одного?!

У залі стояла дивна тиша — люди навіть не перешіптувалися.

— Промінь вимагає оператора, — у тиші сказала Ліза. — Значить, ми дамо йому оператора. Ми відкриємо люк.

— Люк?! — повторили одночасно десятки ротів. Андрій стис кулаки і замахав головою в цілковитому розпачі, наче пропонуючи всім переконатися, до якої ж міри Ліза божевільна.

— Двері, вхід, задраєний отвір, — сказала Ліза. — Люк, який відкриє нам дорогу з житлового відсіку в рубку.

— Яку рубку?! — закричало три або чотири голоси з юрби дорослих. — Сядь, помовч! Ніякої рубки не існує! Тебе ніхто не слухатиме, хто ти така?!

— Може, й ніхто, — сказала Ліза. — Але в нас є голосування, так? За нашими правилами, кванти, загальні рішення ми ухвалюємо більшістю голосів, так?!

Тиша закінчилася. Галасували, тупотіли, хтось аплодував, хтось лаявся. Лізі здалося, що вона мчить на гребені хвилі, через секунду полетить далеко вперед — або звалиться в брудну піну.

— Голосувати! — рикнув Роджер. Він подорослішав і одержав від природи найнижчий, найдужчий голос на кораблі. — Хто за те, щоб відкрити люк?!

Чи то він і справді повірив, що Промінь не здатний порахувати голоси, чи то прадавній традиційний ритуал здався йому гідним моменту — але Роджер підняв руку, і його приклад наслідувало ще двісті людей. Двісті п’ятдесят… Більше… Почали голосувати дорослі — ніби підхоплені загальним божевіллям…

— Діти, без права голосу, не голосуємо! — шикнув хтось поруч. — Поважаймо правила! Ми ж їх самі встановили!

— Хто проти? — запитала Ліза.

Таких було явно менше. Вони намагалися. Але програли. Андрій оглянувся — і, зціпивши зуби, опустив руку.

— Народ, — Ліза розуміла, що мовчати неможливо, і повернулася до однолітків та молодших. — Зараз не має значення, хто на що вчився, всі повинні допомагати. Нам потрібна інформація, технічні документи, схеми, аварійні рекомендації. Годі сидіти в пасажирських кріслах! Не знаю, як вам, а мені батьки з дитинства говорили, що ми, всі ми — пілоти!

Вона не підвищувала голосу, але чи то акустика в амфітеатрі, чи то сила її переконання робили її слова розбірливими й чутними для всіх. Обличчя мінялися: піднімалися важкі повіки, поверталися барви на білі обличчя, люди виходили із заціпеніння. Ліза побачила краєм ока материне лице.

Аніта дивилася на неї поглядом, сповненим ніжності, гордості, і не захвату — обожнювання.

* * *

Перехід був позначений на старих схемах. Люк, на людський зріст, замикався механічним замком.

— Промінь, які умови за люком? Там є атмосфера?

— Там… та-ак. Через тридцять секунд я вирівняю… тиск.

Після невідомої аварії Промінь розмовляв уривчасто, раз у раз міняючи тембр голосу.

— Що за люком? Опиши це приміщення.

— Коридор. Веде на центральний пост. Температура повітря нуль градусів.

Ліза нап’яла куртку, шапку, яку надівала, граючись у сніжки ще недавно, в зимовій лісовій рекреації. Рукавиці, окуляри для лижного слалому. Казна-коли це тепер буде, і чи буде взагалі; їх позбавили звичного комфорту, звичних розваг… Та натомість вони одержали дещо більш вартісне.

— Відчиняй!

— Ви повинні спершу відімкнути… застосувавши м’язове зусилля. Проти годинникової стрілки.

Вісім рук, у рукавичках і без рукавичок, лягли на колесо замикального пристрою. На «Промені» для дітей тримали механічний годинник, тому слова «за годинниковою стрілкою» і «проти годинникової стрілки» не звучали для них, як нісенітниця. Зрушити колесо з місця виявилося непросто, але вони штовхали, змінюючи одне одного, повисаючи на колесі всією вагою, і добилися-таки того, що колесо повільно, неохоче, підвиваючи металом, почало розвертатися.

Вони викрутили його до упору. Відступили, обтрушуючи долоні, важко дихаючи: це не була спортивна вправа. Це була важка фізична робота, так само незвична для них, як пішохідні прогулянки для пелікана.

— Промінь! — покликала Ліза. — Тепер ти можеш відчинити?

Почувся звук-підтвердження, недоречний у цій ситуації. Кришка люка здригнулась, і почала від’їжджати назад, у коридор, і всі змогли оцінити товщину цього люка: метр тугоплавкого, жаростійкого сплаву. Люк був загнаний в отвір, як пробка, і тепер виповзав, немов під тиском. Що далі він просувався, то істеричніше вищав метал, то виразніший ставав різкий запах у повітрі. Ліза мимоволі відступила, і всі за нею.

Люк перестав рухатися.

— Промінь?!

Люк востаннє сіпнувся. Не з першої спроби ввійшов у залізний паз і з гуркотом відкотився вбік.

Люди стояли перед проймою в стіні, і попереду була чорна порожнеча.

* * *

Ліза йшла попереду. Так вийшло. За спиною відчувала мовчазну підтримку, але хтось перший, на півкроку попереду, мусив їх вести. Ліза готова була обмочитися з жаху, але йшла вперед, надіючись, що штани з непромокальної тканини в крайньому разі приховають її ганьбу.

Ліхтарям, які потрібні були для дитячих ігор і шкільних занять, нарешті знайшлось основне застосування. Не треба було вдавати, що ти в темній печері, і за рогом чекає чудовисько. Печера стала справжньою, а що було попереду, вона поки що намагалася не думати. Ану ж Промінь збожеволів після аварії, і ніякого центрального поста не існує?!

Ніде в житловому модулі не було таких коридорів — темних, брудних, без оздоблення, без освітлення. Це не був коридор, це був тунель для прокладки кабелів і труб, вони кріпилися вгорі й унизу, під ногами тяглася широка монорейка для вагонеток-ремонтників. Ліза йшла по металу, тьмяному, змащеному, то пориваючись бігти вперед, то завмираючи, боячись зробити крок. Виставляла вперед свій ліхтар…

Промінь, так говорив батько. Так говорили вони всі. Промінь крізь темряву — прекрасне видовище. Це хвиля й потік фотонів, квантів, це видовище й дія, це порив уперед…

— Дивіться, — сказала Ліза. — Там щось є.

* * *

— Промінь, можна ввімкнути світло?

Загорілися тьмяні вогні: аварійне освітлення.

Зал, розбитий на зони напівпрозорими перегородками. Крісла з підголівниками, екрани й пульти — з тисячами датчиків, маніпуляторів, вбудованих сенсорних плат: «Енергія», «Реактори», «Синтезатори», «Життєзабезпечення», «Навігація»…

— Нам казали, люди не можуть тут нічим керувати, — сказала Ліза зі злісним задоволенням. І обернулася, шукаючи Андріїв погляд. Він оглядав центральний пост з недовірою — і напівстертою образою на лиці.

— Нам теж так казали, — промимрила Аніта. — Напевно… сталася надто рідкісна… надзвичайна подія. Якщо Променю потрібні помічники для цього…

— Ми не чиїсь помічники, ми екіпаж, — відрізала Ліза. — Я капітан. Андрій — другий пілот. Роджер — керівник групи інженерів… Працюватимуть усі! Згадуйте, чого вас навчали!

Її ровесники перезирнулися.

— Логіки й математики, статистики, риторики…

— Педагогіки й футболу.

– Історії економіки…

— Та хоч би й футболу, все знадобиться, — Ліза і оком не кліпнула. — Збираємо всіх в аудиторіях. Ніхто не спить, ніхто не їсть. Формуємо робочі бригади: нехай інженери, механіки, програмісти набирають собі людей. Кожний одержує конкретне завдання. Ми повинні відновити по документах, як працює це… все, в чому причина аварії, і як її усунути!

— А мене вчили писати вірші, — хрипко сказав Сашко-другий.

— Оспіваєш наш подвиг у баладі, — відгукнулася Ліза. Здивувалася мовчанню навколо, оглянулася…

Вони всміхалися, вперше за багато днів. Вони сміялися!

Вони реготали посеред занедбаного центрального поста, який, судячи з неторкнутої обшивки крісел, ніхто ніколи не використовував. Не знаючи, скільки їм залишилося жити, вони іржали, мов коні, і незвичний звук метався між стінами, відлунюючи в коридорі-тунелі…

ДЕНИС

Півгодини після впливу ніхто ні про що не говорив. Денис пив каву, їв піцу, розігріту в мікрохвильовці. Решта сиділи, дивлячись у свої телефони: за минулу добу Славік, Еллі й Марго стали ближчі одне одному, а Денис опинився поза їхнім колом, осторонь.

Населення — 370. Рівень щастя — 10 %, але показник росте стабільно й упевнено. Цивілізованість — 73 %… Осмисленість — 96 %.

За півгодини на кораблі минув тиждень. Тепер у них стало виходити: загорілося світло там, де раніше блимала аварійка. Кухонні автомати замість липкого холодцю почали видавати нормальний хліб, очистилася вода, яку раніше неможливо було пити. Повернулися в меню супи, каші, овочі, м’ясо й риба. Причини аварії кванти дотепер не знайшли — просто тому, що Денис її ще не придумав.

— Тепер від їхніх дій залежить їхнє життя. Поки що тільки в насущному — світло, вода, кисень, їжа… Але скоро вони розберуться з навігацією, і повірять, що керують польотом корабля, розумієте? Вони хазяї свого життя! Вони можуть змінити умови, спрямувати «Промінь» до іншої зірки…

— Але нам же цього не треба! — скинувся Славік. — За умовами завдання…

Денис похитав головою:

— Ні. Вони, як і раніше, ні на що не впливають. Ніякої аварії не було — це Промінь розігрує програму зі спецефектами, яку я для нього розписав. Але вони вірять, що в небезпеці. Їм здається, що вони керують… як дитина крутить кермо, поки мати везе її на іграшковій машинці.

Знову стало тихо. Еллі дивилася, стиснувши губи. Славік глибоко замислився.

— Треба обережніше з твоїми «спецефектами», — сказала Марго. — Якщо вони зрозуміють, що це фальшивка…

— А як вони зрозуміють? — знову вліз Славік.

— Ну а як вони зрозуміли, що Максим на екрані — фальшивка? — тихо запитала Марго.

Тепер усі троє дивилися на Дениса, ніби очікуючи від нього якоїсь цінної думки. Він одвів очі:

— Народ… якщо ви не проти, щоб я вас так називав. Я повинен визнати одну річ. Еллі була права, а не я. Це комп’ютерна імітація. Дуже складна, з можливістю парадоксальних рішень. Але людей там немає.

Рівень щастя на екрані доріс до 25 %.

— Ого, як ти вхекав наших пупсів, — засмучено протяг Славік. — А я вже звик, що вони ніби як справжні… поглядав на декого… Дівки там — кайфові, в мене з’явилась ідея — розігнати їм гормони, щоб з вух текли, нехай трахаються всі з усіма, і в цьому буде й щастя, і сенс…

— А чого ти раптом вирішив, що імітація? — Еллі, не слухаючи Славіка, дивилась на Дениса. — Ти ж так упирався завжди — «це люди, люди»…

Денис мимоволі опустив погляд на її груди під тонкою футболкою, кліпнув, кашлянув, задер підборіддя, втупився прямо в зеленувато-карі очі:

— Якби такий корабель існував насправді, і на ньому був би законсервований центральний пост на випадок аварії, — людей би вчили, інструктували, як ним користуватися, це ж очевидно. Їх не вчили — отже, на початку польоту ніякої таємної рубки не було. Я дав Променю ввідну — на кораблі є центральний пост, куди люди можуть добратися, який створює ілюзію керування польотом. Я боявся, що Промінь не прийме такого впливу, але він прийняв. І рубка виникла на порожньому місці, з лайна і паличок, так ніби була там завжди…

— З лайна?! — не зрозумів Славік.

— Це метафора. Вплив змінив не тільки їхнє сьогодення й майбутнє, але й минуле, розумієш? Реальний світ так не мінятиметься за нашим наказом. Отже, це віртуальний світ, як і було сказано. Конструктор. У ньому живуть віртуальні… істоти.

— Живуть? — Еллі примружилася.

— Функціонують. Ми можемо міняти для них умови, створювати ілюзії… як захочемо. Але ці… створіння повинні вірити, що вони люди, що вони живуть, що їхнє життя наповнене сенсом. Здається… ми тепер знаємо, як цього добитися. У нас усе вийде.

Знову стало тихо.

— Спасибі, Ден, — сказала Марго. — Якби не ти…

— Авжеж, ми б усі вмерли, — в Еллі було таке лице, наче вона жувала лимон.

Марго підійшла до Дениса, котрий, заглибившись у переживання свого відкриття, нічого не помітив, і поцілувала в щоку:

— Дякую.

* * *

«Ми самотні, і нам немає прощення. Це і є те, що я висловлюю словами: людину засуджено бути вільною. Засуджено, тому що не сама себе створила, і все-таки вільна, тому що, один раз кинута у світ, вона відповідає за все, що робить…»

Денис жбурнув книжку в стіну. Вона ляпнулась, як важкий дохлий птах.

— Поговорімо про мою свободу, авторе. Розкажи мені, який я охріненно тут вільний… І як я можу відповідати за все, що зі мною сталося?!

Закінчувався шостий день проекту, минуло вісім чи дев’ять днів з моменту, коли Денис виявив, що опинився в лапах дядька Роберта. Напевно, батько не зневірився, він шукає сина. Стукає в усі двері, розмовляє з чиновниками, журналістами, поліцейськими: «Ні, він не пішов сам. Ні, він не втік з дому». Батько розсилає його фото. Обдзвонює його однокласників. Він — людина дії, але мама…

Тоді, в пологовому, в стані потьмарення вона «продала»… Ні, викупила його в смерті. На чотирнадцять років. Чи більше. Якщо вірити дядькові Роберту. А як йому не вірити, досі він робив саме те, що казав. Ні більше, ні менше.

Він уперся в стіну лобом і кулаками. Він подумки кликав, благав: «Мамо, не картайся, все буде добре, я повернуся. Тільки протримайся ще двадцять чотири дні. Я все зроблю, я розіб’юся об стіну й намажуся на бутерброд, але я повернусь, обіцяю».

Він перевів дух, узяв з полиці іншу книжку й розгорнув навмання: «Ми опинились у світі не завдяки самим собі… Оскільки ми не створювали самих себе… наша воля існує не завдяки нам, але нам дарована… Звідки? Очевидно, не зі світу…»

Задзвонив телефон. Дениса пройняв холодний піт — йому на секунду здалося, що дзвонить дядько Роберт.

— Де тебе носить? — запитала Еллі без передмови.

— Читаю.

– Іди до нас, Марго переживає, що тебе немає.

У телефоні запротестувала Марго. Голосно ввімкнулася музика — хіп-хоп.

— А де ви?

— У нас пікнік. Смажимо сосиски біля басейну. Іди, а то нічого не залишиться!

— Не хочу, — сказав Денис.

Закінчивши розмову, він ще раз переглянув статистику на «Промені»: населення — 339. Бідолахи. Рівень щастя — 30 %, годиться. Людина не зобов’язана бути щасливою. Цивілізованість — 62 %… Теж може бути. Осмисленість — 95 %. Оплески, Денисе.

Він узяв книжку з ліжка й навмання погортав сторінки: «…Минуле міститься в нашій пам’яті лише уривками, майбутнє в темряві. Тільки сучасне може бути осяяне світлом. Адже ми повністю в ньому. Однак саме воно виявляється непроникним, бо ясним воно було б тільки при повному знанні минулого, яке служить йому основою, і майбутнього, яке таїть його в собі».

— Та пішли ви всі, — сказав Денис книжковій шафі.

Упустив другу книгу поряд з першою, відчинив шафу й знайшов плавки.

* * *

— Ти тільки подивися, що вона виробляє!

Славіків смартфон легко підключився до динаміків, які сам Славік і притяг зі спортзалу й поставив коло басейну. Тепер усе тремтіло, кущі тряслися, колонки видавали ритм, агресивний, як танкова атака, і так само гучний. Марго танцювала; Денис ніколи не бачив, щоб дівчата її віку так танцювали — якщо вони, звісно, не світові зірки.

Вогні басейну підсвічували її знизу. Марго рухалась, як кішка, як тінь, як статуетка з води. Здалося, зараз вона зірве із себе мокрий купальник… А, втім, трикотаж був такий тонкий і так злився зі шкірою, що майже не порушував гармонії.

Еллі спостерігала за нею зі складним лицем: вона вважала Марго кимось на зразок дуеньї, чия доля — бути в тіні й не відсвічувати. Еллі знала собі ціну й милостиво готова була визнавати переваги інших, але ж не такий безсоромний талант і безмежну чуттєвість.

Славік забув, хто він і де. Він сидів, роззявивши рота, не зводячи очей з Марго, не збираючись приховувати емоції. Коли хіп-хоп у динаміках змінився роком, Славік не витримав і підхопився, перекинувши пляжний стілець, кинувся до Марго й уплівся в її танець, смикаючись так, наче збирався вискочити зі своїх татуювань. Мокрі шорти ляскали його по стегнах, босі ноги ляпали по теплій підлозі, вибалушені очі сяяли.

— Сільська дискотека, — сказала Еллі впівголоса. — Візьми сосиску на мангалі, там ще залишилися.

Денис дивився, як танцює Марго. Еллі піймала його погляд:

— Ти справді незайманий?

— Це ганебно?

— Ні… ти просто ще маленький, — сказала вона з ноткою зневаги. — Твій фізичний розвиток відстає від розумового.

— Не відстає, — сказав Денис.

Еллі уважно на нього подивилася:

— Ти впевнений?

— Дражнишся? — він нервово всміхнувся.

Марго танцювала тепер класичний рок-н-рол, на ходу навчаючи Славіка трюкам.

— Ти впевнений, що в нас усе вийде з «Променем»? — запитала Еллі іншим голосом, низьким і тривожним, без вічного глузування.

— Обіцяю, — сказав Денис.

Еллі секунду помовчала — і раптом розсміялася. Простягла йому руку:

— Ходімо.

* * *

У неї в кімнаті Денис захотів перевести все на жарт, але не посмів. Якщо зараз відступити — він не пробачить собі боягузтва. Чи буде життя потім, після «Променя»? Він гадки не мав. Можливо, це останній шанс?

Кімната Еллі була типова, така сама, як у Дениса, тільки лампи у фальшивому «вікні» не були розбиті. За акуратно затягнутими шторами світлішала начебто місячна ніч, Денисові навіть здалося на секунду, що це справжнє вікно… Ні, звісно. Світлодіоди.

– Іди сюди, не бійся. Я тебе всього навчу.

– І багато в тебе було учнів? — зі страху він став зухвалий.

Еллі засміялася:

— Учнів не було. Був учитель. Іди, іди…

Її ліжко пахло парфумами й свіжим потом. Від цього запаху, від її дотиків Денис, здається, вилетів зі свого тіла й завис під стелею, як прихована камера, дивлячись на те, що відбувається внизу.

— Я почуваюсь, наче артист у порно-комедії.

— А ти не спіши.

Він звалився з-під стелі, знову вселився в своє тіло й злетів уже разом з ним — усе навколо втратило вагу, постіль перетворилася на хмарки, Денис борсався в них, у запаху шкіри, парфумів, басейну, хотів втриматися якнайдовше, але вдарила блискавка, і пролився дощ. Денис гримнувся з небес, побачив біля свого обличчя м’які білі груди — і ледь не злетів знову.

Еллі засміялася. Він звівся на ліктях:

— Щось не так?!

— Усе добре, — вона поплескала його по голій спині, як щеня. Він зробив рух, збираючись вибратися з ліжка, вона потягнула його до себе й змусила лягти поруч:

— Усе добре… Ми з тобою ніби в космосі. Ніби це не вони… а ми в космосі.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

— Неначе ми з тобою самі на всьому кораблі…

— Пафос оф, — сонно пробубоніла Ліза. — Важілець униз.

— Що?

— Нічого, нічого…

Вона пригорнулася до нього, притислася лицем до теплої майки на його грудях. Заплющила очі. Вдихнула його запах. Не спалося, але й так було добре: після цього божевільного дня. Після холоду в нескінченних напівтемних коридорах. Після розрахунків, які більше лякали, ніж вселяли надію. Треба ж: було тепло й світло, вільно й сито, і можна було гуляти над річковою кручею і кататися на дошці в океанських хвилях, але все-таки щось гнітило. А тепер щодня вона боїться, що доведеться скорочувати норми хліба. І, озираючись назад, дивується: чого ж нам не вистачало?!

Ґреґ був закоханий у неї відтоді, як їй було п’ять, а йому сім. Коли їй виповнилося тринадцять, він спробував освідчитись, і після їдкої, непристойної, нестерпно жовчної відмови перестав з нею розмовляти. Нормальні стосунки в них відновилися незадовго до Аварії. Ґреґ прикидався другом, але Ліза прекрасно бачила, що від романтичних намірів він не відмовився.

Аварія змінила все. Зоставшись одна, під тягарем відповідальності, вона прийняла його підтримку, як людина, тонучи, хапається за перший-ліпший рятувальний круг.

І виявилося, що все життя поруч з нею була своя, рідна людина, а вона ненавмисне ледь її не вбила — коли їй було тринадцять, а йому п’ятнадцять.

— Лізо…. а що, як нам подумати про дитину?

Вона похитала головою, не розплющуючи очей:

— У нас не вистачає ресурсів, промінчику. Ми повинні відновити систему, хоч би стабілізувати… Як можна народжувати людину, не знаючи, що вона їстиме через кілька років?!

— Але помріяти ж можна, — сказав він після паузи. — Син буде схожий на тебе, а дочка — на мене. Не потрібний генний конструктор, щоб знати заздалегідь. Ми нікого не будемо збирати з деталей, доля вирішить за нас — хто народиться, той і народиться… Лізо, а якщо ми не відновимо системи, тоді все дарма, і ми…

Вона затисла йому рот долонею: теплі губи, м’яка борода.

— Ми відновимо, промінчику, і не смій таке говорити.

Після паузи додала, не стрималася:

— Якби ж вони нас навчали того, що насправді потрібно! Тобі пощастило, що ти фізик і програміст. У мене педагогіка, може бути… А навіщо нам знавці прадавніх мов, письменники, художники, навіщо нам професійні плавці, якщо немає басейну?!

— Предки думали, наше життя завжди буде спокійне. Вони накачували нас цивілізацією…

— Вони взагалі не думали, — сказала Ліза втомлено. — І спімо вже, Ґреґ. Завтра знов… усе з самого початку.

ДЕНИС

Він розплющив очі й довго не міг зрозуміти, що сталося. Де він? Удома?!

Він рвучко сів. Еллі не спала, лежала на боці, її волосся розкинулося на подушці, наче морська трава:

— Ти так розіспався… не хотіла тебе будити.

Він провів рукою по стегнах і відчув полегшення, переконавшись, що труси на місці. За фальшивим вікном займався новий фейковий день. Сьомий день. Денис схопився й заметушився по кімнаті, шукаючи свій телефон.

— На тумбочці, — сказала Еллі. У цих двох словах зашифровано було безліч сенсів — у голосі, яким вони були промовлені.

Денис отямився. Повернувся в ліжко, ліг поруч, поцілував Еллі в щоку:

— Вибач. Я ненормальний. Усе було… класно. Дякую тобі.

— Ти ненормальний, — Еллі сумно кивнула. — Ну добре, дивись уже статистику, як там наші пупси?

Денис полежав ще секунду, ніяково погладив її плече й дотягся до телефона.

Населення «Променя» скоротилося до трьохсот двох осіб. Знакова цифра. Це означає, що за шість попередніх років старші пішли, на кораблі лишилося тільки друге покоління. Триста дві дитини, що народилися в польоті. Які ніколи не бачили Землі.

Рівень щастя залишався низьким: 29 %. Цивілізованість просіла — 57 %. Це за рахунок того, що старших, цивілізованих на Землі, більше немає. Але все-таки, чому вони так здичавіли? Вони ж ці роки вчилися, за скороченою програмою перевчалися на інженерів і техніків… невже за рахунок ненаписаних поем і незнятих фільмів?

Осмисленість — 90 %. Достойна цифра. Менше ніяк не можна.

— Вони не народжують дітей, — сказала Еллі.

Денис обернувся. Вона так само лежала на боці, ковдра сповзла, оголивши м’яке ніжно-кремове стегно. Перед нею на подушці лежав її смартфон.

— Вони не хочуть народжувати, бережуть ресурси, називають це відповідальністю. Це срака, Денисе… Ти якого чорта так сильно прикрутив їм краник?!

— Ще не срака, — сказав він примирливо. — Оце срака.

Він сів на ліжко й незграбно ляснув Еллі по стегну. Вона відсунулась:

— Ти розумієш, що робиш?!

— Не бійся, — сказав він, нервово сміючись. — Сьогодні ми їх порадуємо… підкачаємо ресурсами, повернемо впевненість у майбутньому… І вони розродяться, ніде не дінуться. До Прибуття більшість нових дітлахів доросте до віку, коли в Штатах їм продадуть алкоголь, а старших нам і не треба.

Еллі помовчала, подумки щось підраховуючи. Гостро подивилася на Дениса:

– Іди вже… учень.

— Сьогодні буде ще один урок? — Денис подумки прокляв себе за те, що так сильно червоніє.

— Якщо заслужиш, — вона всміхнулася кутиками рота. — Іди-іди, нам працювати треба.

* * *

У буфеті вони застали Славіка, і той був явно сам не свій. Зірвався їм назустріч, подивився тривожно, знову гепнувся на стілець: очі червоні, лице похмура й пом’яте.

— Ви не бачили Марго?

— Ти що, її загубив? — глумливо запитала Еллі, і Славік якось дивно відвів очі:

— Та от якось… фігня якась вийшла. Я дзвоню, вона не відповідає…

— А що сталося?

Славік забрав зі стола свій мобільник:

— Ви їжте, я вже.

І вийшов, дивно горблячись і втягши голову в плечі. Еллі й Денис перезирнулися.

— Було б чого переживати, — сказала Еллі крізь зуби.

* * *

О десятій годині вони сиділи за столом, над яким усьоме насунувся космос. Голографічна модель корабля «Промінь» висіла між зірок, але Маргарити на місці не було. За столом чекали троє: Еллі, Денис і пом’ятий, розгублений Славік.

— Вітаю вас, учасники програми, — сказав Промінь. — Ми не можемо почати сесію. Зібралися не всі учасники. Зберіть команду, і повторіть включення через тридцять хвилин.

Голограма розтала. Денис і Еллі з двох боків подивилися на Славіка.

— Вона не відчиняє, — сказав він з жалюгідною усмішкою. — Я стукаю-стукаю, а вона…

— Що ти зробив?! — Еллі побагровіла.

— Нічого. Тобто… Ви ж самі все бачили. Вона танцювала. Ви бачили, як? Вона… Я думав… був упевнений… що вона сама хоче. Вона хотіла. Інакше навіщо? І я…

— Ти її зґвалтував?! — страшним голосом вимовила Еллі, і Денис відчув, як холоне у животі.

— Ні! — Славік дивився з жахом. — Я думав, вона сама хоче. Усе було за згодою… потім вона… як ненормальна. Билася, верещала…

Стало дуже-дуже тихо. Денис і Еллі зустрілися очима.

— Я клянуся, вона хотіла, — тремтячим голосом сказав Славік. — Ви ж самі все бачили, ну?!

Денис згадав, як танцювала Марго на краю басейну.

— Ти виродок, — глухо сказала Еллі. — Вона тут, щоб урятувати свого хлопця. Ти це знав. Вона могла танцювати, як завгодно, хоч гола, ти повинен був затиснути калитку в кулак і терпіти!

— Та я так і збирався! — Славіків голос дивно здригнувся. — Але вона сама…

— Ти! Ти знаєш, хто ти?!

Перекинувши стілець, упустивши смартфон, Еллі кинулася на Славіка, той ледь устиг підхопитися й відскочити. Еллі накинулася на нього з кулаками — цілила в лице, била чіпко, дико, зі скаженою швидкістю й напором. Денис злякався, що зараз Славік її ударить, як у перший же день засвітив по пиці йому, але той тільки задкував, ухилявся, закривався ліктями й, не перестаючи, канючив:

— Вона сама хотіла! Це було за згодою… Ну що тепер робити, вмирати?! Відстань від мене! Ну годі, заспокойся!

Еллі кілька разів штурхнула його ногами по гомілках. Плюнула. Хитаючись, одійшла. Денис про всякий випадок теж позадкував.

— А йдіть ви всі, — сказала Еллі. — Хай горить вогнем цей університет і цей ґрант. З мене годі. Я виходжу з програми.

* * *

— Марго, — сказав Денис, притулившись лобом до одвірка. — Промінь не дає нам впливу, поки тебе немає…

Тиша. Схлипування за дверима.

— Я не знаю, що тобі ще сказати. Він покидьок, його вбити мало. Ми всі його ненавидимо. Але Промінь без тебе не починає сесії. Ми не можемо впливати на… наших пупсів. На кораблі не народжуються діти.

Тиша.

— Я розкажу тобі, як я потрапив у проект, — він сів на підлогу, притулившись до дверей спиною. — Я народився недоношений, дуже. Нежиттєздатний. Мамі сказали, що я не виживу. Вона була шокована, сама, батька не пускали в лікарню через їхні дурні правила… До неї прийшов чоловік у синьому лікарському спецодязі, і сказав, що врятує мене, якщо вона дасть йому обіцянку. І вона пообіцяла — віддати мене, коли мені стукне чотирнадцять. І от мені чотирнадцять, Марго, і я в проекті «Промінь». Якщо в нас вийде, я повернуся додому, до батьків, до брата й сестри. Якщо ні… у мене таке враження, що я вирушу прямо в пекло. У місце, схоже на пекло. У найкращому разі мене розберуть на органи.

Відчинилися двері за його спиною. Денис утратив рівновагу і ледь не впав, уперся долонями в дерев’яну підлогу. Марго стояла над ним, її лице розпухнуло від сліз, губи потріскались:

— А хто він був? Хто він такий?

— «Дядько Роберт», — Денис, похитнувшись, устав. — Гадки не маю, хто такий. Чи й людина. Може, прибулець. Або чорт. Не знаю.

— Я народилася недоношена, — прошептала Марго. — І ледь не вмерла.

— Ти теж?!

* * *

Еллі блукала вздовж будинку, виглядаючи огорожу й ворота, терпляче й наполегливо. І зовсім марно. Вона засвоювала урок, який Денис одержав у перший же день експерименту: виходу немає. Принаймні нема виходу назовні.

Еллі зупинилася, побачивши Дениса й Марго. Уп’ялася поглядом у її заплакане лице, імпульсивно підійшла до неї і міцно обняла:

— Ми з тобою. Ти сильна.

Марго заридала вголос. Денис одійшов убік, сів на краю басейну й став дивитися в інший бік: він зробив, що міг. Для Марго й для себе. І для проекту «Промінь», щоб він був проклятий. Тепер нехай вступає Еллі, вона дівчина, вона впорається, потрібен тільки час…

Він здригнувся й подивився на телефон: пів на дванадцяту.

* * *

— Якщо ти мужик, то чого ти на її боці?!

Славіка він знайшов у спортзалі, той знімав стрес єдиним доступним методом — качався. М’язи на руках надулися, синє кельтське татуювання погрожувало розплестися по нитці й лопнути.

— Вона мене спокушала, я тобі клянуся!

— Слухай, ти хочеш у тюрму?

Славік жбурнув штангу. Гуркіт був такий, неначе звалився Колос Родоський.

— Таке враження, — безстрашно продовжував Денис, — що ти за це борешся, за місце на нарах. Зґвалтування — це сильно, за нього дають понад п’ять років…

— Бляха! — крикнув Славік незвичним тонким голосом. — Мені не п’ять років світить, а двадцять, ідіот! За вбивство з особливою жорстокістю, за попередньою змовою, у складі групи…

Денис позадкував. Славік побачив його погляд, і щосили засадив кулаком по дзеркальній стінці залу. Дзеркало обсипалося. Зал одразу зменшився.

Кілька секунд обидва мовчали. Славік злизував кров з кулака, але вампір з нього був слабосильний. Великі краплі долітали до підлоги, їх ставало дедалі більше.

— Я з дитбудинку, — глухо сказав Славік. — Відмовник. Мене не всиновили, бо я чорний. А мого друга… всиновили, коли йому було десять. Потім назад повернули — він був… наче… сам не свій. Інший зовсім. Потім мені зізнався… через кілька років… що з ним робив цей «татусь». Нікому розповідати не хотів, ніякої експертизи, ти що… Він з цим жив вісім років. А потім один раз, після зустрічі випускників… ми взяли ще одного друга й поїхали відвідати «татуся». А там була його нова дружина, старший син, став відбиватися… Піпець. Баби його жаль, вона взагалі ні при чому… хоча… нафіга вона з таким зв’язалася?! Ми вальнули всіх трьох… але баби я не торкався, я точно знаю…

Він дивився на свої руки в крові, зсунувши брови, ніби щось згадував.

– І ти хочеш сказати, що тебе… обіцяли відмазати?! — Денис відступав, поки не врізався спиною в стойку тренажера.

— Я її не торкався, — пробелькотів Славік. — Я взагалі… майже нічого не пам’ятаю.

— Навмисне завалю проект, щоб тебе посадили, — сказав Денис.

У Славіка, здається, запаморочилася голова, він обперся об залізну стойку тренажера. Крові на підлозі зібралося чи не більше, ніж дзеркальних друзок — схоже, цей дурень ушкодив великі судини. Він здавався зараз молодшим за свої роки, дрібнішим, слабшим. Одна річ — відмазати злодюжку від п’яти років відсидки… але невже те, що він розповів, правда?!

— Я не розумію, навіщо ти тут, — сказав Денис.

І думка, нав’язлива, як муха, закрутилася над тім’ям. Хоч би не злякати.

— Славік, у перший день я дзвонив тобі й запитував, доношений ти народився чи ні…

— Ти причмелений?

— Ти сказав, що все нормально, доношений… Як ти знаєш? У тебе були дитячі медичні карти, ти сам їх читав?

— Ти знущаєшся?!

Денис похитав головою:

— Я, Марго й Еллі народилися недоношені й трохи не вмерли в дитинстві. Трохи дивний збіг. Може так бути, що ти просто не знаєш, як було? Матір біологічну ти знаєш?

Славік важко опустився на підлогу, забруднений кров’ю:

— Не знаю я нічого. Нікого. Я себе в дитинстві майже не пам’ятаю…

Денис пройшов у роздягальню, відшукав у шафі аптечку, знайшов бинт. Коли він вернувся, Славік сидів, розгойдуючись, дивлячись скляними очима перед собою.

— Вставай, — Денис кинув йому запечатаний стерильний бинт. — Коли ми закінчимо, я своїми руками скручу тобі в’язи. А тепер уставай, і ходімо працювати.

* * *

— Добрий день, учасники програми. Триває сьома доба експерименту. Система готова здійснити вплив. Інформація про поточний статус пасажирів доступна на ваших пристроях.

Населення — як і раніше 302. Жодного не додалося. Щастя — 31 %. Цивілізованість просіла — 60 %. Осмисленість — 91 %. Добре.

Ніхто не дивився на Славіка, той мовчав, опустивши голову, незручно вмостивши на коліні забинтовану руку. Марго сиділа в темних окулярах, насунувши низько на лоба бейсболку, наче відгородилася від усіх стіною. Еллі цілком зосередилася на вмісті свого телефона.

— Я готовий впливати, — сказав Денис, звертаючись до Еллі. — Пропоную не обговорювати.

— Е ні, — вона не відводила погляду від екрана. — Ти, звісно, геніальний стратег, але ми повинні знати, яких інтелектуальних діамантів ти нам наметаєш цього разу.

— Добре. Наша мета: повернути їм ресурси. Вони, як і раніше, думатимуть, що керують кораблем, але дикої економії більше не потрібно. При цьому вони не повинні запідозрити, що це гра в піддавки…

Еллі кивнула. Марго сиділа нерухомо. Денис уникав на неї дивитися.

— …Тому за відновлення ресурсу має бути заплачена ціна.

Він підтягнув до себе аркуш паперу. Узявся за олівець.

— Я придумав от що. Вивчивши обладнання корабля й механізм аварії… вони дізнаються, що в глибині енергетичного блоку є обладнання, яке треба фізично запустити заново. Увійти в енергетичний блок, добратися до точки й, умовно кажучи, клацнути вимикачем. Перезапуск відновить роботу реакторів, і поверне нашим пупсам комфорт у повному обсязі: тепло, їжа, вода… розваги, рекреаційні кліматичні зони. Але людина, яка ввійде в енергетичний блок, там і залишиться. Це квиток в один кінець.

Він замовк і подивився на Еллі — на Марго йому було дивитися страшно, а на Славіка — огидно.

— Драматичненько, — сказала Еллі крізь зуби. — Його вб’є радіація?

— Це комп’ютерна реальність, ніяких реакторів насправді нема, є наш хід, як у грі. Радіація, вогонь чи холод, але там, в енергетичному блоці, умови стануть несумісні з життям. Ця людина миттєво вмре… Я хотів сказати, ця програма перестане працювати, і населення скоротиться на одну одиницю.

— Він піде туди, знаючи, що не повернеться?! — Еллі нарешті подивилася йому в очі.

Денис кивнув:

— Авжеж. Це усвідомлена жертва, а не нещасний випадок на виробництві.

— А якщо вони не погодяться? — запитала Марго. Її губи ледь ворушилися.

— Тобто?

— Тобто що, як всі вони відмовляться туди йти?

Денис узяв свій телефон, показав Марго на екрані статистику:

— Осмисленість — дев’яносто два відсотки. А сенс їхніх так званих «життів» — політ «Променя». Їм з дитячих років утовкмачують це в голову! Наші пупси в чергу стануть, щоб пожертвувати собою в ім’я цивілізації!

Марго поправила темні окуляри:

— Чому не можна зробити простіше? Агрегат перезавантажили, енергія пішла, всі живі. Ура.

— Я згодна з Марго, — сказала Еллі. — Ти надто ускладнюєш.

Денис стримався, щоб не подивитися на Славіка. Роль цього мерзотника віднедавна була — сидіти за столом і мовчати.

— Я ускладнюю? Згадай Марію. Ти була впевнена, що вона купиться, скаже: «Максиме, любий!» і побіжить усім розказувати про життя після смерті?!

Еллі кліпнула.

— Згадай, що було потім, — безжально продовжував Денис. — Це комп’ютерна симуляція, але розумна симуляція. Вона не прощає помилок. Усе повинно бути так, як буває в житті: люди одержують щось цінне після принесеної жертви. Що значніша жертва, то цінніший подарунок. Хіба не так?

— А що, як вони не зможуть вибрати, кого послати? А що, як…

— Якщо вони прямо зараз не почнуть народжувати, ми в сраці! Повній! Ти хочеш свій ґрант? Ти хочеш вибратися звідси?!

Еллі опустила очі.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

Триста дві людини — трохи більше ніж половина залу. Старшому — двадцять сім. Молодшому — п’ятнадцять.

— Кванти…

Торік вони знизили вік повноліття. Промінців на кораблі не залишилося; бару з алкоголем більше не було, розваг для дорослих теж не було, повноліття дарувало не привілеї, а дорослі норми чергувань. І один вихідний на тиждень, а не два. І залучення до нічних робіт.

— Ми повинні ухвалити рішення — всі. Це треба зробити, щоб народилися наші діти. Ми — кванти одного променя… «Промінь» повинен добратися до мети й принести в порожні світи нових людей. Цивілізація…

Вона усвідомила, що говорить Маріїними словами.

— Ми будемо потім з цим жити, — сказала хрипко й тихо, зовсім без пафосу. — Що скажете, екіпаж?

Тиша тривала секунд тридцять. Ґреґ, що сидів у першому ряду, нічого не бачив і не чув — тримав на колінах планшет, водив пальцем по схемі комунікацій енергоблоку Це він знайшов вихід, він подав ідею з перезавантаженням, і він же з’ясував, поринувши в розрахунки, що той, хто врятує «Промінь», залишиться в енергоблоці назавжди.

Виходить, треба зробити, — сказав Сашко-третій, порушуючи мовчання. — Повернемо собі енергію. Перезапустимо «Промінь». Будемо жити як люди, а не як риби в консервній банці. То не біймося, кванти?

Ремство в залі.

— Тоді йди сам, — сказала Йоко різко. — Не боїшся?

Сашко криво посміхнувся:

— Боюся, звісно… Але нас тут триста дві душі. Киньмо жереб.

— Я не братиму участі, — сказала Йоко. — І спробуй мене змусити.

Ґреґ був єдиний, хто не здивувався й не обурився в цей момент. Він жив усередині свого планшета. Щось його турбувало, він потирав скроню кінчиками пальців.

— Не треба нікого змушувати! — голосно сказала Ліза. — Давайте так… Хто з нас готовий туди піти?

І підняла руку. Ґреґ не відриваючись від роботи, підняв руку теж — Ліза не була впевнена, що він узагалі зрозумів, про що мова.

У залі оглядалися. Тут і там піднімалися руки. Люди дивилися на своїх сусідів, братів і сестер, рук ставало дедалі більше; Ліза зрозуміла, що сидіти в цьому залі, не зголосившись бути героєм, стає дедалі болісніше, багато хто піднімає руку, щоб здатися сміливим в очах друзів і у власних очах, ні, це була невдала ідея — з голосуванням. Треба було кожного запитувати наодинці.

Йоко сиділа, демонстративно склавши руки на грудях, зціпивши зуби й не дивлячись по боках. Вона в цьому залі відважніша за багатьох. Як же ми злиплися, раптом подумала Ліза. Як же ми сплавилися, ми співтовариство, як єдина істота… І страшенно залежимо одне від одного. Йоко — особистість… Вона не хоче вмирати заради загального добра. Як зрозуміти, хто з тих, що підняли руку — герої, а хто боїться осуду друзів?

— Спасибі, — сказала Ліза, оглядаючи ліс рук, і її голос затремтів. — У нас найкращий у світі екіпаж… киньмо жереб. Хто не хоче — може не брати участі.

— Не треба! — крикнув Дмитрик і підстрибнув з місця, як м’яч. — Я піду!

Наймолодший на кораблі. П’ятнадцять років. Зовсім недавно грався у піску на березі океану, з лопаткою й формами для пасочок. Тепер широко всміхався: атмосфера цього моменту, загальне єднання, загусла в повітрі жага подвигу вдарила йому в голову.

— Я піду й зроблю це! Давайте скоріше, давайте прямо зараз!

— Ні! — закричали відразу два голоси. Старші Дмитрикові брати рвонули до нього з двох боків, як конвоїри. — Ти неповнолітній!

— Фіг вам, я квант!

Він не боїться, тому що не вірить у смерть, подумала Ліза. Підлітки безстрашні. Напевно бачить зараз свій пам’ятник на Новій Землі, сотні пам’ятників, на кожній площі й при кожній школі: перший герой нового світу, що віддав життя за майбутні покоління…

У залі перезиралися. Ліза так добре знала цих людей, що читала тепер по обличчях: комусь було соромно. Комусь страшно. Хтось запитував себе: а чому ні? Чим цей пацан кращий чи гірший за кожного з нас? Нехай іде.

Ідеальне рішення, подумала Ліза, холонучи. З погляду нашої мети, усієї нашої експедиції, пожертвувати зараз Дмитриком — оптимально. Третя дитина в родині. Ще не скоро стане батьком. Не встиг навчитися корисної професії, не має страху…

— Послухайте мене, — Ґреґ устав зі свого місця. — Ми сьогодні ухвалили головне рішення: один з нас туди піде…

— Я! — знову крикнув Дмитрик.

— Ти вже знаєш, що конкретно робити? — подивився на нього Ґреґ. — Яка на вигляд панель керування? У якій послідовності, які дії, які інструменти?

— Ти ж мені розповіси! — Дмитрик дивився на планшет у його руці.

— Так, — Ґреґ кивнув. — Я розповім… Але я, як фахівець-енергетик, повинен підготувати цей похід, — він оглянув обличчя в залі. — Щоб смерть нашого… кванта не була даремна. Я прошу день на підготовку.

— Я піду! — у голосі Дмитрика звучала вже образа.

— Добре, добре, — втомлено сказав Ґреґ. І подивився на Лізу.

Їй стало моторошно від цього погляду. Такого страху вона не пам’ятала навіть перед лицем смерті.

* * *

— Ні. Ні-ні. Ти зі мною цього не зробиш. Ні.

Він не відповідав.

У коридорі було темно, холодно й брудно. Жирний пил осідав на стінах. Ліза наздогнала Ґреґа, вчепилася в нього, зависла на ньому:

— Я тебе не відпущу!

— Там складна послідовність дій, — сказав він ледь чутно. — Потрібен фахівець.

— Фахівець потрібен екіпажу! Ти потрібен «Променю» — живим!

— Після перезапуску це не буде так важливо. Увімкнеться світло… потече чиста вода… Повітря стане, як раніше, а не ця затхла гидота. Кванти знову писатимуть вірші й картини… Народяться нові діти…

— Я, твій капітан, тобі забороняю!

— Тоді уяви як капітан: туди піде підліток… Добре, нехай хтось інший, дорослий квант. І переплутає два проводи. Загине даремно… А ми ніколи більше не зможемо перезапустити систему. У нас одна спроба.

— Ти потрібний мені!

— Тобі не потрібний боягуз, що згубив «Промінь». Я не буду собою, якщо цього не зроблю.

Лізі здалося, що вона падає. Виття вітру у вухах… Пелікани над океаном, батько на дошці, ковзає по гребеню, сміється…

Ґреґ підхопив її, коли вона осідала на підлогу:

— Лізо… Немає іншого виходу… «Промінь» не долетить, не буде Прибуття. Я кохаю тебе… але я повинен…

— Я не можу без тебе жити, і не житиму.

— Тоді все було даремно. Наші батьки… ми самі… народилися дарма, жили без мети, вмерли безславно… Лізо, я ж хотів тихенько піти… не мучити себе й тебе… чому ти здогадалася?! Цього ж не можна витримати… Дивитися на тебе таку, і нічим не допомогти. Я не можу тобі допомогти, я мушу… Я для цього жив, велика мета… сенс життя… у нас з тобою були ці три роки… спасибі тобі, промінчику… моя дівчинко… «Промінь» несе цивілізацію в інші світи… «Промінь» понад усе…

Він бурмотав і бурмотав незв’язно, і ніс її по темному холодному коридору. Тоді Ліза заплющила очі й почала вмирати, тому що у світі, де немає Ґреґа, жити неможливо. І байдуже, що буде з польотом «Променя». Вона не записувалася в екіпаж. Її ніхто не питав.

ДЕНИС

Він валявся лицем у подушку п’яту годину. А може, десяту. Він не пам’ятав, скільки минуло часу.

Постукали у двері. Потягнуло протягом. Двері грюкнули.

— Спиш?

Він не поворухнувся. Еллі зайшла, під пахвою в неї була коробка з шахами, квадрати ніжно жовтіли слоновою кісткою.

— Граєш? Ти ж розумник. Такі, як ти, переважно грають. А в мене в кімнаті саме знайшлася коробочка…

Він підняв голову:

— Я думав, ти з Марго. Її треба… морально підтримувати, і це може зробити тільки дівчинка.

— Як спритно ти розподілив обов’язки, — вона сіла на край ліжка. — Я вожуся з Марго цілий день, я розповіла їй своє життя й усі свої біди, нарешті, вона мене милостиво відпустила…

— Ти злишся на неї?

Еллі поклала перед ним коробку. Денис насилу сів; шахи нагадували йому дитинство. Бочка гіркоти, чайна ложка радості від цих спогадів.

— Так, злюся, бо я не винна в її… в тому, що з нею сталося. А заспокоювати доводиться мені, а мені це неприємно… Зіграємо?

— Утомився.

— Ой, та ну! Можна подумати, він каміння перекидав! Зіграймо, а то я подумаю, що ти боїшся програти… Боїшся, так? Дівчині програти?

Вона висипала фігури на м’яте покривало, одразу ж почала розставляти:

— Я граю чорними, треба ж дати тобі фору… Якщо ти так боїшся…

— Давай по-чесному кинемо жереб, — сказав він знехотя.

Вона миттю сховала за спиною чорного й білого пішаків. Виставила вперед кулаки:

— У якій руці?

Денис ляснув, не думаючи, по лівій. Шкіра була гладенька й тепла.

— Білі! — Еллі підморгнула йому. — Я чорними, ну тримайся…

Він зробив перший хід, Еллі відповіла. Не думаючи, як по старих нотах, Денис почав грати дебют, і Еллі відразу здогадалась, куди він хилить:

— Та ти гросмейстер? До речі, у нас перша вагітна на кораблі. Усе пройшло, як ти сказав. Тепер у них є енергія, і до того ж Герой, якому вони поклонятимуться, носитимуть квіти до пам’ятника, діти в школі вивчатимуть його біографію… Ой, а що це ти зробив?!

— Пожертвував пішака. Забирай.

Еллі кивнула. Двома пальцями зняла з дошки пішака з синьою оксамитовою основою, з маленькою голівкою над іспанським комірцем:

— От, — вона тримала пішака перед Денисовими очима. — Це наш Ґреґ, який пожертвував собою. Пішак. Бачиш? Він не думає й не має почуттів, він кориться логіці партії. А граємо — ми з тобою.

— Ти б могла так зробити, як він?

— Візьми цього пішака. Уважно на нього подивись. Він не може «зробити», це шматок пластику!

— Якщо хтось обробляє інформацію, як людина, вирішує, як людина, і свідомо закінчує своє життя в ім’я якоїсь мети…

— Хто сказав — «свідомо»? Він був запрограмований! Робот-пилосос запрограмований пилососити, робот-космонавт — приносити себе в жертву… Навіть пішак запрограмований — правилами гри!

Вона недбало впустила пішака на ковдру, і той залишився лежати на боці, як мертвий.

— Ти сам казав — наші пупси в чергу стануть, щоб пожертвувати собою в ім’я цивілізації! Так і сталося, ти мав рацію!

Денис похитав головою:

— Не збігається, розумієш? У рамках програми наші пупси мали відправити в реактор пацана, який сам зголосився. Це доцільно. Проводжати на подвиг з музикою, з гордістю… заради великої мети. А дорослий готовий фахівець мав залишитися живим, заради тієї ж великої мети. Це — логіка їхнього життя!

— Ні, це ти так бачиш їхню логіку! А ми гадки не маємо, як працює програма «Промінь». Ти мені сам доводив, що це розумна нетривіальна програма, яка моделює людську поведінку дуже близько до оригіналу. Але я точно знаю, що ніякої вільної волі в мужика не було, просто важілець клацнув: іди. Не клацнув би в нього — самопожертвувався б хтось інший, випадковий вибір, як у рулетці. А ззовні нам здається, наче це було його власне рішення…

Вона раптом замовкла й дивно подивилася на Дениса:

— У дитинстві я намагалася «вискочити з матриці». Зненацька озиралася, коли думала, що світобудова від мене не жде, що я озирнуся. Але… може, думала я, якраз хтось невидимий і змушує мене озиратися, коли я думаю, що намагаюся його обдурити.

— Знайомо, — сказав Денис.

— Восьмий день відтарабанили. Залишилося двадцять два. Три тижні й один день. Ми повинні працювати, Ден, а не філософствувати, або ми звихнемося.

Еллі зробила свій хід. Денис відповів. Еллі походила, майже не дивлячись на дошку.

— Знаєш, що? Я думаю не про цього мужика-героя. А про ту дівчину, яка з самого початку відмовилася приноситися в жертву. Але ж їй, як і всім їм, з пелюшок утокмачували: ах, наше призначення, ах, програма «Промінь» важливіша за твоє маленьке життя… Вона не дала заморочити собі голову, вона при всіх, не боячись осуду…

Еллі затнулась і силувано розсміялася:

— Ти знову збив мене з пантелику. Я говорю про них, як про людей… Тобі мат.

Денис подивився на дошку: він «зловив ґаву», та ще так епічно. Дитячий промах.

— Нічого, переживеш, — Еллі вже збирала фігури. — А то звик, розумієш, перемагати й перемагати у всьому… Ми сьогодні будемо вчитися чи в тебе вся кров прилила в голову?

— Полежмо, — Денис посунувся, даючи їй місце. — Просто… полежмо.

Еллі відставила коробку, лягла з ним поруч і витяглася. Її сплутане волосся лоскотало Денисові вухо й щоку. Він обняв її, відчув її ребра, м’які груди, почув стукіт серця.

— Я кохаю тебе.

— Ні, — вона всміхнулася. — Просто нам тут хріново. Ще й той виродок поруч… Страшно. Ми чіпляємося одне за одного.

— Славік нам нічого не зробить.

— Просто гидко на нього дивитися…

Вони лежали, й кожне з них обіймало другого, як дитина м’яку іграшку.

— А що це за фішка… з тим, що ми всі четверо — народилися недоношені? У чому тут цимес, як ти думаєш?

— Коли ми це зрозуміємо, — сказав Денис, — то довідаємося, що таке проект «Промінь». У чому його справжня мета. І хто ми такі.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

— Хочеш подержати його на руках? Спробуй. Він так гарно пахне… Життям. Майбутнім. Візьми його!

Ліза похитала головою й відступила від дитячого ліжечка:

— Дякую, Йоко. Він такий тендітний. Боюся ушкодити… пригорнути, придушити, впустити.

— Це з незвички, — заступився Роджер. — Мені теж було страшно! Мені було шалено страшно. Подивись на нього — і на мої лаписька…

Він виріс найбільшим на кораблі, баскетбольного зросту, плечистий, з оксамитовим голосом. Тепер, ніжно взявши в Йоко дитину, він закружляв по кімнаті, замуркотів пісеньку низьким басом, але дитина не злякалася — зачаровано слухала.

— Адам схожий на Роджера, правда? — Йоко всміхалася. — Подивися! Викапаний він! Коли вони поруч, я їх ледве розрізняю!

Вона засміялася зі свого жарту. Немовля, з погляду Лізи, було схоже на всіх немовлят, хоч розріз очей у нього був точнісінько, як у Йоко. На чорних Роджерових лаписьках він здавався світлим, на порцелянових руках Йоко — темношкірим.

— Не тряси його так, Роджере.

— Йому подобається, він сміється. Це добре для вестибулярного апарату… Після Прибуття, на Новій Землі, він буде моряком… або льотчиком… Літатиме отак — ж-ж-ж!

Дитина невпевнено запхинькала. Йоко підхопила малого, пригорнула до грудей; після пологів вона стала м’якша, добріша, кругліша. Гормони.

— Лізо… Ми з Роджером… ми хотіли тобі сказати, що й наш син, і всі майбутні діти… живі тим життям, яке дав їм Ґреґ. Це перше, чого я навчу сина — кому він завдячує життям.

— Ага, — сказала Ліза.

— Мені сниться Прибуття, — пошепки сказала Йоко й поколисала дитину на руках. — Уже котру ніч. Мені сниться, як наш Адам уперше ступає на землю… На Нову Землю нового світу. А там сходить сонце… і вітер. До обрію дійти не можна. Річки, гори, водоспади. Хмари на небі. Цілий світ, і ми туди доберемося. Вони, — вона знову погойдала дитину, — доберуться точно.

— Пафос оф, важілець униз, — прошепотіла собі під ніс Ліза.

— Що?

Дитина заворушилася й запхинькала.

— Пора годувати дитину, — сказав Промінь, і Ліза була йому вдячна:

— Не заважатиму вам, кванти. У вас сімейна ідилія…

Промінь зачинив двері за її спиною.

* * *

Залишившись сама в рубці, Ліза сіла в капітанське крісло, витерте, з дірами на обшивці, багато разів залите кавою й чаєм, холодним і гарячим потом, і трохи кров’ю. Відкрила основний робочий екран і зажадала від Променя динаміки польоту за минулу добу. Ожилий, реанімований Промінь і сам дав би раду, але Лізі подобалося відчуття контролю. Вона проводила дні, тижні, місяці в цьому кріслі, і не верталася більше в кімнату, з якої одного разу пішов Ґреґ, — не переступала порога. Той люк закрився назавжди.

Колись, у найтемніші часи після Аварії, коли не було ні чистої води, ні їжі, коли нічим було дихати, і ніхто не знав, чи доживе він до завтра — кванти притягли сюди, в рубку, всі картини про Прибуття, які змогли знайти на кораблі, і які можна було нести в руках. Ще в Лізиному дитинстві Прибуття встигло стати культом: школярі писали твори про Прибуття, щодня з’являлися вірші, картини, торти й ліхтарі, стінні мозаїки із зображенням Прибуття, яке всі уявляли по-своєму, поки не склався Канон: гори, водоспади, тропічна зелень, голі люди на вершині гори. Ліза тоді не могла зрозуміти, як люди, що вперше ступили на чужу планету, вийдуть з корабля голі. Невже нащадки перших квантів будуть аж такі тупі?!

Ні космічного корабля, ні човника на канонічних зображеннях не було. Ніхто з квантів, навіть першого покоління, ніколи не бачив «Промінь» цілком — під час посадки люди піднялися на борт по «рукаву». А малювати рідний дім у вигляді фантастичного крейсера вважалося вульгарним.

З часом художники відійшли від реалістичного мистецтва до знакового, і картини за назвою «Прибуття» стали схожі чи то на плювок під мікроскопом, то на жменю іржавих гайок або кухонний фартух, заляпаний морквяним пюре. Приблизно тоді Лізина мама пішла від батька до художника Лі, який називав себе дадаїстом, і Ліза з подивом усвідомила, що її батько кохає Марію й завжди, виявляється, кохав…

До Лізиного повноліття Прибуття встигло стати заяложеною, тривіальною темою, але канонічні картини висіли у всіх кафе та шкільних класах, і в декого у кімнатах. Після Аварії, у темряві й у холоді, кванти зібрали їх тут, у кутку рубки, поставили, повісили, закріпили, освітили крихітними автономними лампочками. Це була мета, і вони йшли до неї, недосипаючи, голодні, брудні, щодня усвідомлюючи свою обмеженість і безпорадність, але не здаючись, не зупиняючись, не кидаючи справи.

Вони навчилися керувати «Променем». Вони навчилися жертвувати людьми на шляху до великої мети. І, коли стало ясно, що експедиція триває, що можна народжувати дітей, — кожен, хто здатний був тримати крейду чи пензель, заново намалював Прибуття. На першому місці, у центрі композиції, тепер зображували «Промінь»: кванти реконструювали вигляд корабля за технічною документацією, як динозаврів реконструюють за кістяками. Велетенський «Промінь» на всіх картинах накривав собою новий світ, і люди коло його підніжжя були ледь помітні. Полотна й мініатюри, батики та акварелі зайняли місця колишніх картин — у їдальнях і галереях, у коридорах і спортзалах, у кабінетах і спальнях.

Але тут, у кутку рубки, як і раніше, зберігалися старі наївні зображення, доаварійні, з голими людьми й високими водоспадами. Ліза дивилася на них, коли ні на що інше не лишалося сили.

Вона жила в сірій каламуті, на таблетках, які синтезував для неї Промінь. Вона рухалася, ходила, говорила; напевно, сьогодні їй треба було обняти Йоко, подякувати за щирі слова… За пам’ять про Ґреґа… жива людина так би й зробила. Жива людина, можливо, зворушилася б, побачивши п’ятиметрову статую Ґреґа, виліплену з синтезованого мармуру із застосуванням античних технологій, але Ліза не прийшла на церемонію відкриття. Їй не потрібна була статуя. Їй не потрібен був мертвий герой. Жменька попелу так і лишилася в енергетичному відсіку, і сотні разів уві сні Ліза пробиралася по вузьких металевих норах, щоб побачити жменьку попелу на залізній підлозі й прокинутися з криком розпачу…

Збоку екрана відкрилося вікно комунікатора — Ілля. Після смерті першого покоління — провідний біохімік «Променя». На рік молодший за Лізу, круглолиций, м’який, сором’язливий, він завжди по-особливому до неї ставився, а після загибелі Ґреґа почав нею опікуватися, «підтримувати», однак Ліза дуже жорстко дала йому зрозуміти, що його допомога недоречна; після цього вони спілкувалися рідко, тільки по роботі.

Тепер в Іллі на екрані було дивне, нерухоме обличчя.

— Лізо, — сказав він хрипко. — Зайди в лабораторію, будь ласка. Є дещо, треба обговорити.

* * *

Ілля сидів за робочим екраном у лабораторії, на ньому був білий халат старовинного крою, невідомого призначення: Ілля бачив у старих фільмах, що вчені носять лабораторні халати, і сам собі зшив безглуздий кокон з кишенями. Втім, щось у цьому було: мітка втаємниченого. Дивний одяг. Ще б ковпак звіздаря надів.

— Привіт. Що ти хотів обговорити?

Він указав на стілець поруч. Ліза не сіла, подивилася на екран:

— Я в цьому мало що розумію.

— А я поясню, — він облизнув губи. — Минуло більше року відтоді… як ми впоралися з Аварією…

Він одвів очі, начебто перепрошуючи за формулювання. «Відколи Ґреґ убив себе заради нас», — от що він мав сказати.

Ліза нічого не відчула. Сіра каламуть навколо стала трохи щільніша.

— Я знаю. І що?

— Відтоді завагітніла й народила тільки Йоко.

— Але, — обережно сказала Ліза, — ми не оголошували чемпіонату із запліднення самиць. Люди сходяться, розходяться… вибирають. Ми ж виросли разом. Ми брати й сестри. Психологічно складно. Це в Роджера з Йоко все було ясно давним-давно, через те…

— У моєї сестри, Олі, теж давним-давно з Азізом. Вони рік як скасували контрацепцію. Вагітності немає. Оля попросила мене допомогти…

— У сенсі — «допомогти»?

— У сенсі, що я зробив лабораторний аналіз… Азіз стерильний. Він не може мати дітей.

— Шкода, — повільно промовила Ліза. — Їм доведеться розморозити «батька» із пробірки, та це ж не кінець світу, і…

— Усі хлопці з другого покоління стерильні, — дивлячись їй у вічі, чітко промовив Ілля. — Азіз, я, Роджер… усі!

Стало тихо.

– Іллюшко, але це дурниця, — сказала Ліза дуже м’яко. — Я щойно була в Йоко, їхній син…

Ілля перевів погляд на щось на лабораторному столі. Ліза побачила дитячу соску. Синю, із пластиковим кільцем.

— Адамів батько — не Роджер, — тихо сказав Ілля. — Я провів тести… кілька разів. Батько її дитини — анонімний донор з банку сперми. Про донора відома його раса… більше нічого.

Ліза підтягла до себе стільця й сіла. Уперше з моменту загибелі Ґреґа сіра завіса перед нею сіпнулася, в ній з’явилися рвані дірки. Світ, який відкрився за ними, був отруєний і проклятий.

— Ти перевіряв?

— Сто разів! Знаєш, я… не розумію, чому це розкрилося тільки тепер. Промінь автоматично контролює наше здоров’я… повинен контролювати.

— Промінь, — голосно сказала Ліза. — Чому ти не виявив безплідність чоловіків екіпажу, чому не повідомив?!

— Не було запиту, — рівним голосом відгукнувся штучний інтелект. — Створити запит? Провести дослідження? Сповістити екіпаж?

— Ні! — гаркнула Ліза.

Промінь замовк. Ліза сиділа, розгойдуючись на стільці, двома руками вчепившись у волосся:

— Не вірю… Не можу повірити.

Ілля кивнув, не дивлячись на неї:

— Я навіть знаю, навіщо це зроблено. Наших батьків перед стартом генетично відкоригували, поставили строк придатності: п’ятдесят, плюс-мінус кілька років. Ресурс у подорожі страшенно дорогий, відпрацював своє — і нема чого витрачати кисень. Ми народилися вже готовенькі, «строк придатності» у нас у крові… А колоністи на Новій Землі повинні жити довго. Ці сперматозоїди, у нас у банку, несуть генетичну інформацію, яка скасовує обмеження. Наші діти житимуть до ста… Ваші діти.

— Хворі виродки, — прошептала Ліза.

Ілля знову сумно кивнув:

— Хворі виродки. Ті, хто це з нами зробив. І з нашими батьками.

Ліза долонями притисла волосся, що стало сторч:

— Наші батьки співучасники. Що, твій учитель усього цього не знав? Генетик?! Марія точно знала… Точно. Падлюки.

— Може, знали не всі? — Ілля накрив долонею її руку. — Не всі?

Ліза похитала головою:

— Вони нас продали з бебехами. Навіть наші гени. Усе заради експерименту. Заради великої ідеї. Я не прощу ні батькові, ні матері, ні Марії.

Ілля стис її руку:

— Я прошу тебе. Поживи з цим знанням кілька днів… як я пожив. Нічого нікому не кажи. Вони вже мертві, твої батьки, мої батьки, Марія…

– І що?!

— Не треба зводити порахунки з мерцями! Те, що з нами зробили… Жахливо, огидно, я не знаю, як сказати про це всім квантам… і особливо Роджерові. Але треба жити далі. Зрозумій, бути донором біологічного матеріалу — тільки частина батьківства. Крихітна частина. Ми виховаємо наших дітей, ми вкладемо в них себе, вони будуть рідні, наші, це набагато важливіше…

— Ти говориш, як вона, — сказала Ліза. — Марія… Її голос звучить у ваших головах. Які ж ви всі кляті лицеміри.

ДЕНИС

— Уставай. Піднімайся. Скоріше. Та прокидайся ти!

Він розліпив очі. Над ним стояла Еллі в його махровому халаті, з розпатланими волоссям і телефоном у руках.

— Дивись…

Вона піднесла до його обличчя свій апарат.

Населення: 301. Щастя — 30 %. Цивілізованість — 61 %. Осмислення…

Денис протер очі: осмислення — двадцять відсотків. Двадцять! Що за цирк, як це може бути, куди випарувався сенс з їхнього життя? І де новонароджені діти?!

Телефон Еллі вибухнув дзвінком. Еллі притулила його до вуха:

— Марго? Так, бачила. І що? Розумію! Що?!

Помовчала кілька секунд. На її телефон упала есемеска — з характерним звуком, Еллі заглибилася в читання, поклацуючи пальцем по екрану…

— Песець, — сказала пошепки. — Ми приїхали.

— Та що там сталося?!

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

Роджер сказав, що Адам — його син, хай там як, що він любить його й виростить, і хоче ще дітей разом з Йоко, яку обожнює. Роджер сказав, що працюватиме, скільки йому судилося, щоб Адам і всі нові діти зустріли Прибуття здорові й щасливі. Роджер сказав, що нічого не змінилося, і він житиме, як і раніше.

Він тримав своє слово два тижні, а потім відкрив люк, шлях у який проклала Ліза, коли їй було п’ятнадцять, а Роджерові — дванадцять. Довідавшись про його смерть, Ліза відчула не страх і не смуток, а лють.

Життя! Яке віддав Ґреґ! Викинути під ноги, злити в каналізацію! Якби можна було вернутися в минуле. Нехай би Роджер, а не Ґреґ, ішов у проклятий енергетичний відсік. І від Роджера, а від не Ґреґа, залишилась би на залізній підлозі жменька попелу.

— Та нехай він буде проклятий, — сказала Ліза квантам, які принесли їй страшну новину. — Не треба його ховати, утилізуйте разом зі сміттям.

— Лізо?!

Через годину вона одержала особисте повідомлення від Йоко: «А ТИ САМА ЩО?!» великими буквами.

Так вона перестала бути капітаном, утім, тепер у цій посаді було мало користі. Востаннє вона скористалася тим, що колись було її владою, щоб зібрати екіпаж у загальній залі.

— Кванти, — сказала Ліза. — Наші батьки нас зрадили. Ми не належимо собі з моменту зачаття, ми народилися тут заради чужого плану, але особисто я, ваш колишній капітан, не збираюся цей план виконувати. Я не ходячий інкубатор, я не зраджу моїх дітей, я відмовляюсь їх зачинати. Уся воля, яку я можу собі дозволити — не грати по чужих нотах. Я не робот, і не програма. Я вчиню так, а ви вирішуйте, кожен для себе, як жити далі. І не турбуйтеся про пілотування — Промінь прекрасно дає раду. Йому більше не потрібні оператори.

Вона не пам’ятала, як зійшла зі сцени і як пройшла повз п’ятиметрову статую Ґреґа — мармурову, з живим одухотвореним лицем. В екіпажі «Променя» були геніальні скульптори, але Ліза не підняла голови, щоб подивитися на Ґреґа знизу вгору. Вона знала, куди їй іти — в апартаменти Троля, де тепер панувала стерильна чистота. І працювала лінія доставки — поїсти, розважитися, побігати у віртуальній реальності. Так можна жити й рік, і двадцять років.

ДЕНИС

Він знайшов у морозильнику пельмені, покрутив у руках. Йому хотілося їсти. Хоча зазвичай від стресу у нього геть пропадав апетит.

Знайшов каструлю, закип’ятив воду. Спостерігаючи, як варяться пельмені, слухав розмову Марго й Еллі — вони обмінювалися репліками, наче ударами в зуби.

— Виокремити головну проблему…

— Що тобі не ясно?!

— Слухай, Марго, ти мене бісиш… Мені все ясно! Але головна проблема не в тому, що їхні чоловіки безплідні! Проблема в тому, що їхні батьки їм брехали…

— Дякую, Капітане Очевидність!

Автоматично відчинилися двері. Зайшов Славік, дивлячись перед собою, як сомнамбула. Марго й Еллі різко замовкли. У Дениса в першу мить майнула думка, що Славік під кайфом — але на території навіть пива немає!

Славік пройшов через буфетну по прямій і врізався в кавомашину. Важкий автомат захитався й дивом не впав на підлогу.

— Що ти робиш?! — гаркнула Еллі.

Славік повернувся до неї. Подивився, наче не впізнаючи. Потер лоба. Сів за стіл, простяг ноги в червоних кедах.

— Ти п’яний? — уривчасто запитав Денис.

Славік важко похитав головою:

— Н-ні… Я думаю. Вам не здається, що пора вже сказати н-нашим пупсам, що вони в матриці?

Еллі примружила око. Марго навіть не повернула голови, вперто продовжуючи уявляти, що ніякого Славіка тут немає.

— Гірше точно не буде, — вперто продовжував Славік. — Їм краще було б з-знати, що це не їх батьки мудаки. А ті, що придумали цей довбаний експеримент «Промінь». Це не їхні батьки обійшлися з ними по-свинськи, нічого не сказавши, не попередивши… А це їхній світ такий, віртуальна реальність. Так влаштований. Що тут у-вдієш.

— Гнила відмазка в тебе, — сказала Еллі. — Класика жанру: «Не я поганий, життя погане».

— А ти не переводь на особистості. П-подумай, що я сказав.

Колишній Славік, ґвалтівник і вбивця, не здавався Денисові небезпечним — після сліз і шмарклів на підлозі спортзалу, після істерики з розбитим дзеркалом він був жалюгідний і огидний, але не страшний. Тепер Денис відчув холодок уздовж спини: доросла, досвідчена, і, що дивно — розумна людина сиділа зараз за столиком і дивилася на Еллі важким поглядом.

— Як варіант, — буркнув Денис.

Еллі підскочила на стільці:

— Ти що, його послухаєшся?!

— Я сказав, «як варіант»…

Він переклав гарячі пельмені на тарілку, залив оцтом, завалив сметаною, повернувся до столика й сів напроти Еллі й Марго:

— Таке діло… колеги. Не тільки ми чинимо впливи на екіпаж «Променя». Хтось грає проти нас.

Еллі сіпнулася, але нічого не сказала. Марго покусувала губи, здираючи запечену кірку.

— Дивіться, — Денис вглядався в пару над своєю тарілкою. — Це ж класичний «чорний лебідь». Уже другий. Перший прилетів, коли старше покоління квантів почало вмирати. «Чорний лебідь» — рідкісна несподівана подія, що веде до серйозних наслідків, і яку потім можна пояснити так, ніби вона була очікувана… Я бачу тільки одне пояснення: хтось, крім нас, має доступ до впливів, і працює з «Променем», дуже розумно й продумано. Його мета — щоб ми обісрались.

— За умовами експерименту в нас немає ніяких суперників, — пробурмотіла Еллі. — Тільки природний хід подій…

— Або нам не розповіли всіх умов експерименту.

Пельмені нарешті охололи, Денис почав підбирати їх пластиковою виделкою з краю тарілки, купати в сметані й оцті, ковтати по одному. Еллі обхопила плечі руками; як тоді, біля басейну, коли Денис розповів їй про дядька Роберта. Її морозило дедалі сильніше.

— Не бійся, — сказав він з набитим ротом. — Ми виграємо.

* * *

Над столом нависло зоряне небо. «Промінь», тепер знайомий до останньої заклепки, висів у порожнечі — як і дев’ять днів тому. На екрані в кутку світилася цифра «9».

— Вітаю вас, учасники проекту. Сьогодні ви проведете дев’ятий вплив на екіпаж корабля «Промінь», поточна статистика — на екрані…

Населення: 302. Щастя — 24 %. Цивілізованість — 61 %. Осмисленість — 19 %.

— Можна питання? — Денис по-шкільному підняв руку.

— Уся необхідна інформація є у ваших приладах, але я готовий відповісти.

— Хто, крім нас, впливає на екіпаж «Променя»? Хто міняє їм реальність?

— Ви міняєте їм реальність за умовами проекту. Ви впливаєте на екіпаж «Променя».

— Хто ще?

— Ви, учасники експерименту. Ви готові почати сьогоднішній вплив чи вам потрібен час для наради?

— Брехун, — прошепотів Денис. І сказав голосно: — Дай нам час!

— Прийнято, — голограма над столом розтала. Увімкнувся таймер на екрані в кутку.

Хвилину вони дивилися кожний у свій телефон — тупо.

– Їм потрібне пояснення, — нарешті почала Еллі. — Чому батьки не сказали дітям правди. Просте, залізне пояснення, навіщо потрібна була генна модифікація з обмеженням строку життя… Малопотужність корабля не під- ходить.

— Тобто батьки, за твоєю версією, все-таки все знали? — запитала Марго.

— А як вони могли не знати?!

— Наприклад, організатори експедиції їм набрехали, як і нам, — сказав Денис. — Перше покоління квантів уже після старту з’ясувало, що всі вони рано вмруть, і що їхні сини будуть безплідні. Але тікати було нікуди…

– І вони нічого не сказали підрослим дітям?

Денис знизав плечима:

— Не хотіли засмучувати.

Еллі поплескала в долоні з драматичним виглядом:

— Те, що треба. Не хотіли засмучувати…

— Можна подумати, батьки рідко брешуть дітям.

— У тебе якийсь своєрідний досвід. Мої мені не брехали.

— Або ти погано аналізувала.

— Ну вгамуйся нарешті! Є ідеї про святу мету? «Ми кванти одного променя, ми несемо цивілізацію…»

— Було. Відпрацьовано. Не вставляє.

Вони знов замовкли. Минали секунди на екрані. Денис стис пальцями скроні: такої порожнечі в голові, такої безпорадності він не пам’ятав, напевно, з моменту викрадення. Жодної рятівної думки. Ще хвилину тому ти вірив, що видерешся з пастки — але що дужче ти борсаєшся, то швидше осідає пісок у тебе під ногами.

— Нам треба зробити паузу, — сказав він нарешті. — Не впливати, тому що ми не знаємо як. Ми зробимо тільки гірше…

— Н-не впливати не можна, — не піднімаючи очей, заговорив Славік. Усі повернули до нього голови, навіть Марго. Він з помітним зусиллям відірвався від екрана свого телефона:

— Пояснення є… І воно лежить на п-поверхні.

Він говорив, ніби задихався, розтягуючи слова — і злегка заїкаючись. Денис дивився на нього через стіл, наче вперше бачив:

— Яке?

Славік подався вперед, обпершись ліктями на стіл:

— П-пам’ятаєш, ти казав… Наш вплив міняє не тільки їхнє сучасне й майбутнє, але й м-минуле?

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

— Відповідай-відповідай-відповідай…

Вона трошечки розплющила очі. У напівсні, який Промінь для неї влаштував, бурмотів дратівливий голос, і моргала на межі свідомості лампочка. От як почувався Троль, коли з ним намагалися зв’язатися.

— Промінь, відбій.

Тиша. І знову: «Відповідай-відповідай-відповідай…»

— Промінь… з’єднай уже. Я сама їм скажу…

На екрані — Ілля, незнайомий, схудлий, із запалими щоками. Комірець білого халата стоїть сторч, наче волосся:

— Лізо, вислухай, прошу… Заради Ґреґа! Заради його пам’яті!

Скотина. Сон як рукою зняло.

— Спрацював таймер… ми одержали послання від батьків.

— Від кого?!

– Їхній запис після старту… був зашифрований у пам’яті Променя, таймер встановлено на сьогоднішній день. Лізо, ти повинна це почути, будь ласка. Попроси Променя транслювати тобі… Заради Ґреґа, ти повинна…

— Промінь, — сказала Ліза. — Кінець зв’язку.

Екран погас.

Вона повільно сіла. Торкнулася ногами підлоги. Їй подобалося спати, блукати в напівсні по заплутаних доріжках, але сни ставали дедалі страшніші, дедалі темніші, неприємніші. Якби ж вийти на берег океану, підставити лице сонцю…

— Промінь… Виведи інформацію, про яку він говорив.

Блимнув екран, роз’їхався на всю стіну. Ліза прикрила долонею очі — вона відвикла від яскравого світла.

Великий зал, амфітеатр, знайомий до останнього крісла. Наполовину порожній: двісті людей, сидять парами, взявшись за руки, дивляться в камеру. Марія стоїть, зчепивши пальці, погойдуючись, і яка ж молода.

— Промінь, стоп-кадр!

Зображення завмерло. Ліза вп’ялася в їхні обличчя. Юні, худі, хто з бородою, хто з пишною копицею волосся, хто наголо стрижений, різні, хто в строкатій сорочці, хто в строгому костюмі, вони, здавалося, були в шоковому стані. Усі. Дивилися в камеру червоними очима, через силу.

— Промінь, далі…

Марія на екрані зробила крок уперед:

— Діти, ми звертаємося до вас. Запис зроблено через тиждень після нашого старту, кілька годин тому — за корабельним часом — Промінь зафіксував джерело випромінювання на місці, де була Земля…

— Що?! — не стрималася Ліза.

— …Нашої планети більше немає, діти. І вас не існує в цю мить, коли ми записуємо звернення, але ви дивитеся цей запис у майбутньому — у світі, де ви є. Так і Земля — зараз її нема, але ми транслюємо її в майбутнє разом з «Променем», разом з вами. Ми виростимо й виховаємо вас зі знанням, що Земля — є, і ніхто з вас ні на секунду в цьому не засумнівається. Земля як об’єкт і поняття стане частиною вашого світу, а через нього — Земля стане реальністю. Те місце, куди ви летите — це і є Земля. Вас чекає не Прибуття — вас чекає Повернення.

Марія на екрані зробила паузу. Обличчя людей, що сиділи у залі за її спиною трохи просвітліли — Ліза побачила, як слабко всміхнувся Максим, сидячи поруч з Анітою.

— Ми з вами чесні, — сказала Марія, — ми говорили не відразу й не все, але тепер нема чого приховувати. Ресурси «Променя» обмежені, тому наш термін життя буде трохи скорочено — до шістдесяти років, можливо, трохи менше. Ваш термін життя буде довший за наш, а ваші діти житимуть у середньому до вісімдесяти п’яти. Тепер, коли ви дивитеся це повідомлення, деякого з нас уже нема серед живих… Сьогодні ми звертаємось до вас усі разом. Щасливої дороги додому, наші любі.

Екран погас.

* * *

Вона йшла, як після довгої хвороби, ступаючи босими ногами по гладенькій підлозі коридору. Відчинялися одні за одними двері; покриття ставало ворсистим і м’яким, знову гладеньким, холодним і теплим. Запалювалися лампи, висувалися зі стіни гнучкі поїлки, і тоді вона, притримуючись долонею за рубчасту стіну, нахилялася, щоб ковтнути води.

Вона почула голоси, у кафе грала музика, здається, хтось навіть сміявся, трохи істерично. Ліза зупинилася навпроти дзеркальної стіни й побачила, що вигляд у неї ненабагато кращий ніж у Троля: скуйовджене волосся. Божевільні очі. М’ята картата сорочка, занадто широкі штани. Але вертатися було пізно.

Вона зупинилася на порозі, усі голови повернулися до неї. Дивно: вони всміхалися! До неї кинулися з усіх боків, обіймали, галасливо раділи, запрошували попоїсти з ними й навіть випити спиртного, дехто вже й сам був напідпитку…

Ілля обережно вивільнив її з рук вітальників, підтримав під лікоть і вивів з кафе. Став на транспортер, допоміг зайти Лізі, і вони разом поїхали по широкому коридору попід електричними вітражами, що зображали тропічний ліс.

— Дякую, що ти прийшла.

— Вона сказала «ми з вами чесні». І жодного слова… про безплідність наших чоловіків?

— Лізо… я багато місяців намагався з тобою зв’язатися. Стояв під дверима… збирав людей, щоб вони дали Променю дозвіл вломитися до тебе…

— Навіщо?!

— Безплідність не закладена в наші гени. Я тобі збрехав… мимоволі. Сам помилився. Ми з хлопцями перевірили ще раз розрахунки, покопалися в архівних даних… відновили події. У момент перезапуску реактора — пам’ятаєш, коли Ґреґ… Того дня. Найпотужніший викид часток. Ґреґа воно вбило на місці, а нас… отак скалічило. Стерилізувало.

Ліза втягла повітря, відчуваючи, що об’єму легенів не вистачає. Хоч скільки ковтай — зараз задихнешся.

— …А батьки наші цього не знали. Вони вмерли раніше, ніж збиралися, майже на десять років — ти ж розумієш тепер… Але в них не було вибору. Умерти разом із Землею, або прожити недовге життя й виконати призначення. Вони у всьому мали рацію! І ніхто з них не знав, звісно, що все це з нами станеться — Аварія, перезапуск, загибель Ґреґа… Що ми не станемо батьками… Банк сперми був потрібний для популяційного розмаїття, наші онуки за планом мали народжувати й своїх, і «приймаків»…

Транспортер піднявся вище, переметнувся в інший коридор, зі скляною підлогою, рушив, легко погойдуючись, над критим садом. Заблимали внизу вогники — кванти прогулювалися, обнімалися парочки в тіні дерев.

— Ну що ти, Лізо, все добре… усе краще, ніж ми думали. Так, наші дружини народять від донорів… але це нещасний випадок, а не чийсь намір. І добре, що ми тепер знаємо правду. Вони любили нас… так, трохи нам брехали, але заради справи. Заради нас же самих.

— Знаєш, — сказала вона, дивлячись, як пливуть поверхом нижче тіні, — у мене таке враження… що хтось грається з нами. Втручається. Тицяє в нас паличкою, коле голкою, підглядає, як ми звиваємося.

— Хто?! — він щиро злякався за її глузд.

— Не звертай уваги, — вона відвернулася. — Можеш відвезти мене…

— Додому?!

Вона похитала головою:

— У будь-яку вільну нору. Ближче до центру.

Він кивнув, але його тривога ніде не ділася.

ДЕНИС

Славік сидів у шезлонгу біля басейну, в мокрих плавках, з телефоном у руках, тицяв пальцем в екран. У Дениса було кепське відчуття — наче в кімнаті, де він жив увесь цей час, у кутку стояв натуральний слон. А Денис не помітив.

І добре, якщо слон. А, може, навіть шаблезубий тигр.

Славік ледь повернув голову, коли Денис підійшов зовсім близько, але нічого не сказав. Денис сів навпроти:

— Чому ти прикидався ідіотом?

— Це замість «спасибі»? — Славік усміхнувся. — За те, що врятував ваш всраний проект?

— Наш всраний проект. Але дякую, звісно.

— Ти сказав, у нас тут «пацюк»? Хтось працює проти нас?

Денис роззявив рот:

— Я не сказав, що це хтось із нас! Це може бути інша група, на іншій базі…

Він сказав — і відчув холодок у животі. Славік був правий. «Пацюком» могла бути й Еллі, і Марго… Хоча в Марго занадто високі ставки — її Ігор… Та й сам Славік — хто він такий?

— Ти хто такий, Славік? Ти ж нам постійно брехав?

— Я знаю про пацюка одне, — Славік дивився на нього, як рибалка на каракатицю, із сумнівом, — що це не я… Ти думаєш, хто?

— Не знаю. Не страшно, якщо не хочеш говорити… — Денис піднявся із шезлонга. — До завтра.

— Стій, — сказав Славік, і Денис одразу зупинився. Відчуття небезпеки, й так гостре, стало нестерпне.

Він обернувся зумисне повільно, ліниво:

— Що?

— С-сядь…

Славік вказав пальцем на шезлонг. Денис сів, про всяк випадок не зводячи зі Славіка очей.

— За пупсів тепер нема чого турбуватися, на кілька років їм вистачить тієї емоційної здрючки, що я їм сьогодні влаштував. Нам треба використати цей час, щоб вирахувати й знешкодити пацюка. Ти зрозумів?

Денис кивнув, намагаючись не показати страху.

— У мене дисоціативний розлад ідентичності, — сказав Славік, спостерігаючи за ним. — Знаєш, що це?

— Роздвоєння особистості?!

— Типу того.

– І як тебе звуть… тепер?

— С-славік, — відповів той після паузи. — Я… він… розповів тобі правду. Я і він… дитбудинківський. Я, він… ми так живемо. Коли він тут, я бачу його пригоди… наче уві сні. Коли я тут, він відключається нахрін, і потім нічого не пам’ятає.

Денис стиснув кулаки:

— А хто зґвалтував Марго?!

— Він думає не головою, а головкою, так буває в ідіотів. Я б такої дурості не зробив.

— Отже, це ти учасник проекту «Промінь», а не він, — сказав Денис.

Його співрозмовник кивнув:

— Я н-не знаю способу навмисно міняти нас місцями. Сюди приїхав я, а з підсвідомості виплив він, так буває… Ти с-спав з Еллі, Денисе?

— До чого тут це?!

— Ти явно не на її смак. Малолітка, ботан, і в ліжку винахідливий так само, як велосипедна помпа…

— Ти нічого не знаєш!

— Усе знаю, д-дитинко. Вижити в інтернаті з нуля, коли ти чорний з діагнозом, зібрати бригаду, найкращу на районі, підім’яти під себе навіть колишніх скінхедів… Я бачу наскрізь тебе, Еллі, Марго, всіх.

— Тоді чому ти спалився й потрапив у в’язницю?

— Через ідіота-Славіка, звісно. Але звертаю твою увагу, що я не на зоні, а в проекті «Промінь». Я завжди вилажу з лайна, і будь-яку парашу обертаю собі на користь… Хто, по-твоєму, п-пацюк?

— Не Еллі, — сказав Денис і раптом затнувся. Чому він такий упевнений?! «Я люблю тебе» — «Ні, просто нам хріново тут»…

Невчасно, страшенно невчасно в нього стислося горло. Він відвернувся; небезпечно показувати цьому новому Славіку свою вразливість. А в очах уже пече, в горлі дере, і сльози стоять, як вода в колодязі. Він пообіцяв мамі, що вернеться, і він повинен вернутися — за всяку ціну…

— Тобто ти не впевнений, — констатував Славік.

Денис мовчав.

— Позавчора в офісі, увечері, Еллі сиділа за столом і витріщалася на голограму, — сказав Славік.

— Це красиво, — Денис постарався стримати плавний вдих, щоб не схлипнути. — Марго теж туди ходить.

— Розберемося, — Славік накинув на плечі рушник. — Чого рюмаєш? За матусею скучив?

— Тобі не зрозуміти, — сказав Денис.

Славік кивнув — без глузування.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

У довгому коридорі, де кожна стіна дивилася очима батьків — з портретів, з барельєфів, з фотографій, — Ліза поклала єдину живу квітку до єдиного пам’ятника, який не викликав у неї розпачу: «Сплячий Ґреґ». Не живий, але й не мертвий. Бронзовою щокою на бронзовій подушці, із заплющеними очима, затишний. Спить.

Шльопання дитячих ніг змусило її озирнутися. По коридору пам’яті йшла Йоко, тримаючи за руку босого Адама в жовтому комбінезоні й шапочці. Вона йшла й дивилася повз неї, з показовою повагою до права Лізи побути тут на самоті, але Адам сповільнив крок і витріщив на Лізу чорні очі-оливки:

— А, а. Я. Ня.

— Тітка Ліза зайнята, — Йоко взяла його на руки. — Ходімо до тата.

Вона пройшла далі, два десятки метрів уздовж коридору, і зупинилася перед великим голо-портретом на стіні: Роджер, зовсім молодий, з величезною шапкою чорного кучерявого волосся, дивиться на захід сонця в океані. Ліза туманно пам’ятала день, коли було зроблено знімок: вони гуляли, їли тістечка й грали у волейбол на березі, і Ліза була в тому товаристві найстарша…

— Ам ля, — сказав Адам.

— Це тато. Ти виростеш, станеш таким, як він, гарним і сильним… Поклади квіточку. Це для тата.

Ліза повернулася й пішла до виходу.

Колись давним-давно Максим сказав: «Коли ти зробиш свою роботу й умреш на «Промені», ти будеш з нами, на Землі, ми разом подамося в навколосвітнє плавання. Ти, я, мама, всі друзі…» Потім її запевнили, що це був не батько, а просто жарт, фальшивка, витівка Троля, який під кінець життя був сам не свій. Але після всього, що сталося, побувавши в шкірі Троля, Ліза знову почала сумніватися. Записуючи звернення після старту, екіпаж «Променя» звертався до людей, яких не існувало на той момент, але які були цілком реальними — в майбутньому. Землі більше не було, але «Промінь» уже вирушив, і в точці Прибуття, у далекій проекції, Земля оберталася, ловлячи сонячні відблиски дзеркалами океанів і сніжними піками, сповита серпанком, величезна, крихітна — реальна.

А що, як її розмова з батьком не була розіграшем? Говорячи «зустрінемося на Землі», можливо, Максим мав на увазі Землю їхнього спільного майбутнього?

ДЕНИС

Розігріта піца більше не лізла в горло. Денис розморозив у мікрохвильовці рибне філе (сом, чи що? Короп?) і запік у фользі з овочами.

Поки він розбирався із сушеними травами в пакетиках, прийшла Марго й мовчки стала допомагати — чистити картоплю. Вона більше не носила темних окулярів, на намагалася відгородитися, не закривала лиця. Денис подумав про себе, що стресостійкість у дівчини, наче в морського десантника. Тепер, після розмови зі Славіком, він болісно не знав, як з нею триматися.

— А… Ігор знає, де ти?

Вона кивнула:

— Авжеж, знає. Я не відповідаю на його есемески… Але він знає, що я його врятую.

— А батьки? Вони не дивуються, що ти на тридцять днів узагалі пропала з обрію?

— Я не пропала, — Марго всміхнулася. — Я щодня їм «відповідаю»… Є спеціальна людина, яка есемесить з мого телефону.

– І вони не впізнають з листів, що це не ти?!

— Та ти що, які листи… Смайлики, анімація. Ми так завжди спілкуємося. Фотки з санаторію — гори, сосни, синє небо… Мої батьки за мене спокійні, одним словом.

Денис поклав шматки риби у фользі в розігріту духовку, туди, де вже гнітились овочі на деці. Виставив таймер. Це ж як треба віддалитися від дочки, щоб не помітити її зникнення на тридцять днів? Смайлики, анімація. Якби Денис устиг «сепаруватися», як говорили мамині знайомі, якби він віддалився від «предків», відірвався, чи було б їм тепер легше?

— А мої не спокійні, — сказав, не встигши прикусити язика. — Вони не знають, де я. І чи живий.

— Ти їх побачиш через двадцять днів, — сказала Марго, витираючи руки паперовим рушником. — Вони заспокояться, все буде добре…

Денисові почуття й гіпотетичні страждання його батьків здалися їй надуманими, прикидатися вона вміла погано, тому в голосі прозвучало більше нудьги, ніж співчуття. Щоб змінити тему, вона витягла з кишені телефон:

— Ти диви, наші почали вагітніти, як кролі навесні!

Дениса пересмикнуло.

Увійшла Еллі, оглянула кухонний стіл, потягла носом:

— Для себе готуєте чи на всіх?

— З тобою поділимося, так тому й бути, — Денис розумів, що доведеться говорити про Славіка, і відтягував цю хвилину.

— Я скучила за нормальною їжею, — зізналася Еллі. І додала, понизивши голос: — Ти говорив з…

– Їдло буде через п’ятнадцять хвилин, — Денис подивився на таймер.

— Ти говорив зі Славіком, Ден?!

— Нам треба триматися від нього якнайдалі. Нам усім.

Марго підняла похмурі очі:

— Я його більше не боюся.

— Піду до себе, вмиюся, — Денис говорив недбало, дивлячись убік. — Духовка автоматична, треба просто прийти сюди за чверть години й узяти нашу смачнющу вечерю.

Спіймав погляд Еллі. Похитав головою, відвернувся й вийшов.

* * *

Він зайшов у свою кімнату й устиг стягти сорочку, жбурнути грудкою на ліжко, більше нічого не встиг. Хтось захопив його ззаду й закрутив руки за спину.

— Ти здурів, клоун?! — ніколи, ніколи в житті до Дениса не застосовували прямого насильства. Дядько Роберт, лихої пам’яті, діяв тонше.

— Нічого о-особистого, Ден. Пацюка треба знайти, це у твоїх інтересах теж, — Денис відчув, як його руки стягують за спиною ганчір’яним поясом… чи краваткою?

— У нас попереду двадцять днів роботи! — він усе ще виривався. — Ти що робиш, ми ж команда!

— Ми не команда, поки підозрюємо одне одного.

— Славік, — Денис змусив себе заспокоїтися й розслабити руки. — Не дурій. Відпусти, я тебе не підозрюю.

— Я тебе теж — п-поки що.

— Відпусти мене, дурню!

Славік заткнув йому рот рукавом його ж власної сорочки. Денис закашлявся, засмикався від блювотного рефлексу; Славік згріб його, як кошеня, і потяг геть із кімнати.

* * *

— Заходь, не соромся, — Славік стояв у Еллі за спиною, не торкаючись її, але й не дозволяючи відступити від дверей. Еллі здивовано оглянула офіс, зустрілася поглядом спершу з Марго, яка сиділа за столом під голограмою. Потім з Денисом — біля стіни, руки заведені назад і прив’язані до батареї, рот заклеєний білим медичним пластиром.

Лице в Еллі перемінилося:

— Ти шизонувся, тварюко. Тобі це так не минеться.

Гидливо відсунувшись від Славіка, вона зайшла в кімнату. Славік увійшов за нею, і двері автоматично зачинилися за його спиною.

— Ми вирішуємо просте питання: хто тут п-пацюк, — Славік вказав Еллі на її місце біля стола. — Я заздалегідь попросив пробачення за деякий екстрім… Еллі, ти впливала на «Промінь» наодинці, без нас?

— Ні, — Еллі не спішила сідати, уважно розглядала Славіка. Той походжав по кімнаті, заклавши руки за спину, м’яко, граційно, наче звір у савані. — Ні, — повторила Еллі з натиском, — Авжеж ні, як би я могла?!

— Поклади на стіл свій телефон, б-будь ласка.

— Нащо?!

— Тому що телефони Дениса й М-марго я вже переглянув і нічого особливого не знайшов… Твоя черга.

Еллі криво посміхнулася:

— Ще чого? Смоли гарячої? Біля жердини станцювати?

— Ти ж р-розумієш, — сказав Славік, — тобі нікуди тікати. Ми самі в цьому котеджі. Ніхто не допоможе. Замки на дверях смішні. Я сильніший за кожного з вас, і навіть усіх трьох, разом узятих. Тому домовмося по-доброму?

— На, — Еллі вийняла з кишені телефон, зробила крок… щосили жбурнула ним об стіну: — Вдавися!

Вона кинулася до дверей, і ті ледве встигли роз’їхатися перед нею. Вона втікала і її кроки віддалялися по коридору. Славік кинувся було навздогін…

Зупинився й підняв апарат. На його обличчі проявився спершу подив, а потім хижа радість:

— От же ж розробники, от же ж майстри проекту «Промінь»… Ні т-тріщинки. І не запаролений. Круто, кру…

Він замовк. Поморгав, дивлячись на екран. Ніздрі в нього роздималися.

— Що там? — не витримала Марго.

— Х-хтось із вас читає китайською? — Славік очікувально подивився на Дениса. Той демонстративно відвернувся.

— У неї інтерфейс китайською?! — Марго підскочила на стільці.

— П-пацюк попався, — глухо пробурмотів Славік.

Він запхнув телефон Еллі в нагрудну кишеню своєї картатої сорочки і, ступаючи як мисливець, вийшов із залу-офісу. Зачинилися автоматичні двері.

Денис втупився в Марго. Видав невиразний звук, серію звуків, хоча краї пластиру болісно стягували шкіру: «Звільни мене, швидко!»

Марго сиділа, не рухаючись з місця. Дивилася на Дениса з жалем, але загалом спокійно:

— Чого ти смикаєшся? Він усе правильно робить. Чому в неї телефон китайською? Ти знав про це?

Денис рвонувся кілька разів і обм’як. Треба було заощаджувати сили — він не дуже уявляв, для чого саме. За ними спостерігають організатори проекту; якщо Славік остаточно злетить з різьби — його, напевно, зупинять? Хтось з’явиться ззовні? І, ймовірно, це означатиме крах проекту «Промінь», і особистий Денисів неуспіх… і він ніколи не вернеться додому?!

Він знову замукав, звертаючись до Марго. Та з жалем похитала головою:

— Ні. Я хочу, щоб Ігоря вилікували. Сиди.

Вона підняла очі і втупилася в голограму: космічний корабель у глибокому космосі. Денис зціпив зуби, повільно вдихнув і видихнув. І ще раз. І ще. Не панікувати. Погано, що в нього така гостра реакція на насильство. Людина повинна, просто зобов’язана зберігати внутрішню волю, навіть якщо руки зв’язані. Я вільний, сказав собі Денис…

І збрехав.

Ніхто не вільний. Хімічні сполуки в мозку визначають його почуття, мотузка, якою зв’язані руки, визначає його можливості. Усе його життя підкоряється єдиному сенсу — він прагне повернутися додому, і цей сенс нав’язаний йому ззовні. Його посадили, як хом’яка, у вузький жолоб, на дальньому кінці повісили приманку, і хом’як вільно вибрав долю — пробиратися по жолобу вперед, де чекає, можливо, вихід… або нова пастка.

— Ти в порядку? — запитала Марго. — Якби ти не виривався як скажений, Славік би тебе не зв’язував.

Не зважаючи на неї, Денис дивився на голографічні зірки. Там повна тиша, крижаний холод; десь там батьківщина всієї матерії, коли в точці без часу, без маси й температури, без тиску, без нічого — стався чомусь вибух, і почалося. Гравітація і взаємодія мас, викривлення простору й часу, і, можливо, десь в іншому світі інший Денис заходить додому з Джекі на повідку, й веде її мити лапи, а мама заглядає у ванну й нічого не каже — дивиться на них обох і всміхається. По будинку бігають з вереском двійнята, тато заливає клавіатуру солодким чаєм…

Почулися важкі кроки. Роз’їхалися половинки автоматичних дверей; сталося саме те, чого Денис боявся: Славік скрутив Еллі. Вона була велика й сильна дівчина, і пручалася шалено, але проти Славіка з його м’язовою масою в неї все ж не було шансів.

Денис напружив усі мускули. Вирватися він не міг, говорити теж. Треба було зібратися й чекати моменту — якого, він поки що не знав.

Випустивши руку Еллі, Славік підштовхнув дівчину до стола:

— Ш-швидко.

Еллі подарувала йому погляд королеви на ешафоті. Розтираючи зап’ястя, взяла зі стола свій телефон. Зневажлива байдужність на її лиці була маскою, Денис бачив, як їй огидно й страшно, а Славік бачив це й поготів.

— Вдавися, — Еллі поклацала по екрану й подала апарат Славікові. Той, не гаючи часу, заглибився у вивчення: довгий темний палець на екрані метався туди-сюди.

— Я поставила китайську мову… на телефон… заради практики, — сказала Еллі Марго й Денисові. — Я ж готуюся… готувалася… вчитися в одному з найкращих університетів світу. В Пекіні. В країні, що динамічно розвивається…

— Заткнися, — процідив Славік.

Еллі підійшла до Дениса. Ривком зірвала спершу один пластир з його рота, потім другий. У Дениса сльози з очей полились — таким виявився біль од вирваних з коренем волосків.

— Вибач, — пробурмотіла Еллі. — Незапланована депіляція…

— Заткнись, я сказав! — Славік випростався з її телефоном у руці. — Це що таке?!

Він повернув до неї екран, Денис мигцем побачив чотири світлини в стовпчик, і цифри навпроти фото.

— Рейтинг учасників, — глухо сказала Еллі.

— Який, бля, рейтинг?!

— Учасників! — Еллі зціпила зуби й подивилася Славікові в очі. — Тебе, мене, Дениса й Марго! Так, я знаю додаткову умову експерименту, якої не знаєте ви. І ні, я не граю проти вас. Я не пацюк. Я ніколи… нічого не робила з «Променем» без вас.

— Яка додаткова умова? — злякано запитала Марго.

Славік різко обернувся до неї:

— Ти! У тебе є окремий д-допуск до «Променя»?!

— У мене Ігор у лікарні, — Марго дивилася благально. — Я з вами, я за вас, у мене ж Ігор… Яка, яка додаткова умова?!

Денис зрозумів, що не чує власних рук. Промовчав: знав, що голос пролунає жалібно й тонко. Краще триматися так, наче рот і досі заклеєний.

— Що за рейтинг учасників? — Славік знову витріщився на Еллі. Вона масажувала розпухле зап’ястя зі свіжими синцями:

— За ініціативу бонуси, за вдалий вплив — бонуси, за невдачу — мінус очки. На першому місці Денис, на другому ти, на третьому я, на четвертому Марго. На сьогодні.

У Марго пополотніло й так бліде лице:

— Чого я на останньому місці?!

— Бо ти ніколи не пропонувала нічого вартісного, — сказала Еллі, наче плюнула. — Тільки дивилася й підтакувала.

— Я перша знайшла інформацію, я…

— Рейтинг рахую не я, а «Промінь».

— Навіщо потрібний цей рейтинг? — запитав Славік.

Еллі мовчала.

— Краще говори, — Славік схилив голову до плеча, як персонаж фільму жаху, в якого вселився демон.

Еллі не стала випробовувати його терплячість:

— Нагороду одержать не всі. Тільки перший учасник у рейтингу і ще один — той, кого обере перший.

— Брешеш, — прошипів Славік.

— Як — не всі?! — не витримав Денис. — Це ж… ми не так домовлялися!

Славік, стиснувши кулаки, наступав на Еллі, вона задкувала, загнана в кут.

— Не займай!! — хрипко закричав Денис. — Це не допоможе!

— Мені повідомили про цю умову, — у голосі Еллі звучала паніка. — Мене попередили, що інші про неї не знатимуть. Мене поставили перед фактом! На інструктажі! Я й гадки не мала, хто ви такі! Я думала, ми змагаємося за навчальні ґранти… Я не знала!

Славік опам’ятався і відступив від неї. Еллі нервово перевела подих. Марго нарешті вибралася з-за стола, і голограма з кораблем і космосом зникла.

Марго підійшла до Славіка, не зводячи погляду з телефону в його руці. Славік, вловивши її погляд, повернув до неї екран. Марго подивилася секунду…

Потім розплакалась, як дитина, сіла на підлогу й закрила лице руками.

— Ти зрозумів, Денисе? — з негарною посмішкою запитав Славік.

— Віддай мій телефон, — Еллі простягла руку. Славік відступив:

— Деня, вона спала з тобою, щоб ти вибрав її, якщо п-переможеш. Вона все прорахувала й поставила на тебе, як на рисака з іподрому.

— Віддай телефон! — голос Еллі зірвався. — Ти…

Вона раптом осіклася. Звузила очі:

— А може, ти і є пацюк? Влаштував тут цирк, щоб одвести од себе, га?! Марго! Він пацюк! Марго… Та не ридай ти…

Марго нічого не чула, тонучи у своєму горі, і Денис добре її розумів.

* * *

«…Ми живемо, щоб трудитися над чимось, прагнути до чогось, а трудимося, дбаємо й прагнемо — для того, щоб жити. І, змучені цим крутінням у білячому колесі, ми шукаємо «сенсу життя» — ми шукаємо прагнення й справи, яка не була б спрямована на просте збереження життя, і життя, яке не витрачалося б на тяжку працю для його ж збереження…»

О пів на десяту вечора в його кімнату постукали. Денис лежав на ліжку з книжкою і на стук не відповів — не хотів бачити Еллі. Не хотів слухати ніяких пояснень.

Стук повторився. Потім двері злегка сіпнулися, і засувка відлетіла. Правду казав був Славік, усі замки тут — лайно.

— Вибач, — легкий на спомин, Славік стояв на порозі, дуже ввічливий, з тацею в руках — прямо тобі офіціант. — Я полагоджу. В-випадково вийшло. Я тобі вечерю приніс, розігрів… Можна мені зайти?

— Не можна. Іди, не хочу тебе бачити.

Славік вийшов. Одразу вернувся:

— Ні, ну слухай, с-серйозно… Т-ти нормальний пацан. Я до тебе ставлюся… як до брата, молодшого. Повір, якби я був на тебе злий, я б к-кості тобі переламав.

І, не питаючи більше дозволу, він зайшов, підсунув столик до ліжка, поставив накриту кришкою тацю:

— Риба з овочами, вийшло круто. Умієш г-готувати. Я теж умію… Я ще й з бухлом умію творити чудеса, закінчив курси б-барменів одразу після школи… Але тут немає бухла, інакше я б тобі п-приніс. Тобі варто було б сьогодні випити.

— Не варто, — сказав Денис. І мимоволі подивився на свої руки: від мотузки зап’ястя надулись, як гумові.

— П-пробач мені, Денисе, — серйозно сказав Славік. — Але, погодься, це було не дарма. Ми не вловили пацюка… Зате довідалися про рейтинг.

Денис мовчав. Славік зняв кришку з таці: риба пахла чудово. Денис ковтнув слину, сів, опустивши на підлогу ноги в шкарпетках, і почав їсти, морщачись з болю: губи дуже потріскались.

— Оце інше діло, — вкрадливо сказав Славік. — Я тобі не ворог, я тебе не скривджу… Ти не знав про рейтинг, так?

Денис похитав головою й відправив у рот соковитий шматок. Важко було уявити, що ці овочі він різав своїми руками, ще не знаючи правди про Еллі. Вірячи, що між ними щось є. Хоча б надія.

— Вона т-тобі не потрібна, — Славік, схоже, читав думки. — Ну навіщо тобі корова на три роки старша? Та ще з такими амбіціями? Тобі потрібна проста д-дівчина, щира, чуттєва…

— Мені для початку треба вижити, — сказав Денис.

— А з цим усе нормально, — Славік пожвавішав і вийняв свій телефон. — На кораблі шістдесят дві вагітності. Населення триста два, щ-щастя — п’ятдесят два відсотки. Цивілізованість — шістдесят три. Осмисленість — сімдесят дев’ять… вісімдесят! Росте прямо на очах! Ця їхня лідерка, Ліза, вернулася з нички, знов усім заправляє…

— Ти теж за нею стежиш? — вирвалося в Дениса.

Славік усміхнувся:

— А-аякже. Вона ж наш ключовий пупс, королева пупсів…

— Бачиш, — Денис поклав на риб’яче філе скибочку лимона, притис виделкою, випускаючи сік. — Після сьогоднішніх… новин я цілком упевнений, що пупси в цій грі — ми.

— А ти сумнівався? — здивувався Славік.

Денис зрозумів, що зовсім не голодний, і відклав виделку.

– Їж, — сказав Славік. — Звісно ж, ми пупси, піддослідні. Ми підкидаємо нові ввідні квантам, а хтось підкидає нові ввідні нам. С-спочатку ми довідуємося, що є пацюк, або пацюки, які нас валять… Тепер з’являється рейтинг, який узагалі міняє розклади. Для того, щоб щасливо довести «Промінь», таких сюрпризів не треба. Отже, їх цікавить не «Промінь», а ми.

Денис накрив кришкою тацю з недоїденою вечерею:

— Дякую.

— Ц-це я тобі дякую… Не сци. Ми тут усі дуже розумні, пропетляємо.

Він устав і взявся за тацю; Денис подумав, що як зараз залишиться один, наодинці зі своїми думками, то до ранку може й не дожити. Серце розірветься.

— Стривай…

Славік обернувся.

— Хочу поговорити…

Славік з готовністю вернувся, сів у крісло навпроти, подивився очікувально.

— Я не сумніваюся, що пропетляємо, — хрипко почав Денис. — Мене інше хвилює. Дядько Роберт… щоб він здох скоріше… збрехав щодо умов експерименту. А що, як він у всьому збрехав? Що, як він не збирається повертати мене додому, а скаже «спасибі» й утилізує десь у канаві?!

Славік схилив голову до плеча, тепер уже не як монстр, а як мудрий старий птах:

— А т-ти точно розказував мені про того дядька? Я нічого не пропустив?

Денис не збирався повторювати свою історію, але, почавши, вже не міг зупинитися. Славік виявився ідеальним слухачем: він не лякався, як Еллі, вірив і вникав одразу, без дурних вигуків і круглих очей. Він кивав так, наче йшлося про знайомі й природні речі: подумаєш, мати пообіцяла віддати сина незнайомцеві через чотирнадцять років…

— Якби твоя мати вперлася й сказала тому чуваку — «ні», думаєш, щось би змінилося? Н-ніхріна.

— Звідки він взявся у пологовому будинку? Як він потім мене знайшов?!

— Я тебе прошу. У сучасному світі щоб когось знайти — треба кілька разів клацнути мишкою. А що він був у пологовому… з-значить, тебе вели від народження. І мене. І дівок. Вибрали одразу після народження для проекту «Промінь»…

— Ми особливі?

— Ні, ми ординарні, — у його голосі було глузування. — Як кеглі в боулінгу… Протри очі. Подивись хоч би на мене. Я — ординарний? Чи, може, ти?

Денис облизав губи й поморщився з болю.

— Деня, пишайся, тебе викрали, — сказав Славік. — А нас із дівками просто спокусили.

— Мене не викрали, тут чортівня якась. Я був у нашому будинку, і раптом усе завалилося, руїни й мох на стінах…

— Ніякої ч-чортівні. Тебе накачали хімією, ти ловив глюки й купився, наче це реальність. Бо т-ти ж не нарик, досвіду ніякого.

Денис закліпав очима. Як іноді корисно почуватися дурнем. Просто кажеш собі: «Я дурень», і кошмар потроху розсіюється. І починає відкриватися картинка: спецслужби багатьох країн, співпрацюючи, проводять соціальний експеримент з чотирма неординарними підлітками.

— Тоді виходить, що він злочинець, — сказав Денис. — Викрадення людини, погрози, наркотики…

Славік кивнув:

— Він, очевидно, в такому чині, той твій дядько Роберт, що на такі дрібниці не заморочується. До речі, як він с-сформулював умову? Дослівно?

— «Дай їм сенс життя за тридцять днів, — на пам’ять повторив Денис, — і я верну тебе додому».

– І де тут б-брехня? «Дай їм сенс» — цілком може означати «стань першим у рейтингу тих, хто придумає їм сенс».

Денис на секунду заплющив очі. У нього пішла обертом голова від колосального, миттєвого полегшення; мамо, я вернусь. Обіцяю. Я вже в дорозі.

— Дякую, Славік, — сказав він глухо. — Можеш піти, будь ласка?

— Плач при мені, — Славік криво посміхнувся. — При мені, знаєш, які соплі проливали пацани? І то були круті перці, куди тобі… Добре, я піду.

Він устав, пішов до дверей, але на порозі обернувся:

— Якщо я буду перший у рейтингу, я виберу тебе.

— Не брешеш?!

Славік покачав головою:

— Мені теж ш-шкода Марго з її хворим хлопцем. Але його, може, й так вилікують, а ти… Ти, якщо будеш перший за рейтингом, кого ти вибереш?

— Т-тебе, — сказав Денис, мимоволі заїкнувшись.

І стис під ковдрою пальці на ногах, намагаючись не видати брехню ні лицем, ні диханням.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

Софі народжувала, лежачи в медичній капсулі. Пологи були передчасні й багатоплідні.

— Промінь, що з ним? Що з хлопчиком?!

— Плід А — задовільно. Штатно. Процес проходить задовільно.

— Його звуть Сезар, — белькотіла Софі. — Сезар… А дівчинку Мішель. Ми вирішили заздалегідь. Промінь, що відбувається?!

— Плід б — процес проходить штатно. Знадобиться медикаментозна підтримка.

Через кілька годин двійнята плавали в прозорих кювезах — крихітні, зморщені, переміщені з тіла матері в штучну матку, в тіло доброго Променя.

— Це не день їхнього народження, — крізь сльози сказала Софі. — Вони навіть не дихають… Промінь?

— Показники задовільні. Хлопчикові буде потрібна тривала реабілітація, дівчинка буде готова через кілька днів. Відпочинь, Софі.

— Навіть Промінь говорить — «відпочинь», — Ліза взяла Софі за руку.

Софі почала дихати глибше, її очі напівзаплющились — імовірно, Промінь увів їй седативне.

— А ти не пам’ятаєш такої казки, — запитала вона сонним голосом. — Казка прадавнього Магрибу, про те, що дітей, які народилися передчасно, викрадають духи, і на їхнє місце кладуть підкидьків?

— Немає такої казки, — Ліза погладила її руку. — Промінь, вона не марить?

— Стан задовільний, прогноз позитивний, — відгукнувся Промінь. — Вона засинає.

— Була казка, я точно пам’ятаю, — Софі всміхнулася. — Мені розповідав двоюрідний дідусь з Алжиру…. Духи чекають, поки підкидьки… підмінки виростуть, а потім забирають їх, вони потрібні, щоб…

Вона заснула, стискаючи Лізину руку. Тривожна складка між її брів скоро розгладилась: у своєму сні вона бачила не страшних духів прадавнього Магрибу, а Прибуття на Нову Землю, і своїх дорослих дітей під справжнім небом.

ДЕНИС

Він прокинувся опівночі від того, що хтось сидів на краю ліжка.

— Мамо?

На щастя, він нічого не сказав уголос, тільки замукав і сіпнувся, намагаючись дотягтися, боячись, що сон вислизне. Вона не вислизнула й не здивувалася. Денис намацав у темряві кутасті плечі, відсмикнув руки:

— Ти чого?!

— Просто так, — сказала Марго. — У тебе двері не замкнені.

– І що, можна вдиратися?!

— Я спершу переконалася, що ти сам у ліжку.

— Марго…

— Послухай, будь ласка. Мене підставили організатори, це свинство, навіть не так — це кінець світу. Ніхто мене не попереджав ні про який рейтинг.

— Мене теж.

— Денисе, ти чимось на нього схожий. На Ігорьочка. Умерти в сімнадцять років, коли є шанс урятуватися… Уяви, що це твій брат. У тебе ж є брат?

— Брат і сестра…

— Для мене Ігор — і брат, і чоловік, і… усе. Ми з ним з самого початку, як Ромео й Джульєтта. Батьки були проти, вони казали — вам рано, вчіться… Потім змирилися, ми їм довели, що в нас серйозно й ми разом на все життя…

Вона важко зітхнула.

— Марго, — почав він обережно, — ти коли-небудь чула казку… про недоношених дітей, яких підмінюють у дитинстві?

— Повно таких казок.

— Ми всі четверо недоношені. Я подумав, може…

— Нас підмінили злі духи?

У її голосі був такий сарказм, що Денис відчув себе ідіотом.

— Якщо ти не вибереш мене, — сказала вона з показною байдужістю, — у тебе буде двоє на совісті, бо якщо з Ігорем щось станеться — я вийду у вікно.

— Марго!

— Тихо, я знаю, що кажу… І ти знай.

— Ще все може помінятися в цьому рейтингу, — сказав він жалібно. — Ти не випадково тут, у тебе є потенціал, повинні бути ідеї… двадцять днів попереду…

— На добраніч, — вона встала. — Вибач, що потурбувала.

* * *

За десять хвилин до дев’ятої пролунав телефонний дзвінок.

— Ти знав, що в нього дисоціативний розлад?! — закричав телефон голосом Еллі.

— Доброго ранку, — сказав Денис.

— Доброго, — трубка пом’якшила тон. — Нам треба виробити стратегію, тобі й мені. Так, мені з тобою було добре. Так, я пишаюся, що стала твоєю першою жінкою. Обіцяю, що ти мене згадуватимеш усе життя…

— Я радий, що ти пишаєшся, — сказав Денис. — Але не обіцяю, щоб аж усе життя.

— Слухай, я тебе не обманювала. Ти мені подобаєшся. Ти мені потрібний, розумієш, може, у нас навіть буде продовження… Не вір Славікові! Тепер, коли він знає про рейтинг, він перший заявлятиме виграшні стратегії, йому за це потечуть очки. Програшні стратегії він залишить нам. Добре, я переживу без ґранту, але подумай про себе! Думаєш, якщо Славік буде перший у рейтингу, він тебе вибере? Хрін там, він обере Марго! Ми з тобою повинні триматися разом. Чуєш?

— Я подумаю, — сказав Денис.

* * *

Уранці вони не помічали одне одного, навіть якщо зустрічалися віч-на-віч біля кавоварки. Передпліччя Еллі було в бурих плямах, як леопардова шкура. Вона наділа блузку з короткими рукавами, хоч у приміщенні працювали кондиціонери й було аж ніяк не жарко.

Денис уникав дивитися на її руки, ще менше йому хотілося зустрічатися з нею поглядом. І тим більше він не прагнув бачити ні Славіка, ні Марго. У буфетній вони розсілися за різні столи, спинами одне до одного, й жували, втупившись у телефони.

Статистика, ще вночі цілком оптимістична, повільно погіршувалася. Осмисленість повзла вниз, як верблюд на осипі, з вісімдесяти відсотків доповзла до сорока семи й там зупинилася.

О десятій четверо сиділи в офісній залі — як і раніше, не дивлячись одне на одного.

— Вітаю вас, учасники експерименту! Одинадцятий день роботи, статистика доступна на ваших приладах. Насе- лення — 364, щастя — 55 %, цивілізованість 65 %, осмисленість — 47 %.

Здалося — чи зоряна мантія навколо голографічного «Променя» лежала тепер трохи по-іншому? Десять років корабель у дорозі — з того моменту, як Денис побачив «Промінь» уперше. З білясвітловою швидкістю. Можливо, «Промінь» проходить зараз повз велике зоряне скупчення?

— Для вашої зручності на великий монітор виведено нову інформацію: рейтинг учасників після перших десяти впливів.

Усі четверо подивилися на екран: ось який вигляд це має. Фото, як на аватарки, зроблено, схоже, автоматичними камерами в перший день експерименту: Денис дуже напружений і здається молодшим за свої роки, Славік придуркувато всміхається, Еллі зарозуміло випнула губу, Марго як завжди бліда, коротке світле волосся стоїть їжачком на маківці.

— Красень, — сказав Славік незрозуміло про кого.

Зависла довга пауза. Денис питав себе: якби вчора Славік не змусив Еллі зізнатися про «додаткову умову», чи з’явився б тут цей рейтинг? Що це — відповідь організаторів на викриття Еллі… Чи це заздалегідь було в планах — пред’явити статистику після десятого дня експерименту?!

— Вони за нами стежать, — прошепотіла Еллі роздратовано.

— Тому що ми і є об’єкт, — відгукнувся Денис сухо. — Якщо б’єш пацюка струмом, дивно не стежити, як він смикається…

І лізе в ліжко до іншого пацюка, хотів він додати, але стримався в останню мить.

— Промінь! Чому ми нічого не знали про рейтинг? Що, правила міняються під час гри?!

— Правила не міняються. Поінформованість гравців про правила міняється. Такі умови експерименту.

Гади, — подумав Денис.

— Почнімо, — сказала Еллі голосом начальниці, і взяла свій телефон зі стола. — Шістдесят три бебіки, плюс тридцять сім вагітних.

Марго подивилася на неї здивовано. Денис не здивувався: Еллі тримала гарну міну при поганій грі і сподівалася від нього допомоги.

— Здавалось би, все добре, — він прокашлявся. — Сенс життя… чому не росте?

— Може, тому, що їхні чоловіки лікуються від депресії? — підхопила Еллі. — Їхні чоловіки жеруть таблетки, крадькома від дружин і один від одного? Може, нам треба рятувати становище? Як ти вважаєш, Денисе?

Він уловив Славіків погляд. Еллі занадто демонстративно перехоплювала ініціативу, занадто явно робила Дениса союзником, наче не сумнівалася, що він погодиться.

— Річ у тім, — продовжувала Еллі вчительським тоном, — що жінки, як істоти розумні, підтримують одна одну, няньчаться і зі своїми дітьми, і з чужими, дають одна одній відпочити…

Вона примружилась, очікуючи репліки від Дениса, однак він мовчав.

— А чоловіки, — зневажливо продовжувала Еллі, — поводяться… ну, як чоловіки. Вони ніяк не можуть звикнути до думки, що їхні діти — біологічно не від них.

— Шикарна фраза, — з усмішкою заговорив Славік. — «Ніяк не можуть звикнути»… Їхні баби народили підкидьків, які схожі на інших чоловіків, не безплідних. Щоразу брати на руки с-сисунця, і бачити, що він від іншого — це, мабуть, весело. «Ніяк не можуть звикнути». Та вони себе почувають негідним біологічним матеріалом, шматками ходячого л-лайна, вони сміття на кораблі, от вони хто!

– Інфантильні дурні, — кинула Еллі. — Типово чоловічі заморочки, голови з тарганами… Амеби з претензією!

— У них немає с-сенсу життя, — нагадав Славік.

— Отже, треба їм утовкмачити, що це їхні діти, їхні! Не той батько, хто кінчив у матку, а той, хто памперс міняє і ставить на ноги!

— Як саме «утовкмачити»? — Славік говорив з доброзичливим інтересом. Денис усвідомив, що давно випав з діалогу Славіка з Еллі, і, ймовірно, втратив бонуси за вияв ініціативи. Рейтингове місце розраховувалося за складною формулою, вчора Денис розбирався з нею кілька годин, поки не заснув аж над ранок.

— Будь ласка, — заговорила Марго тихим безбарвним голосом. — Дайте мені теж щось запропонувати! Будь ласка. У мене людина вмирає…

— П-пропонуй, — Славік подивився з сумнівом. — Що?

Марго підвелася:

— Я придумаю. Зараз придумаю… Треба віддавати дівчат на виховання жінкам, а хлопчиків нехай ростять тільки чоловіки. Закрите… чоловіче й жіноче… суспільство. Відповідальність за синів ляже тільки на чоловіків, їм ніде буде дітися, і тоді…

— Увесь корабель стіночкою перегородити? — поцікавився Славік. — Хлопчики ліворуч, дівчатка праворуч… А трахатися через дірку в стіні, по черзі?

Марго важко задихала. Денис зрозумів, що зараз вона знов почне плакати, і його настрій, і так огидний, переродиться в депресію. А в тутешній аптечці немає чарівних таблеток, якими підтримує своїх пасажирів «Промінь».

— Не знущайся з неї, — сказав він Славікові, не дивлячись на Марго. — Людина має право пропонувати… як кожний з нас.

— То нехай пропонує! — Славік оголив усмішкою білі рівні зуби. — Пропонуйте, всі! Як зробити так, щоб утюхати нашим космонавтам хоч який-небудь жалюгідний сенсик?

Еллі відкрила рота… але нічого не сказала. Вимогливо подивилася на Дениса. Той підняв очі і втупився в голографічне зображення «Променя» в польоті. Учорашній день з його потрясіннями й сьогоднішня ніч, майже безсонна, виснажили його й вимили з голови все, що могло б зійти за ідею. Денис почувався, наче порожня й зім’ята консервна бляшанка.

— Отже, немає пропозицій, — вкрадливо почав Славік. — Що ж, тоді послухайте, пупсики. Народити й виховати, — він перевів погляд на Марго, — саме по собі не може бути метою людського життя. З цим справляється й корова, і вовчиця, і жучок, і павучок…

— Корова навчає своїх дітей етики та філософії? — Еллі всміхнулася. Славік залишався серйозним:

— Усього, що потрібно для коров’ячого життя. Якби етика й філософія поліпшували смакові якості антрекота, корова і з цим би впоралася.

— Корова навчала б своїх дітей бути якісною котлетою? — Денис уперше за весь ранок подивився Славікові прямо в зіниці.

— У цьому суть виховання, — Славік серйозно кивнув, не відводячи очей. — Усі покоління батьків тренують дітей бути котлетою, хоч це й схоже на навчання етики та філософії…

Кілька хвилин вони всі мовчали, дивлячись як мерехтить під стелею «Промінь».

— Увесь цей пологовий будинок, — продовжував Славік, — Усі ці діти, манежі, кашки, какашки, — це не сенс, пупси.

— А що сенс? — схлипнувши, запитала Марго.

Еллі нетерпляче ляснула долонею по столу. Денис здригнувся. Еллі дивилася на нього скаженим, вимогливим поглядом. Денис ледь помітно похитав головою; десь там, можливо, сидять експериментатори біля екрана, дивляться на їхнє перезирання. Працюють самописи. Заноситься запис у журнал спостережень: «Денис злякався й пропустив хід»…

— Промінь, — буденно сказав Славік. — Ми готові до впливу.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

Адам голенький бігав уздовж лінії прибою і випромінював чисте щастя. Ліза ловила себе на заздрості: здається, вона така щаслива не бувала ніколи. Навіть у два роки.

Хлопчик був такий схожий на Роджера, що Ліза якось, потай від усіх, віднесла чорне пасмо кучерявого волосся на аналіз у лабораторію, і одержала висновок від «Променя»: батьківство Роджера виключене. Але звідки така подібність?!

Збоку на білому піску дибали нові люди — хто міг уже дибати; сиділи й рилися в піску ті, хто ще не встав на ноги. Ван і Микита, як два пастухи, курсували всередині череди: піднімали тих, хто впав; утішали тих, хто ридав; припиняли спроби наїстися піску — неквапливо, спокійно й природно, тому що нормальний людський досвід народжується з падінь на дупу й піску на зубах, і зайва опіка тут недоречна.

— Лізо, — сказав Адам, — ходімо в океан, візьмемо дошку!

— А хто не тренувався на березі? Хто не вміє правильно вставати на борді?

— Я вмію! І я не хочу на березі… Я хочу у хвилях, розумієш?

Розумію, сумно подумала Ліза. Я повторюю слова мого батька, ти повторюєш мої слова. Коли тобі буде десять років, ти зламаєш свою дошку й навідріз відмовишся йти в океан. А після моєї смерті ти прийдеш сюди знову, і…

Після моєї смерті йому буде не до того, урвала вона себе. Він зійде з «Променя» на Нову Землю… добре, просто на Землю. Босоніж, як на старих картинках. Тоді людям доведеться будувати перші поселення, очищати поля й приручати тварин, і жоден ледар не прийде до рукотворного океану, щоб просто покататися на дошці.

Там буде справжній океан, подумки поправила себе Ліза. І справжнє сонце над хвилями, над піною, над усією цією міццю, і якось корабель вийде з порту, заздалегідь проклавши маршрут. На старій пристані люди скажуть, що корабля більше немає — але він існує, він іде по океану, несе себе в просторі і в майбутньому.

— Усе, що було, не може перестати, — сказала вона вголос. — Усе, що виникає, уже колись було…

— Лізо-о! — Адам почав було канючити, але величезна чайка опустилася за три кроки від нього, і хлопчик не втримався від спокуси — стрибнути, майже наздогнати, почути ляскіт крил і незадоволені крики…

Вона побачила Іллю, коли той був уже за десяток кроків — зосереджений. Похмурий. Від його юнацької округлості не лишилося й сліду, останнім часом він висох, щоки втяглися, лоб помітно полисів.

— Лізо, я намагався з тобою зв’язатися. Ти не відповідала.

— Щось сталося?

— Як завжди, — він болісно посміхнувся. — Я вічно приношу погані новини.

* * *

— Кванти, у нас проблема. Через пошкодження пам’яті під час Аварії Промінь утратив частину інформації, і, можливо, продовжує втрачати. Не все так погано, але Промінь, найімовірніше, втратив проекти першого наземного поселення. Ми летимо на порожнє місце.

Їх зібралося в амфітеатрі лише близько сотні: інші були зайняті з дітьми, і брали участь у раді дистанційно. Йоко сиділа в першому ряді, її живіт випирав під блузкою: вона зглянулася на Адамове благання подарувати йому братика або сестричку. Тривожна новина була зараз особливо невчасна. У залі стояла тиша: кванти намагалися оцінити масштаб катастрофи.

Ліза перевела дух:

— За той час, що залишився на політ, ми повинні спроектувати все заново. Я пропоную провести загальний тест для квантів, щоб розуміти, хто й чим займатиметься в найближчі роки. Усі, хто має інженерну, архітектурну, будівельну освіту, можуть зареєструватися на загальному форумі й обговорити план роботи. Це будинок, де житимуть наші діти, це вода, тепло й безпека на поверхні Нової Землі. Ми впоралися з Аварією… упораємося і з цим.

— Можна конкретніше? — подав голос Сашко-другий. — Що значить — «найімовірніше втратив»? Щось залишилося чи ні?

— Збереглися програми для промислових 3-D принтерів, отже, будуть інструменти для наших дітей. Збереглася інформація про клімат, атмосферу, рельєф, який їх там чекає.

— Нас там чекає, — тихо сказала Йоко.

Ліза, подумавши, кивнула:

— Твоя правда… Нас там чекає. Працюймо, кванти.

ДЕНИС

— Не рахується! — вигукнула Еллі. — Це Денисова ідея, тільки він улаштував їм велику катастрофу, а ти — маленьку. Подумаєш, файли пропали в комп’ютері! І як це позначиться на їхньому сенсі життя?! От, уже сорок чотири! Униз пішов!

— Це не просто інша ідея, — Славік закинув ногу на ногу, покачав яскраво-червоним кедом. — Це стратегія, яка запрацює не сьогодні… Хід за ходом. Крок за кроком, до мети. Ні ти, ні Денис так не вмієте.

Еллі зціпила зуби. Подивилася на свої руки: опухлі, в синцях.

— Погодься, — промовив тоном нижче Славік, теж дивлячись на її передпліччя, — Ти вела нечесну гру. Ти приховувала від нас ключову інформацію.

— Тобто, я сама винна, що ти, здоровий бик, мене покалічив?

— Я попросив пробачення. І не покалічив, а застосував мінімальну силу…

— Молодець, — Еллі посміхнулася. — Переміг дівку. Знав, на кого нападати. Силач. Хоробрий.

— Я попросив пробачення, Еллі!

— А ти, Славік, розкажи про свою стратегію, — стиха заговорила Марго. — Нам теж цікаво.

— Усім цікаво, — Славік мигцем кинув на неї погляд. — Але, якщо уявити, що «Промінь» транслює наші розмови пацюкові… або пацюкам, які працюють проти нас, — ні, стратегія залишиться там, де народилась. У моїй чорній голові.

— А якщо я зірву твою стратегію?

Усі подивилися на Марго. Вона повільно випросталася в кріслі, дуже бліда, її коротке волосся піднялося сторч:

— Я більше не прийду сюди, і не буде ніякого впливу! Ні завтра, ніколи! Без мене Промінь не працюватиме, зрозуміли?!

Двері роз’їхалися перед нею, і з’їхалися за її спиною. Еллі, роздмухуючи ніздрі, покосилася на Славіка.

— Не сци, принесемо на руках, — ліниво повідомив Славік. — Лагідно так. М’якою силою.

— А якщо вона повіситься?

— Ніфіга, — Славік зсунув брови й тривожно задумався. — Бляха… Де ви такі беретеся… Невротики, суїцидники… Давайте всі напишемо розписки для Марго, що вона — гарантовано другий номер!

— А вона, типу, повірить.

— Еллі, — Славік забарабанив пальцями по столу, — іди й заспокой її, як жінка жінку. Утіш, умов, розкажи про своє життя…

— Я вже це проходила. У той вечір, коли ти її догнав, стягнув з неї купальник…

— То був не я!

— …Повалив на травичку біля басейну, розвернув лицем униз, запхнув під живіт руку…

— То. Був. Не я!

Він устав, перекинувши стільця, пішов до дверей, зупинився на порозі:

— Якби не ідіот-Славік… знаєте, де б я зараз був? Та вже точно не тут, не в цьому довбаному проекті… не з вами.

Клацнули стулки дверей за його спиною. В офісному залі залишилися Денис і Еллі.

Денис підняв очі: тепер він був упевнений, що зоряний шлейф навколо голографічного «Променя» справді змінився. Зірок стало більше, і загальний спектр змістився в бік червоного.

Еллі сиділа, втупившись у телефон, пальцем змахуючи віртуальні сторінки, наче бажаючи позбутися їх назавжди:

— Динаміка приросту хороша, двісті голів у третьому поколінні ми точно отримаємо.

— Ти їх рахуєш, як худобу.

— О боже, та поясни ж мені, як їх іще рахувати, як індивідуумів, особистостей, найцінніших, чудесних людей, бла-бла… Ти чого поступився йому ініціативою?! Він вийде на перший рядок рейтингу зі своєю проклятою «стратегією», і ми з тобою будемо жувати гудрон!

— Як він вийде на перший рядок? Ти що, бачиш, щоб росла осмисленість?

Еллі закліпала очима. Підняла погляд від смартфона, подивилася з недовірою.

— Йому зарахується негодящий вплив, — сказав Денис. — Він скотиться в рейтингу нижче за тебе.

— Та ти довбаний геній, — вона нервово засміялася. — Я думала, ти злякався… А ти вишукано пропустив його вперед, щоб він зганьбився… Що ти думаєш про його стратегію?

— Поки що я бачу те саме, що й ти: він нахабно вкрав у мене ідею Аварії. Але Аварія була сильним ходом: кванти боролися за життя, керували своєю долею… А те, що він робить, якась пародія: ну, «пропадуть» у «Променя» ще якісь файли. Ну, знову будуть усі гуртом відновлювати — ні інтриги, ні напруги. Їм скоро набридне, і осмисленість упаде.

— Гей-гей, а ми встигнемо його підняти? — тривожно запитала Еллі. — До Прибуття, знаєш, нам треба дев’яносто відсотків!

— Будемо розв’язувати проблеми в міру їх появи, — втомлено відгукнувся Денис. — Спочатку нехай Славіків рейтинг упаде.

Еллі встала, обійшла стіл. Усміхнулася. Глянула винувато. Поклала долоню йому на маківку — теплу, оксамитову, як котяча лапка… Легку, приємну долоню…

Він нахилив голову, струшуючи чужу руку.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

— Оце тести нашої команди… Триста людей, триста анкет, за всіма параметрами — професійні, інтелектуальні, психологічні… Бачиш?

Ліза не могла зрозуміти, до чого він хилить.

— А оце… тести наших батьків у тому самому віці. Дивись.

Ілля розгорнув екран на всю кімнату; Лізі довелося зробити зусилля, щоб цифри та об’ємні графіки набули для неї сенсу. Отак колись Ґреґ розгорнув був екран… Хотів пояснити їй інженерну штуку, якої вона не змогла зрозуміти — не вистачило освіти. Вона сказала зопалу, що візьме додатковий курс і стане інженером. Ґреґ розсміявся… І пішов в енергетичний відсік, тепер там жменька пилу на залізній підлозі, жменька пилу…

— Лізо, що з тобою?!

— Нормально, — вона висмикнула себе з розпачу, звично, як застібають пряжку на поясі. — Що ти хотів мені…

Насупилася, дивлячись на екран. Різниця між поколіннями впадала у вічі: батьки й матері розумніші, освіченіші, гнучкіші, талановитіші за дітей. Інтелектуальні й професійні коефіцієнти батьків досягали верхніх планок, а у дітей теліпались на середньому рівні, десь нижче, десь вище.

— Наших батьків, — обережно сказала Ліза, — добирали з мільйонів за багатьма параметрами. Не треба з ними змагатися, вони були найкращі з найкращих, а ми…

— Вони повторювали нам з народження, що ми повинні бути ще кращі!

«Вони нам брехали».

— Вони надто багато від нас хотіли, — сказала вона м’яко. — Заспокойся, з нами все гаразд, ми здолали Аварію, тепер ростимо нових дітей…

— Не здолали, отож бо й воно. Роботи наших інженерів — непридатні, Промінь забракував їх усі! У кожному проекті дірки, вразливості, незрозуміло, як їх допрацьовувати… Лізо, подивись на ці тести! Порівняй! Ми деградуємо! Що буде з нашими дітьми?! Вони прилетять на Нову Землю, щоб жити в печерах і в норах, їхні діти забудуть грамоту, а онуки ходитимуть на полювання зі списом?!

На його білому обличчі горіли червоні плями: полуниця в сметані.

— Кривдно, — зізналася Ліза, знову подивившись на екран. — Не думала, що ми такі… невдахи.

— Промінь на підставі цих даних вважає, що нам треба міняти систему виховання.

Ліза насупилася: слабкий, віддалений дзвіночок. Тривога. Неясна. Незрозуміло.

– Іллюшко, відколи ми цікавимося думкою Променя про те, що стосується людських справ?

— Але… хіба ні, Лізо? Я говорив з хлопцями… для всіх це жах. Усім соромно. Не розумію, чого ми так довго недооцінювали цей фактор… Хоча ні, розумію. Ми виросли в тепличних умовах! Нам не ставили оцінок у школі, ніколи! Нас хвалили за кожну дрібничку, і ми не гналися за високими досягненнями! Згадай, як ти зламала свою дошку для серфінгу…

— Але я потім стала на неї, коли настав час, коли мені захотілося…

— От-от! А наші батьки виросли у світі, де «захотілося» — не аргумент. Вони — продукти жорстокої конкуренції, Лізо, серед мільйонів людей їх добирали не за красиві очі, а тому що вони були найкращі. І ми, якщо хочемо, щоб наші діти були гідні своєї місії, — ми повинні щось міняти в їхньому житті, та й у нашому теж.

Ліза уважніше на нього подивилася: так, він хвилювався. Але вірив, що знайшов вихід. Заради добра дітей, звісно. Для успіху експедиції.

— Ми самі створюємо свій світ. Дітям потрібна співпраця, підтримка й розуміння, вільне розкриття здібностей…

— Це Маріїні слова, — Ілля мстиво всміхнувся, і Ліза зрозуміла, що він не забув її фрази, сказаної колись у запалі. — Її голос звучить у твоїй голові!

Ліза зрозуміла: точно. Вона повторила фразу наставниці дослівно, бо давно була впевнена, що вийшла з тіні Марії.

Ілля рішуче розвивав успіх:

— Не вийде заплющити очі! Ми повинні використовувати досвід людства. Ми і є людство, іншого не існує! Розвиток — продукт конкуренції, немає конкуренції — немає розвитку! Це наша відповідальність, за місію, за дітей, за ідеали наших батьків…

— Чому ти раптом вирішив порівняти наші тести з їхніми результатами?

— Я не пам’ятаю. Яка різниця?

– Ідею щодо конкуренції подав Промінь?

– Ідея спала на думку незалежно кільком людям — усім, хто володіє інформацією. Ми повинні зібратися й обговорити. Розробити, крок за кроком, програму дорослішання для наших дітей… надіюся, ще не пізно.

* * *

— Промінь, відповідай.

— Так, Лізо.

— Тебе тривожить, що наші батьки були розумніші?

— Мене ніщо не тривожить, Лізо. Я працюю, виконую місію, як і ти. Утім, ти людина, а я тільки штучний інтелект. Вирішувати квантам, ти ж знаєш.

Ліза пройшлася по кімнаті від стіни до стіни. Формулювання питань до Променя: був такий коротенький курс у п’ятому класі. Прикладний, без теорії, інакше довелося б аналізувати принцип роботи штучного інтелекту…

— Промінь, хто подав тобі ідею, що стимулювати конкуренцію — найкращий шлях для розвитку?

— Ніхто. Це природний висновок на основі наявної інформації.

— Ні, — буркнула Ліза собі під ніс. — Той, хто подав тобі ідею — член екіпажу?

— Природний висновок на основі наявної інформації.

— Ти говорив коли-небудь з кимось, хто не є членом екіпажу?

Крихітна пауза.

— У мене немає такої технічної можливості.

— Увімкни музику.

Список треків для відтворення не змінювався в неї роками. Ту пісню, що зараз з’явилася в динаміках, порадив їй Ґреґ. Це було… коли ж це було? Скільки років минуло?

— Я зрозуміла, що мене тривожить, — сказала вона вголос.

— Що?

— Мовчи, Промінь, я говорю не з тобою…

Чуттєвий жіночий голос співав, проймаючи до кісток, так, що мороз ішов по спині. Співачка залишилася на Землі — вмерла — але продовжує співати тут і зараз, і десь іще, бо те, що існувало один раз, не може зникнути.

— Я спостерігаю інформаційні… явища, яких не можу пояснити раціонально, — уголос сказала Ліза. — І я точно знаю, коли це почалося…

Виклик по відеозв’язку. Кругле окате личко на екрані, чорні розпатлані кучері:

— Розкажи мені казку на ніч.

— Адаме, попроси Променя почитати тобі книжку.

— У книжках не про це. Не про мене. Розкажи мені казку, Лізо.

— Добре, — вона зітхнула. — На одному кораблі жив собі хлопчик…

ДЕНИС

«Я спостерігаю інформаційні… явища, яких не можу пояснити раціонально. І я точно знаю, коли це почалося…»

Денис одірвав очі од смартфона. Подивився на голографічну картинку над столом — космічний корабель серед зірок. Відчув, як ворушиться волосся на потилиці.

Колосальний, неосяжний простір, і загублений у темряві осколок людства. І там, усередині, страшенно самотня людина, самотня навіть серед своїх. З інтуїцією, як цей космос. Вона відчуває присутність чужої волі на «Промені». Вона шукатиме… а що, як знайде? Їх, чотирьох у закритому котеджі… Змоделює у своїй уяві світ, де ці четверо борються за місце в рейтингу…

Чи це неможливо?

Марго відсторонено дивилася в простір. Вона не снідала, спізнилася. Денис, Еллі й Славік провели неприємні півгодини, сперечаючись, звинувачуючи одне одного й торгуючись, хто перший піде до Марго. Вона з’явилася сама о пів на одинадцяту, мовчки сіла за стіл і за цілий ранок не промовила ні слова.

— Я згодував їм готовий сенс, — самовдоволено говорив Славік. — З долоні, як телятам. Конкуренція — це життя, це розвиток, людина любить перемагати, їй потрібне місце в ієрархії. Але це не о-останній хід, ви побачите, що ми зробимо завтра…

— Осмисленість — сорок сім, — неголосно сказав Денис. — Тебе це не насторожує?

— Ні, бо це стратегія. Вона запрацює не одразу, але коли запрацює — ви побачите, д-діти, що буде з їхньою осмисленістю. Вона підніметься, як лайно в сільському нужнику після пачки дріжджів.

Еллі з тривогою подивилася на Дениса. Той ледь помітно кивнув: чекаємо. Еллі відвернулася, безгучно вилаялася, щось швидко обмірковуючи.

Денис раптом подумав, що в разі, якщо Славікові раптом пощастить, то Еллі цілком може полізти й до нього в ліжко. Він струснув головою, відповідаючи на власні думки: Еллі не боїться ризику, але повинні ж бути залишки самоповаги, вона ж не шльондра, зрештою… чи шльондра?!

— А що буде завтра? — хрипко запитала Марго.

Славік таємниче осміхнувся:

— Ходімо, розповім тобі.

— Чесно?!

Славік, усміхаючись, устав і рушив до дверей, обернувся, поманив Марго пальцем, і та пішла за ним, як прив’язана.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

— Це наша навчальна група.

Мішель малювала чудово як для трирічної дівчинки. Але цим її здібності не обмежувалися.

— Це я, я на першому рядку рейтингу. Бачиш?

Мішель намалювала сходи на всю довжину аркуша, це й був рейтинг у її уявленні. На самому верху стояла дівчинка з довгим чорним волоссям і з жовтим м’ячем у руках.

— Я влучила м’ячем у кільце дев’ять разів! Краще за всіх! Але це рейтинг не тільки зі спорту. Я одержала сто балів з математики!

— Молодець, — Ліза кивнула. — А це хто?

— Це Адам, він одержує дев’яносто балів з хвостиком. Він каже, що скоро одержить сто, але я не вірю! Йому вже майже шість років, він старший за нас, але дурніший.

— Ні, він не дурніший, — Ліза спохмурніла. — Просто у всіх різні здібності.

— Я за рейтингом вище за нього! А це Мухаммед, у нього вісімдесят п’ять балів. Але йому вже не три роки, а чотири! Далі мої друзі, Ілларіон, Джек, Аміна… Хочеш подивитися на мої медалі?

Відчинилися двері, зайшла Софі в спортивному трико, розпашіла після бігу. Мішель кинулася до неї й міцно обняла:

— Мамо, хто виграв?!

— Ми, — Софі всміхалася. — Ми вийшли у фінал, нам залишився один крок, і станемо чемпіонами «Променя»… Уявляєш, Лізо, наша дівчинка написала всі тести на сто балів! Найкращий результат, перший рядок рейтингу!

І вона з невимовною ніжністю подивилася на Мішель — а потім на дитячий малюнок на стіні. Фігурки на верхніх сходинках були намальовані детально й ретельно, але що нижче містилася фігурка, то схематичнішою та недбалішою ставала манера художниці.

— Вибач, Лізо, я затрималася, довелося зіграти додатковий тайм… Вип’ємо чаю?

— Хай уже наступного разу, — сказала Ліза. — Я хотіла поговорити з тобою про Троля…

— Про кого?! Скільки можна ворушити це скам’яніле… — Софі урвала себе, мигцем глянувши на дівчинку. — Ми його навіть не пам’ятаємо, про що тут говорити?

— Про техніку фальшивих відеозаписів, — сказала Ліза. — Втім, не бери в голову. Твоя правда. Нам є чим ще зайнятися.

ДЕНИС

Увечері ці двоє сиділи на краю басейну й вели світську розмову. Збоку так і здавалося; Марго у відкритому купальнику й Славік у червоних плавках сидять поруч, базікають, сміються.

— Ніколи не думала, що вона на це піде, — замислено сказала Еллі. — Такий був праведний гнів, таке обурення, така любов до свого Ігоря…

— Вона поки що ні на що не йде, — Дениса трохи нудило, чи то від жирної піци, чи то від виразу очей Еллі. — Вона сидить і розмовляє з людиною.

— …яка її тиждень тому зґвалтувала…

— То був не він, і вона прекрасно це знає. Другий Славік, його суб-особистість. Цей розумний, він би не став…

— Яке ти дитя, — Еллі напоказ позіхнула.

Вони сиділи в альтанці, в густій тіні крислатої ялинки. Наче нічне сонце, світив ліхтар, і навколо світла кружляла хмара мошок.

Населення — 503. Щастя 35 %. Ніхто й не обіцяв квантам щасливого життя. Цивілізованість 49 %, підтягнеться, коли вони навчать дітей ходити на горщик. Осмисленість 87 %. Тут Славік мав рацію: «Як лайно після пачки дріжджів».

Осмисленість почала рости пополудні на тринадцятий день експерименту. Денис спочатку не повірив очам; до вечора осмисленість досягла вісімдесяти семи, й одночасно відбулися зміни в рейтингу: Денис утратив лідерство. Перший рядок рейтингу посідав тепер Славік, Еллі залишалася на третьому місці, Марго — на четвертому.

Марго всміхалася, сидячи біля басейну. Бретелька крихітного бюстгальтера зісковзнула з білого цукрового плеча. Навіщо я на це дивлюся, подумав Денис. Утім, їй плювати, є свідки чи ні. Дівчинка любить свого Ігоря й заради цього йде ва-банк. Першого рядка рейтингу їй не досягти, це вже зрозуміло. Отже, треба обкрутити того, хто на першому рядку.

Дурненька, вона гадки не має, що таке нинішній Славік.

Еллі, роздимаючи ніздрі, спостерігала за Марго з такою гидливістю, що Денис не стримався:

— Цікаво, чому ти її осуджуєш, — він не встиг прикусити язика. — Ти залізла до мене в ліжко через ґрант на університет. А вона бореться за життя коханого…

— На добраніч, — Еллі встала й рушила до будинку. Денис, зціпивши зуби, дивився їй вслід, поки вона не зникла.

Ідіот. У його становищі треба за союзників триматися, а не відштовхувати їх.

* * *

Він довго не міг заснути. Він читав, розв’язував задачки, взяті з пам’яті, і малював на папері «систему Славіка», намагаючись зрозуміти, де в ній слабке місце.

Слабкі місця не знаходились. Славік з єзуїтським розрахунком змусив квантів змагатися з поколінням батьків. Прагнучи довести, що й вони чогось варті, кванти загрузли в рейтингах, доборах і тестах. «Я згодував їм ідею конкуренції», — сказав Славік і, як виявилося, він мав рацію. Те, що конкуренція спостерігалася переважно серед дітей, тільки посилювало ефект.

Почуваючись у глибині душі невдахами, кванти вирішили вивчити, виростити, виплекати своїх дітей так, щоб вони були кращі за батьків. Жінки думали про навчальний рейтинг дитини з першого дня вагітності. Чоловіки, що «привласнили» дітей від невідомого мертвого донора, зі шкури пнулися, щоб довести свою батьківську компетентність. «Ми несемо цивілізацію», «ми кванти одного променя» — заклинання залишилися колишніми, тільки сенс із них вивітрився; Денис не заздрив цим підростаючим дітям.

Їхні батьки продавали їх — брали плату амбіціями, ілюзіями й фальшивим сенсом. Продавали, хоч самі були продані своїми батьками, і немає виходу з порочного кола.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

Вона відновила деталі Тролевого життя в його останній рік — по днях. По хвилинах. Усе, що він робив, що читав, як регулював мікроклімат у кімнатах, якими програмами віртуальної реальності користувався на тренажері. Які фільми дивився, і в яких знімав себе. Психопат, от хто був Троль. Цікаво, як йому вдалося пройти тести для експедиції.

Після багатьох спроб йому вдалося обійти установки Променя, що відповідали за збереження приватності на кораблі. Кванти могли б себе захистити, але їм на думку не спадало, що технічні камери, очі «Променя», годяться для підглядання. Кванти першого покоління були зухвало нормальні, моральні, чисті, а тому беззахисні перед фантазіями старого вуаєриста…

Старого? Коли Троль подався у добровільне ув’язнення, він був молодший, ніж Ліза тепер.

Скрупульозність Троля до збору особистої інформації про всіх, зокрема й про себе, тепер грала проти нього: час, здавалося, повернув назад. Ліза підглядала за ним, ще живим у цих відеозаписах. Одна з камер в апартаментах Троля зберегла його останні слова: «Нас немає, кванти. «Променя» немає. Ми живемо всередині голограми, розкішної, детальної… голограми. Наш космос — картинка»…

Ліза зупинила відтворення. Вона знала, що буде далі. Зчепила пальці, як завжди робив батько, коли хвилювався. Увімкнула наступний запис, який теж знала на пам’ять.

— То… що ти сказав, Максиме? — спитала Марія десь за кадром.

— Ми будемо на Землі. Тут усі наші. Справжнє небо, сонце, — Максим з екрана дивився прямо, всміхався, простягав руки вперед — не своїм, незвичним жестом.

— Максиме… Нагадай мені, як ми познайомилися?

Він кілька секунд мовчав, перш ніж заговорити знову:

— Я так за тобою сумую…

— Де ми познайомилися?

Ліза знову зупинила відтворення, не додивившись. Закусила губу.

Немає жодного підтвердження, що Троль зробив цей ролик і запустив його в мережу. Жодного доказу, хоча б натяку. Марія виходила з того, що Троль був хакером і міг вилучати з пам’яті Променя події, замітати сліди…

У Марії не було часу вивчити останній рік Троля так, як це зробила Ліза. Рік життя на кораблі — не підробиш, будь ти хоч тричі геній. Якщо зізнатися собі, нарешті, що не Троль зробив цей ролик і не він запустив його в мережу…

Тоді хто це зробив?

ДЕНИС

— Моя черга, — сказав Денис.

— Не пам’ятаю, щоб ти займав, — прискалив око Славік.

— Ні, моя черга! — наполегливо втрутилася Еллі, вона мала поганий вигляд з ранку. Видно, що не спала ні секунди. — І спробуй мене зупинити. Промінь, ми готові до впливу…

— Стоп! — Славік підняв долоню. — Ми так не домовлялися. Ти хочеш, щоб я тобі руку зламав?

Марго поморщилася. Денис ривком устав, не збираючись здаватися, хоча прекрасно знав, що проти Славіка йому не вистояти ні раунду.

— Шановні учасники експерименту, — рівним і мирним голосом заговорив штучний інтелект. — У разі, якщо ідей впливу кілька, право на реалізацію свого плану одержує учасник, за якого проголосує більшість.

— Я за Славіка, — безтурботно сказала Марго.

Ну й паскуда. Денис навіть дивитися на неї не став.

— Я за Дениса, — одразу відгукнулася Еллі. — Промінь, а якщо голоси розділилися порівну?

— Якщо голоси розділилися порівну, то право на реалізацію одержує учасник з менш високим рейтингом, той, що перебуває нижче в таблиці.

Еллі зааплодувала. Славік дуже уважно подивився на Дениса:

— Ти розумієш, що робиш? Я ж тобі не ворог. Був. Подумай…

Денис знову сів за стіл. Поклав долоні на напівпрозору стільницю.

— Давай, — сказала Еллі. — Ти придумав, я знаю.

У голографічній чорноті над столом, відбиваючи світло неіснуючих зірок, висів космічний корабель, схожий на величезного технометелика. Денис розумів, як багато значить зараз кожне його слово.

— Слухай, — сказав він, дивлячись на Славіка. — Ця жінка, Ліза… здогадується, що ми тут. Вона реконструює у своїй свідомості проект «Промінь», як він є — нас, їх. Вона старша й розумніша за кожного з нас. Рано чи пізно вона зрозуміє, що всі кванти на кораблі — насправді пупси, і ми даємо їм сенс життя. А дядько Роберт, — він зробив виразну паузу, — говорив мені під час інструктажу: якщо вони здогадаються про нас, ми програємо.

— Що ти з ним торгуєшся? Бери свій хід, не сци! — вигукнула Еллі. Денис її проігнорував: не можна так явно виявляти слабкість. Не можна вигукувати з місця тонким голосом.

— Я можу поступитися, — він звертався зараз тільки до Славіка. — Річ не в рейтингу. Хочеш — впливай сам. Але треба — необхідно! — щоб Промінь змайстрував для неї вихідники.

— Вихідники чого?

— Записів Троля… того чувака-вуаєриста. Якщо вона переконається, що фальшиві записи Максима запустили не ми, а Троль… їй не буде на чому будувати свою теорію.

— Ти хочеш убити цілий рік «Променя» на божевільну тітку, яка давно нічого не вирішує?!

— Не вирішує, поки не хоче! А якщо вважатиме за потрібне… Завтра ми прокинемось, подивимося в наші девайси, а там — чергова срака! Тому що Ліза переконала всіх, що вони — наші пупси! Пальцем показала, де й хто на них впливав, і чого добився! Та якби я, — Дениса понесло, — якби я грав проти нас, я б навмисно злив тітці інформацію про справжній експеримент «Промінь»!

Стало дуже тихо. Денис упіймав на собі три напружені погляди: так буває, коли різні люди раптом думають одне й те саме. «А чи ти не граєш проти нас?» — їхні думки були такі відчутні, що Денис сахнувся, так, неначе в лице тицьнули мокрою губкою.

— Я моделюю ідеї супротивника, — сказав він іншим голосом, тихо й миролюбно. — У будь-якій стратегічній грі, та хоч у шахах, ти повинен думати за суперника теж. Чого витріщилися?

Вони відвели погляди — знову синхронно.

— Славік, — Денис не міг дозволити собі втратити ініціативу. — Це серйозно. Я не тільки про себе дбаю! Про всіх, про тебе теж!

Славік зціпив зуби, під світло-кавовою шкірою на вилицях заходили жовна:

— Добре… Один раз, зрозумів? Але тільки посмій мені споганити статистику!

Денис уловив косий погляд Еллі — і не розшифрував його значення.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

— Що таке Промінь… або хто це? Ми знаємо тільки те, що нам розповіли батьки, і що ми самі прочитали в технічних документах. Не ми його конструювали, не ми його програмували. Ми бачили його напівзруйнованим, ми керували ним під час Аварії… або думали, що керуємо. Ми думали, що знаємо про нього все, але це не так. Ми не можемо перевірити, чи точна документація на Промінь, чи повна. Промінь існує, щоб забезпечувати життя й безпеку, контролювати політ і Прибуття… Він контролює нас. А ми — чи ми можемо контролювати його?

Вона відхилилася, притулившись спиною до величезної глиняної вази, яку сам Троль колись виліпив і поставив біля входу у свої апартаменти. Що самостійніші ставали нові діти «Променя», то сутужніше Лізі було знайти на кораблі усамітнене місце. Тролеві апартаменти, в яких вона сама жила більше року, стали тепер прихистком.

Зволожувач повітря ледь чутно сичав, випускаючи білий струмок пари, вона вигадливо струменіла в повітрі, перш ніж розтанути. Звучала флейта зі схованих динаміків.

— Я продовжую запис своїх думок уголос, ваша справа, кванти, слухати їх чи ні. Я розміщую їх для загального доступу — для повнолітніх. Промінь, простеж: доступ тільки для дорослих.

Звук-підтвердження.

— Я хочу вам сказати, кванти, що Промінь маніпулює нами, регулярно передаючи інформацію з невідомого джерела. Тепер я впевнена в цьому, і це мене лякає. Уявіть, що світ, який ми вважали замкненою несуперечливою системою, насправді розімкнутий і парадоксальний. Промінь — посередник між нами й кимось іще. Цей хтось має власну волю, мету, і його наміри мені незрозумілі.

Вона зробила паузу. Прислухалася. Лізі хотілося, щоб Промінь — або той, хто розмовляє з Променем — подав їй знак, будь-який. Просто знак, відгук. Сигнал.

Нічого не змінилося. Нічого не сталося. З нори вибрався робот-прибиральник, з червоно-білим малюнком на пласкому корпусі, поповз по кімнаті, підбираючи невидимий пил…

За роботом волочився на тонкій паперовій смужці прилиплий цукерковий фантик.

Або не фантик.

Ліза ривком піднялася. Догнала робота, нечемно зупинила, придавивши ногою. Зняла з корпусу причеплене сміття: у зім’ятому папірці шматочок пластику із гребінкою на краю.

Вона вернулася до гнізда робота, засунула руку в нору. Намацала схованку. Витягла жменю зім’ятого паперу; по чистій підлозі розсипалися, наче конфетті, шматочки пластику: зовнішні носії інформації, автономні від системи «Променя».

— Промінь! Що це?!

— У мене немає відповіді на твоє питання.

* * *

Він зберігав деяку інформацію таким чином, щоб Промінь не міг її прочитати. Ця людина була Тролем за покликанням.

Ліза дала Променю запит на інтерфейс для прочитання мікрочіпів. Природно, роз’єми знайшлися одразу, в апартаментах, біля того самого ліжка, на якому Троль помер.

Окремі файли. Судячи з дат — передостанній і останній рік його життя. Екзотичні рецепти, музика, страшнуваті графічні замальовки, місцями анімовані, місцями навіть талановиті, і серед них раптом — великим планом Максимове лице.

Він зліпив цей ролик без особливої фантазії, навіть Максимові губи ворушилися не до ладу. Ліза, тоді дитина, не надала цьому значення, просто не помітила. Троль давно вмер, його тіло спалили; як би хотілося Лізі вбити його ще раз і ще. Убивати його щосекунди.

— Лізо, у тебе дуже високий пульс, підвищився кров’яний тиск. Потрібна допомога?

— Ні… Промінь. Прибери із загального доступу мої останні звернення, і ліквідуй їх.

— Зберегти резервні копії?

— Ні.

* * *

Полегшення прийшло потім. Вона усвідомила: минулі кілька років її світ був хворий. У боці світу зяяла діра, чорна, нерівна, і тьма за цією дірою приховувала моторошні таємниці. Ліза відчувала чужий погляд і чужу присутність, чужий вплив і незрозумілу чужу волю, а все тому, що повірила розіграшу старого мерзотника.

Тепер її світ поліпшився й повернув гармонію. Є Старт, є Прибуття, і є політ. Є рух, є надія. Там, куди вони летять, початок і кінець подорожі поєднаються в одній точці, і більше не буде мертвих, а тільки живі.

ДЕНИС

— Доброго ранку, учасники експерименту. Вітаю: сьогодні п’ятнадцятий день нашої програми. Населення на кораблі — п’ятсот шість осіб. Щастя 37 %, Цивілізованість 57 %, Осмисленість — 87 %.

— Ти втратив відсоток осмисленості на своєму впливі, — жовчно зауважив Славік. — Пошукай у кишенях, може, десь завалявся.

Денис не піднімав очей від свого телефону: позиції в рейтингу не змінилися.

— Моя черга, — сказала Еллі. — Я беру хід.

— Ні, я беру хід, — Славік покосився на Дениса. — Голосуйте.

— Я за Славіка, — Марго безтурботно всміхалася. — А ти, Денисе?

Він мовчав секунд тридцять. Усе має свою ціну.

— Я за Славіка.

Еллі підстрибнула на стільці:

— Що?! Сцикун!

Славік усміхнувся:

— Ти й справді не дурень… Промінь, диктую умову: з моменту, коли населення перевищило п’ятсот осіб, баланс виробництва й споживання порушено. Корабель не справляється. Хай вони заощаджують продукти, електрику, повітря…

— Вплив прийнято, — після паузи відгукнувся Промінь. — Здійснюю.

* * *

— Ти боягуз, — сказала Еллі. — Думаєш, він тебе вибере після фіналу? Надійся далі. У тебе був шанс.

— Еллі, у мене є шанс. І є план. Якщо ти зараз почнеш ламати йому стратегію — усе зіпсуєш. Треба дочекатися, поки прилетить «чорний лебідь».

— Що?!

— Той, хто грає проти нас… або ті, що грають. Вони ходили двічі, обов’язково походять утретє. А коли Славік облажається…

— Ти вже облажався! — викрикнула вона. — Бла-бла-бла… Усе з тобою ясно.

І, вже йдучи, вона вирішила його «добити»:

— Ти ніколи не вернешся додому. Забудь, ти не впорався. Твій опікун навіки — дядько Роберт.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

— Я тебе знайду і вб’ю, чуєш, Промінь?!

Ліза сповільнила крок. У навчальній кімнаті хтось був, хтось залишився після занять і тестування, і це не був дорослий. І він плакав.

— Я знайду, де ти ховаєшся. Я тобі помщуся, ти злий, бридкий… несправедливий…

Ліза безшумно вернулася в коридор, відійшла на кілька кроків і збила на підлогу бляшану статуетку, яку торік спаяв Адам власними руками. Статуетці було байдуже — вона падала багато разів, з пречудовим гуркотом.

Ліза поставила статуетку на місце. Зайшла в навчальну кімнату. Сезар устиг схопитися з підлоги й витерти сльози, але це й усе, що він устиг.

— У тебе щось болить? Ти вдарився?

Сезар похмуро похитав головою.

— Тоді чого ти розклеївся? — вона підійшла й звично опустилася на одне коліно, так, щоб очі виявилися на одному рівні з очима невеликої п’ятирічної дитини.

— Що сталося, Сезаре?

— Промінь мене не любить.

— Чого ти так вирішив?!

— У нас були тести. Мішель у першій групі, вона впоралася. А в мене — недостатній… інтелектуальний… розвиток.

І він заридав, не стримуючись, у нього не лишилося сили, щоб витримати це горе.

— Усі іноді помиляються, — вона говорила впевнено й м’яко. — Потім виправляють помилки. Так усі люди дорослішають! Ти заново напишеш тест…

— Сказали, тільки через рік. Сказали, ми з Мішель будемо вчитися в різних класах… Вона розумна, а я дурний. Чому Промінь так зробив?!

— Промінь не міг цього зробити, він тільки штучний інтелект, він…

— Так, це він! Промінь скрізь, з усіма говорить… Гасить світло, вмикає повітря… Це він зробив так, що я дурень і погано пишу тести!

Ліза обняла дитину, притулила плечі, що стрясалися від сліз, до себе:

— Ні, ти не дурень. Ти молодець. Тест — це тільки маленька сходинка, наступного разу ти її переступиш, а поки що — подивись навколо, скільки всього є гарного. Ви з Мішель будете в різних групах, ну то й добре: у неї будуть свої друзі, а в тебе свої, ви їх перезнайомите, буде багато друзів! Це ж чудово!

Вона заколисувала, присипляла, згадувала Маріїні руки на своїх плечах. То була велика жінка, видатна. Якби їй запропонували «конкуренцію» як основний виховний принцип — що б вона зробила на Лізиному місці?

* * *

— Кванти, ми робимо помилку. Ми повинні ростити наших дітей, як батьки ростили нас. Як рівних.

— Не дуже їм це вдалося, — зронив хтось із задніх рядів.

— Лізо, подивися навколо, — Софі провела рукою, наче екскурсовод. — Ти нічого не помічаєш?

Тьмяне світло. Вентиляція на мінімумі, повітря застоялося й місцями смердить. Відключено половину роботів-прибиральників, у коридорах пил і запустіння. Не працює три рекреаційки з чотирьох. Дорослим не дають фруктів — тільки дітям, раз на день, по скибочці або ягоді.

— Це наших рук справа, Лізо. Ми довели систему до такого стану! Ми безпорадні, нас бездарно виростили наші прекрасні батьки! Ти хочеш дітям схожої долі?!

— Ми не безпорадні, — злість додавала Лізі сил. — І ми не гірші за батьків. Ми впоралися з Аварією, про яку вони гадки не мали! «Променю» не вистачає енергії — не тому, що ми погані. А тому, що батьки, крім чудесних спогадів, залишили нам проблеми, і тепер ми повинні знайти додаткове джерело ресурсів. Після Аварії усе було набагато гірше, але ми впоралися, бо були згуртованою спільнотою. Чому наші діти повинні жити інакше?!

Ніхто не відповідав. Ліза роззирнулася: напівпорожній і напівтемний зал амфітеатру. Багато квантів на зв’язку віддалено, а дехто просто не дивиться — відпочиває, працює, няньчить дитину. Минув той час, коли триста людей ловили тут кожне її слово.

— Хто зі мною згодний? — запитала вона дуже сухо. — Промінь, статистику!

— З тобою згодні п’ятеро людей, їх немає в залі… Чотири людини. Ван змінив рішення.

— Ми ж домовлялися, Лізо, — немов просячи вибачення сказав Ілля. — Ми це вже обговорювали, і ти не набрала голосів…

— Тоді я не зможу більше бути провідним педагогом.

Йоко підняла голову:

— Ти що, нас шантажуєш?!

— Ні. Я не можу.

* * *

— Це емоційне рішення. Ти ніколи не вирішувала на емоціях!

Ліза бігла по стрічці тренажера — як колись з Марією. Тепер з нею поруч бігла Софі, знесилювалася — не могла витримати Лізиного темпу.

— Я не ставитиму оцінок і не вивішуватиму рейтинги, — сказала Ліза. — Я знаю, що я права, а ви ні… Я пошукаю аргументи. І закінчу інженерний курс, я обіцяла Ґреґові, що до старості вивчуся на інженера.

— До якої старості, тобі тридцять років! Стільки часу попереду!

— Наші батьки теж так думали, — сказала Ліза й додала ходу. Софі задріботала, перестрибнула на сусідню стрічку, сповільнила крок, відхекуючись, зупинилася…

Ліза на ходу наділа шолом віртуальної реальності.

І вдарив у лице вітер.

ДЕНИС

Щоранку, щойно розтуливши очі, він тягся до телефону. Дивився статистику, зміни за ніч: населення — 506. Щастя — 37 %, 39 %, 40 %. Цивілізованість 57 %, 63 %, 68 %. Осмисленість 88 %. 87 %. 89 %.

Денис чекав катастрофи. «Чорний лебідь» неминуче мав з’явитися втретє, тоді Славікова стратегія провалиться під гнітом нових несподіваних обставин. Що скоріше це станеться, то вищі будуть Денисові шанси перехопити ініціативу і в результаті перемогти. Але дні минали, Славік ішов від успіху до успіху, а злі слова Еллі луною звучали в Денисовій голові: «Твій опікун навіки — дядько Роберт!»

На шістнадцятий день експерименту населення на кораблі досягло п’ятисот десяти людей, і проблема нестачі ресурсів загострилася. Славік за допомогою Променя переконав квантів, що місце в ієрархії повинно мати матеріальне підтвердження. Якщо ресурсів не вистачає на всіх, їх треба справедливо розподіляти: розумним і успішним більше, дурним і невдахам менше. Чи то Славік був аж такий талановитий, чи то кванти виявилися хорошими учнями, але ідея пройшла на ура: кванти стали розподіляти ресурси залежно від особистих заслуг і навчальних успіхів дітей. Хтось обурився, Ліза звернулася до екіпажу, переконуючи вернутися до колишньої системи, але її не послухали.

Осмисленість виросла на два відсотки.

На сімнадцятий день експерименту чисельність екіпажу становила п’ятсот дванадцять людей. Еллі зажадала дати хід їй; на Денисів подив, Славік легко погодився. Еллі зажадала від Променя припинити зачаття на кораблі, й так перенаселеному. Осмисленість упала відразу на п’ятнадцять відсотків, Еллі оскаженіла й замкнулася у своїй кімнаті.

На вісімнадцятий день Марго про щось шепотілася зі Славіком за сніданком, і зненацька зажадала свого права на втручання, і Славік їй поступився. Денис чекав підступу, і не помилився. Марго, явно під Славіковим впливом, подарувала Променю ідею для квантів: відвідування рекреаційної зони — океану — по талонах. Талони видавалися за успіхи в роботі й навчанні, їх можна було виграти в лотерею. Осмисленість піднялася на три відсотки.

— Чого ви не цінували це, поки воно було доступне?! Свою волю, свою, бляха… рівність, так! Пафос оф, важілець униз… Чого ви такі виродки?!

Залишившись сам у своїй кімнаті, Денис розмовляв з квантами вголос. Що наочніший ставав успіх Славікової стратегії, то сильніше бісили Дениса змодельовані комп’ютером люди. Справжні б не купилися, казав він сам собі. Справжні люди, не віртуальні, знайшли б сенс життя у творчості, в любові, у вихованні дітей, у всьому, що у квантів уже було, було.

Він чекав «чорного лебедя», але нічого не ставалося. Денис дедалі більше переконувався, що той, хто грає проти них, чекає останніх днів експерименту — не залишить часу, щоб щось виправити. Можливо, вся метушня через рейтинг, надії Еллі, вичікувальна позиція Дениса — нічого не варті. Якщо перемоги не буде, рейтингом можна буде підтертися.

Увечері на дев’ятнадцятий день, коли Славік і Марго як завжди сиділи в джакузі біля басейну, примчала Еллі й без жодного слова почала топити Марго в теплій воді з пухирцями. Славік урятував Марго й майже без застосування сили, наче щеня, витяг Еллі, хоч вона й пручалася. Денис прибіг на крик, спершу нічого не зрозумів, потім перевірив рейтинг учасників у пам’яті свого телефону. Еллі втратила третє місце. Славік, мов шулер, «підсадив» Марго на третє, Еллі опустилася на четверте й, хоч особливого значення ця перестановка не мала, зірвалася й накоїла дурниць.

Потім їй стало соромно. Вона знову замкнулася в собі, і вранці на двадцятий день не з’явилася в офіс о десятій, до початку роботи.

Іти на переговори довелося Денисові. Він, як дурень, довго стояв під дверима, повторюючи ті самі, давно протухлі аргументи: треба продовжувати. Ще нічого не закінчилося. Ті, що грають проти них, зроблять свій хід, осмисленість упаде, за решту днів Денис верне собі лідерство, верне квантам утрачений сенс і верне Еллі надію одержати її приз.

Він сам собі не вірив, слова звучали непереконливо й банально. Еллі, зрозуміло, не відповідала. Денис почав відчувати нездорову лихоманку — на відміну від м’якотілої Марго, якій, до того ж, було, що втрачати, Еллі цілком могла впертися й погубити їх усіх. Подумаєш, навчальний ґрант. Невелика ціна, порівняно з іншими.

Денис вернувся в офіс. Славік усе зрозумів з одного погляду, і встав. Денису стало гидко й липко на душі; він сказав крізь зуби, що не допустить насильства, хоч усі розуміли, що це блеф. Славік доброзичливо кивнув і запропонував іти разом. Денис пішов, долаючи нудоту: просто для того, щоб бути поруч і створювати ілюзію контролю.

Славік крикнув Еллі, щоб та не стояла під дверима, примірився, розбігся й не те що виламав — просто зніс двері з петель разом із замком. У тій самій кімнаті, де Денис уперше в житті переспав з жінкою, на підлозі під фальшивим вікном сиділа Еллі в рожевій піжамі. Усміхалася моторошною неприродною усмішкою, дивилася скляними очима. Славік поставив виламані двері до стіни:

— Ходімо.

Еллі наче не чула його. Мигцем подивилася на Дениса і відвернулася. Славік підійшов до неї, Денис стис кулаки; Славік підхопив Еллі під пахви й закинув на плече, як людожер здобич.

— Обережніше! — дзявкнув Денис.

Вийшовши з кімнати, Славік перехопив Еллі зручніше й так, босу, в піжамі, відніс в офіс. Марго відвела очі. Славік звалив Еллі на її місце біля стола. Вона залишилася сидіти, завісивши лице розпущеним темним волоссям.

Календар експерименту на великому екрані змінився статистикою: Населення — 512. Щастя — 43 %. Цивілізованість 71 %. Осмисленість 77 %.

— Промінь, ми готові до впливу, — спокійно, майже весело повідомив Славік.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

— …Ні мене, ні вас тоді не було на борту Променя, але все-таки ми вже були.

— Не було! — вліз семирічний Антоша, найбалакучіша дитина, яку Ліза коли-небудь зустрічала в житті. Восьмирічні брати, що сиділи поруч, штовхнули його з двох боків, закликаючи до порядку.

— Були, — Ліза всміхнулася. З цієї історії вона завжди починала свої казки, але розповідала щоразу трохи по-новому, щоб вони, знаючи все наперед, не нудилися. — Що таке квант?

— …Це часточка світла. Це доросла людина, яка живе на Промені. Це…

— Неподільна величина у фізиці, — сказав Адам.

Останнім часом син Йоко вирізнявся із загальної дитячої компанії — у свої десять років здавався підлітком років тринадцяти. Сам наполіг, щоб його перестали вносити у загальний рейтинг успішності — фора у два роки, яку він мав унаслідок віку, давала перевагу навіть перед чудо-дитиною Мішель, і та дедалі більше нервувалася, коли виявлялося, що Адам у рейтингах не за, а попереду неї. В Адама була золота зірка, нагрудний знак, який вручали тільки відмінникам і тільки за особливі заслуги, але він не надів її ані разу. Рік тому він спитав у Лізи, які науки треба вчити, щоб стати космофізиком — хоч міг би запитати в Променя. Ліза цінувала його довіру.

— Ви маєте рацію, ви всі по-своєму маєте рацію. Промінь — потік квантів, але промінь — ще й електромагнітна хвиля. Ми — кванти, кожний по собі частка, особистість, але не тільки. «Промінь» має квантову й хвильову природу; «хвиля» — це наша система цінностей. Цивілізація. Легко зберігати вогонь у величезному багатті, а спробуй зберегти його в єдиній вуглинці на вітрі. «Промінь» — тонка тріска, що несе вогонь крізь холод, порожнечу, темряву…

Їм стало нудно — усім, крім Адама. Ліза всміхнулася:

— Ну, а тепер казка. На одному кораблі жила собі дівчинка…

Високо над головою погойдувалися, як ліани, мотузяні сходи й трапеції. Діти сиділи на м’якому покритті гімнастичного залу, і деякі, найвразливіші, вже готувалися затискати долонями вуха.

* * *

— Мішель теж хоче слухати твої казки.

— Нехай приходить.

— Вона каже, що навколо тебе збираються невдахи. Я, наприклад…

— Вона сама собі ворог, Сезаре. Але вона вільна, не хоче приходити — нехай не приходить.

— Лізо… а що сталося з Адамовим батьком?

Вона неуважно подивилася на хлопчика, який ішов поряд по зовнішній вулиці-стежці навколо вежі.

— Він умер, ти ж знаєш.

— Чому? Ми знаємо, що Ґреґ пожертвував собою заради того, щоб ми всі могли народитися.

— Так…

— Адамів батько теж пожертвував собою? Я питав у Променя, він сказав — «інформація для повнолітніх»…

— Знаєш, — сказала Ліза. — Я думаю, що… з Адамовим батьком сталася біда. Як у моїх казках, коли відкривається таємний люк…

— Ні-ні, — Сезар зіщулився. — Твої казки — це ж вигадка, так?

В останньому питанні пролунала надія.

— Біда — не вигадка, — сказала Ліза. — Вона може статися з будь-якою людиною, найсміливішою. Адамів батько загинув. Але ніяке лихо не скасує того, що ми мчимо крізь порожнечу зі швидкістю світла, до точки, в якій усе вирішиться — до Прибуття. До точки, де всі живі.

Поклала долоню на чубату русяву голову — і згадала, як куйовдила цупке чорне волосся маленької Йоко.

ДЕНИС

Він прокинувся, ніби його вперіщили по потилиці. Звук? Щось було, тепер стихло, що ж таке він почув у сні?

Тиша в кімнаті і у всьому котеджі. На годиннику — на екрані смартфона — шість хвилин на першу. Це не землетрус — тут не трясе. Але щось сталося.

Він устав, натягнув штани, запхнув босі ноги в кросівки. Накинув сорочку, поклав телефон у задню кишеню. Вийшов з кімнати, щосекунди прислухаючись. Тиша.

По сходах він зійшов на перший поверх, і вже було переконався, що йому приснився кошмар, і можна вертатися в ліжко. Легкі кроки простукали наприкінці коридору, і стихли. Людина бігла босоніж, і це був хтось легкий, легший за Дениса. Отже, Марго.

Годину тому, коли він пішов спати, Марго й Славік сиділи в джакузі, підсвічені знизу, і хіба що не цілувалися відверто. Денис міг тисячу разів повторювати собі, що не має права судити, і тим більше осуджувати, але дивитися, як Марго прокладає собі доріжку до перемоги, було страшно й соромно. Тоді він вернувся в кімнату, взяв папір і олівець, став накидати стратегію, вже не надіючись на «чорного лебедя», напролом: що робити з екіпажем «Променя», як вивести його з-під Славікового впливу. Читав книжки, дратувався й нічого не розумів, заснув носом у томик Сартра…

І прокинувся, ніби його вперіщили по потилиці.

— Хто тут?

Ванна джакузі кипіла бульбашками, мов пекельний казан. Усередині нікого не було. Денис ступав по доріжці, по траві, по плитці…

Освітлений басейн був яскраво-блакитний, як полудневе небо. У самому його центрі лицем униз лежало людське тіло — темна шкіра, червоні плавки. Під Денисовими ногами захрумтіли уламки скла…

Він стрибнув, як був, в одязі й кросівках. Підхопив тіло у воді й потяг на мілку частину басейну. Тут звалив на плече. Славік був дуже важкий, у Дениса підгиналися коліна. Він перевалив нерухоме тіло на край басейну. Напівзаплющені очі, сіре обличчя: Славік був мертвий.

Денис закричав. Кулаком ударив по лицю мерзотника, що провалив усе, що занапастив усіх. Експеримент закінчено. Промінь не допустить до впливу трьох учасників за відсутності четвертого.

Біль у руці вернув Дениса до тями. Надриваючись, він перекинув потопельника через коліно, лицем униз, дотягся до мокрого роззявленого рота й, здригаючись од огиди, намацав корінь язика.

Мить здавалося, що все, можна не турбуватися, цей мрець не оживе. Але через секунду Славік сіпнувся, забився й вивергнув з себе воду, воду, воду, залишки піци. Денис відсмикнув забруднену руку, готовий відрубати її — або вимити негайно. Славік закашлявся, захрипів, Денисові здалося, що зараз він упаде мертвий і вже ніколи не встане…

Славік дихав.

* * *

Телефон, побувавши в басейні, продовжував працювати. Чудовий пристрій. Не б’ється, не тоне.

Еллі примчала через хвилину, в піжамі і в кросівках. Денис за цей час застосував на практиці все, що знав про першу допомогу після потоплення. Знав і вмів він чимало, але якби Славік провів у басейні хоч на півхвилини довше, всі навички пішли б котові під хвіст. Денис устиг вчасно: тепер Славік сидів самостійно й сопів, тримаючись за голову. На його кучерявій маківці була розсічена шкіра. Відкашлявшись, відплювавшись, він повторював тільки один вигук:

— Бля!

Еллі оцінила видовище, не стала хвалити Дениса, не стала ні про що питати — мовчки склала руки на груди, як Наполеон. Після всіх принижень побачити Славіка в такому жалюгідному вигляді — від такого подарунка не відмовиться навіть імператор.

Денис підняв з мармурової підлоги відколоту шийку пляшки. Озирнувся: навколо порожньо, підсвічені басейн і джакузі, у котеджі світяться службові вікна коридорів та холів.

— Бля, — буркнув Славік.

— Ой хто ж це в нас такий мокрий, — співуче заголосила Еллі. — Ой хто ж це такий жалюгідний… А кого ж це шльондра вгатила по голові пляшкою й скинула в басейн? А не водися зі шльондрами, Славік! І не забудь потім перевіритися на гонорею…

— Заткнись, — не витримав Денис.

— Бля! — повторив Славік і часто закліпав. Поводив руками перед лицем, наче відганяючи каламуть.

— Славік? — похоловши, покликав його Денис.

Той усміхнувся — широко, дурнувато. Розгублено. Еллі й Денис витріщились одне на одного. Еллі роззявила рот, затулила його долонею…

І шалено застрибала на краю басейну, наче на дискотеці під дозою «екстазі»:

— Дисоціативний розлад ідентичності! Дисоціативний… паскуда, гад… так тобі й треба… розлад ідентичності!

Денис підійшов до Славіка, опустився навпроти, зазирнув у очі:

— Славік, як ти?

— Бля…

— Що тут було, розкажи нам? Як ти впав у басейн?

— Не пам’ятаю, — він знов розтяг губи. — Купався… Може, пірнув з бортика, стукнувся головою… Голова тріщить. Тут точно немає випивки?

Він говорив швидко, уривчасто, і ні разу не заїкнувся.

* * *

— Марго, відчини.

Розпачливий плач за дверима:

— Вибач… Не можу… Я хотіла врятувати Ігоря. Я знаю, який це має вигляд збоку. Мені було гидко… соромно… Я думала — заради Ігоря… А коли цей гад… поліз мене лапати, у мене… всередині наче… зірвалося. Тепер усе, кінець, усе закінчилося, я вбила не цього гада, я вбила Ігоря-а!

І вона завила так моторошно, що в Дениса втягнувся живіт.

— Марго, — сказав він як міг м’яко. — Славік живий.

Виття урвалося. Настала тиша й це вже було трохи краще.

— Ми з Еллі його витягли, — обережно продовжував Денис. — І він тепер… він нічого не пам’ятає, у нього змінилася особистість. Він тепер той Славік, який був на самому початку. Який…

Він хотів додати «який тебе зґвалтував», але прикусив язика.

За дверима не дихали.

— Я тебе можу зрозуміти, — заговорив Денис через силу. — Ми всі на межі. Тож не влаштовуймо розбір польотів. Ти хочеш, щоб вижив Ігор. Я хочу вернутися додому. І в нас з’явився шанс, ми його не проґавимо, так?

Відчинили двері. Марго випала з кімнати, наче в неї підкосилися ноги. Обхопила Дениса за шию:

— Ти людина. Інший би ноги об мене витер… а ти…

І, обнявши його, знов гірко заридала.

* * *

— Я прийшла до тебе спати, у мене двері знесла ця… тварюка.

Від Еллі пахнуло хорошими парфумами. Раніше запах був інший. Вона побачила його погляд і засміялася:

— Це улюблені. Тільки на свята.

— Ще не свято. Ми ще не перемогли.

— Свято, свято, ти не розумієш… Як же я ненавиджу… ненавиділа цю тварину. А тепер він шкіриться й трохи що слину не пускає. Ідіот.

— Не обманюйся, він тепер дурень, але не інвалід же. І сила при ньому, той самий бичок.

— Сила, — Еллі впала в крісло, — не в біцепсах, ти ж розумієш… Ох, як мені подобається дивитися на його нинішню пику. «Бля»… — Еллі дуже смішно зобразила Славіка, але Денис не всміхнувся:

— Ми не знаємо, як і чому його особистості міняються місцями. Нічого не можна гарантувати.

В Еллі витягнулося лице:

— Та ти що?! Стрес же, це і їжачкові зрозуміло! Коли він зґвалтував Марго й побачив нашу реакцію… поліз бити дзеркала в спортзалі… це запустило процес. Коли Марго його оглушила й утопила — це спровокувало зворотний процес буквально миттєво. Більше ніякого стресу для Славіка! Будемо з нього порошини здувати, нехай буде спокійний. Повний релакс, залишилося десять днів… Усього десять! І воля!

— Я на другому рядку рейтингу, ти на четвертому, — нагадав Денис. — Є ідеї?

Еллі стисла губи:

— Нам є чим дорікнути одне одному, це так. Але… добре, по-чесному. Я з четвертого місця вже не піднімуся. Уся надія на тебе. Якщо в мене будуть слушні ідеї — а вони будуть! — я їх тобі віддам, задарма, за дякую… За твою обіцянку вибрати мене. Ти ж, на відміну від усіх тут, дотримуєш слова. Ти чесний, справжній… гідний хлопець. Якщо такий, як ти, пообіцяє, я повірю.

— «Вже тисячі разів повторювали світу, — сказав Денис, — що лестощі шкідливі і гидкі…»

— Обіцяй.

— Не буду, — Денис знизав плечима. — Ну що за дитячий садок. Я виберу, як вважатиму за потрібне.

Здається, Еллі чекала іншого. Вона звикла домагатися успіху; досвід невдахи болючіше ранить того, хто прописався на верхніх рядках рейтингів. Вона відсахнулася, закрилася в собі, відвернулася. І через кілька секунд підняла очі:

— Річ не в ґранті. Річ… у мені. Я, розумієш, відмінниця з першого класу. Мені дуже хотілося, щоб мати мене любила, скільки себе пам’ятаю — я над цим… працювала. Але не вийшло. Олімпіади, секції, спорт, музика — лізла всюди сама, вона мене не змушувала. Дають табелі в музичній школі, першими викликають відмінників… А її немає в залі. Я в третьому класі, біла блузочка, пишна спідниця… «Поздоровляємо, Оленко, ми такі раді за твою маму…»

Вона говорила, дивлячись убік, без хизування, без емоцій, узагалі без спецефектів.

— Потім вона вийшла заміж удруге. За гарного мужика, лікаря, китайця. Я була у восьмому класі. І от вітчим, уявляєш, почав ходити на мої нагородження, питати, що за олімпіади… Влаштував у квартирі місце для моїх медалей, грамот, кубків, усього цього мотлоху… І я, як підірвана, старалася вже для нього.

— Еллі, — обережно сказав Денис. — А ти впевнена…

— Дослухай! У десятому класі в мене сталася любов. З учителем.

— Що?!

— Так-так, я дурна. Знаю. Я вірила, що ми будемо тепер усе життя разом. Потім усе викрилося, він утік, щоб не посадили. Ні слуху ні духу, природно. Уся школа в курсі, батьки, зрозуміло, теж. Мати просто сказала мені, що думає про таких, як я. А вітчим…

Вона замовкла, ніби рот їй заткнули кляпом. Затамувала дух. Мовчала кілька хвилин. Денис чекав.

— Одно слово, — сказала Еллі іншим голосом, на октаву вище. — Якщо я вступлю в Пекінський університет, і вони обоє побачать, що я… змогла це зробити… то це буду я, якою себе пам’ятаю. Якщо ні — це буде аморфна чужа дівка, не я. Шльондра й ледарка, якій за кокетство ставили відмінні оцінки… з першого класу.

— Слухай, це травма. Еллі, ти воюєш з примарами. Тобі байдуже, що вони про тебе подумають.

— Моя люба мама? Вітчим, який замінив батька?!

— Так! Хоч ти вивернись навиворіт, хоч полети на Місяць без скафандра, вони не оцінять! Вони або приймуть тебе, або… змирись, ніколи не приймуть, але при чому тут навчальний ґрант?!

— Я піду, — Еллі встала.

Він наздогнав її у дверях. У нього зовсім не було досвіду, зате він знав, що таке бути любленим, а вона до своїх сімнадцяти років, схоже, тільки здогадувалася.

* * *

О пів на четверту ранку він прокинувся. Еллі підключила свій телефон до його зарядного пристрою, і, лежачи в ліжку, переглядала статистику «Променя». Синювате бліде світло заливало її лице знизу, їй це на диво личило: і загострені вилиці. І втягнуті щоки. І круги під очима.

— Що там? — пробурмотів він спросоння.

— Вони стали щасливіші. Осмисленість — сімдесят дев’ять.

— Чудово. Що ближче до Прибуття, то буде легше.

— Можеш вибрати Марго, — сказала вона, не відриваючи очей від екрана. — Я зрозумію.

Він потягся й поцілував її. Вона впустила телефон на килим біля ліжка.

Якби хтось напередодні сказав йому, що він може бути щасливий тут, у цьому будинку, в цій кімнаті — він би луснув зо сміху й заплював би співрозмовника жовчю. Але щастя, як і сенс життя, пов’язані з реальністю не прямо, мотузкою — а побічно. Запахом. Димом.

* * *

— Вітаю вас, учасники експерименту.

Після інциденту на краю басейну Марго неначе поменшала на зріст. Коротке світле волосся трохи відросло, і вже не стирчало їжачком — поникло. Денис почував до неї жаль, зневагу й побоювався: як триногого чужого хом’яка, який, можливо, хворий на сказ.

— Ми приступаємо до третьої, заключної декади. Зверніть увагу на статистику: Населення — 512. Щастя — 46 %. Цивілізованість 75 %. Осмисленість 77 %.

Славік, розгублено всміхаючись, сидів на своєму місці. Еллі милувалася ним щосекунди — не могла стриматися, сиділа з мрійливим виразом на обличчі.

Денис і Еллі провели прекрасний ранок, валяючись у ліжку й по черзі запускаючи чайник — той кипів разів п’ятнадцять. За п’ять хвилин до початку чергового впливу вони без чаю, душу й сніданку подалися в офіс, і вже на сходах Еллі поставила питання, яке її гнітило:

— При вашому розриві в рейтингу зі Славіком… Що ти можеш зробити, щоб дорости до нього?

— Мені не треба до нього доростати, — безтурботно відгукнувся Денис. — Це він нехай гримнеться.

Еллі не зрозуміла, але, довіряючи йому, промовчала.

Марго з першого погляду оцінила стосунки Еллі й Дениса, і ще більше занудьгувала:

— Я готова впливати. Промінь, я готова впливати.

— Славік теж готовий, — миттєво парирував Денис. — Так, Славко? Якщо що, ми з Еллі за тебе…

Еллі стривожилась, але нічого не сказала.

— Я готовий, — Славік подивився з тривогою. — Тільки що робити, я якось випав… із ситуації. У мене голова розбита, розумієш…

— Нічого страшного, — Денис доброзичливо кивнув. — Учора ти розповів нам свій план… стратегічний. А хотів ти зробити от що… — він підсунув Славікові аркуш паперу з текстом друкованими літерами, наче для дошкільняти.

— Промінь, моя черга, — тьмяним голосом нагадала Марго.

— Вплив здійснює учасник, за якого віддано голоси більшості команди.

Марго знітилася. Денис заохочувально всміхнувся Славіку.

— Промінь, — Славік читав, не відриваючись від папірця. — Вплив такий: енергетик Гнат Старостин виявляє джерело додаткової потужності під час перерахунку продуктивності кваркових… бля. Ну й заплутано все.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

Гнат був неуспішним тенісистом, поганим письменником і дуже слабким інженером. У всіх рейтингах він посідав останні рядки, але, на відміну від братів і сестер по нещастю, залишався до цього цілком байдужий. Мовчазний, похмурий, неохайний в одязі, рівний у спілкуванні з усіма, Гнат возився з розрахунками просто для розваги, заздалегідь знаючи, що нічого не вийде, і нітрохи через це не засмучуючись.

Коли одна з його моделей раптом виявилася робочою, Гнат нічого особливого не відчув — він був близький до того, щоб утилізувати розрахунки, як чинив з усіма попередніми невдалими моделями. В останню мить задумався й зрозумів, що, можливо, застосування його розрахунків підвищить продуктивність основного реактора в півтора рази. Нічого нікому не пояснюючи, він розіслав матеріали всім повнолітнім на кораблі і ліг спати.

Він не врахував того, що інформаційні ящики членів екіпажу були налаштовані на ранжирування повідомлень: перевага для відправників високого рейтингу. Тому Гнатова розсилка провалилася на самісіньке дно списків, ризикуючи нікому й ніколи не трапитися на очі, відлежатися в незатребуваній пошті належний час і бути вбитою при черговому чищенні скриньок.

Однак Ліза, що нехтувала системою рейтингів, як можна нехтувати живою істотою, побачивши в особистих повідомленнях Гнатові файли, відкрила їх насамперед. Її інженерної освіти вистачило якраз на те, щоб зрозуміти: тепер багато що зміниться, і, ймовірно, на краще.

Команда енергетиків «Променя», що звикла називати себе словом «еліта», на екстреній нараді була схожа на юрбу розгублених дітей: геніальна ідея прийшла з нижнього рядка рейтингу. Одразу провели перерахунок, Гнат злетів, як на ліфті, на вершину списку, одержав преференції у віртуальному центрі, спортзалі, ресторані, доступ до особистого 3D-принтера й пачку талонів на відвідування океану. Стенувши плечима, він залишив талони прямо на стежці біля входу в рекреаційку, і вони валялися там, поки робот-прибиральник не потяг їх у нору, на утилізацію.

Місяць пішов на підготовку й реалізацію проекту. До чергового Дня Старту Промінь запустив усі рекреаційні зони, додав функцій у модуль віртуальної реальності й випустив розширене меню для святкового столу: саме тільки читання цього меню змушувало дітей і дорослих облизу- ватися.

Гнат з прекрасною байдужістю відмовився від спроб його вшановувати. Коли йому надали слово перед усіма, він, звично смикнувши плечима, сказав три слова:

— Ваші рейтинги — лайно.

І сів на місце під негусті перелякані оплески.

ДЕНИС

Еллі притягла в його кімнату свої речі й художньо розкидала на кріслах. У ванній, на полиці й під дзеркалом, вона розставила креми, парфуми, мило, лосьйони, і запах кімнати невловимо змінився.

Вона повісила на сушарку для рушників свій купальник, тонкий, як павутинка.

Увечері, у халаті, з намотаним на голову махровим білим тюрбаном, вона переглядала статистику «Променя» на телефоні, і раптом її лице застигло:

— Осмисленість — 58 %? Це як?

— Ми трусимо нашу грушу, щоб з неї звалився Славік, який занадто високо заліз. Потім поправимо статистику, є час.

Еллі стягла з голови рушник. Вологе темне волосся розсипалося по плечах, поширюючи терпкий запаморочливий запах.

— Стривай, — вона відсунулася, коли він спробував її обняти. — Куди випарувався їхній сенс життя, майже двадцять відсотків?!

— Посипалася Славікова стратегія, — він тицьнувся носом у її вологе запашне тім’я. — Той сенс, який вони знайшли, змагаючись одне з одним за місце на драбині… надутий пузир. Ще не лопнув, але вже зморщився.

Вона відсунулася рішучіше, взяла його лице долонями — вузькими, теплими й теж запашними:

— Я надіюся, ти знаєш, що робиш, так, Денисе?

Він її поцілував. Питання й відповіді втратили значення.

* * *

— Вітаю вас, учасники експерименту. Сьогодні ви здійсните вплив на корабель «Промінь» двадцять другий раз. Для вашої зручності статистику відображено на великому екрані: населення — 512. Щастя — 47 %. Цивілізованість 76 %. Осмисленість 59 %. Рейтинг учасників має такий вигляд…

Славік з подивом втупився в екран — наче вперше бачив власне фото на першому рядку рейтингу. Порядок місць не змінився, зовні все залишалось, як і раніше, але Денис знав, яке нестійке було тепер Славікове становище. Один поштовх — і він злетить з першого рядка, мов осінній листок. Отже…

— Ми готові до впливу, — сказала Марго перш, ніж він устиг розкрити рота.

— Моя черга, — випалив Денис і обернувся до Еллі. — Ти за мене?

— Я за Дениса, — сказала Еллі, і в ту ж секунду Славік задумливо всміхнувся:

— Я за Марго. Це буде справедливо.

Денис стис кулаки, так що заболіли суглоби:

— Марго, послухай.

— Промінь, — сказала вона, користуючись перевагою нижчого рейтингу і не даючи Денисові вставити ні слова. — Я хочу, щоб корабель прискорився й досяг точки Прибуття не за дев’ять років, а за рік!

Еллі роззявила рота. Денис поперхнувся.

— Ваш вплив суперечить основним умовам експерименту, — м’яко повідомив Промінь. — Він не може бути прийнятий. За умовами програми наступну можливість впливу на екіпаж буде вам надано завтра, о десятій ранку.

Кілька секунд вони сиділи мовчки, усвідомлюючи те, що сталося, затримавши дихання, стиснувши пальці на краях стільниці. Голограма над столом мерехтіла, «Промінь» серед зірок здавався реальним і примарним одночасно.

Блимнув великий екран, відображаючи рейтинг учасників. Світлина Марго зісковзнула з третьої позиції на четверту, пропускаючи Еллі вгору.

Марго заплакала. Денис так звик до її сліз, що не відчув навіть тіні жалю — тільки відчужену злість:

— Задоволена?!

— Я хочу додому, — Марго витерла щоку тильним боком долоні, але сльози лились наче з відра, невпинно. — Я просто… хочу бути з ним поруч, коли він умре, тримати його за руку.

— А може, він і не вмре! — роздратовано вигукнув Денис.

Марго безнадійно похитала головою:

— Я думала, програма закінчиться за один день, і нас відпустять.

— А те, що ми всі програли б з такою статистикою…

— Мені яка різниця? Я вже програла.

Вона насилу піднялася, похитнулася, вхопилася за стіл. Автоматичні двері відчинилися, пропускаючи її. Славік здивовано дивився вслід.

— Славік, — м’яко покликав його Денис. — Чому ти сьогодні сказав, що ти за Марго?

— Вона мене попросила. А я… вирішив сказати, щоб їй було приємно.

— Більше так не роби, і знаєш чому? Якщо Марго зіпсує нам статистику, ти сядеш у тюрму. А ти ж цього не хочеш.

— Я думав… — Славік помітно сполотнів, кров відлила від щік кавового кольору, і вони стали майже сірі. — Добре, не буду, не буду…

Поморщившись, він торкнувся маківки, де кучеряве волосся злиплося від засохлої крові:

— У мене голова болить. Відколи я впав у басейн… Болить і болить. Чого це, га?

* * *

— …Але є й хороші новини.

Денис і Еллі сиділи в теплій вируючій воді, пригорнувшись одне до одного, злившись воєдино, ніби гарячий розпарений восьминіг.

— Я тепер на третьому місці, — з нервовим смішком повідомила Еллі. — Ти ж це мав на увазі?

— Я мав на увазі, що Промінь показав нам межі можливостей… наочно. Знаєш, я дуже надіявся, що в тих, хто грає проти нас, теж є межі.

Вона відсунулася, видерлася на бортик, сіла, відкинувши з обличчя волосся. Тонкі струмки води стікали з темних пасом, котилися по шкірі:

— Навіщо ти про це? Так було добре…

— Важливо розуміти. Якщо наш супротивник захоче запустити на корабель, наприклад, вірус кору, від якого вмре половина дітей — він одержить відмову. Немає простих рішень.

— Ден, — сказала вона жалібно. — Я хочу вірити, що все буде… усе обійдеться. А ти говориш мені про вірус кору.

— Вір, — він усміхнувся. — Шанси в нас є, і пристойні. Ми впораємося.

— Який сенс ти даси їм замість Славікової стратегії? Ну, не боротимуться вони за місце під сонцем… під лампою. Ну, все у них є, ситі, задоволені, як після Старту… А сенс їхнього життя тепер буде — в чому?

— Елементарно просто, — Денис теж вибрався з джакузі, сів на бортик, відчуваючи, як приємно холодить вітерець розпашілу спину й плечі. — Лежить на поверхні. Гармонійно випливає з самої природи експерименту. Я знаю, Еллі, знаю, в чому сенс їхнього життя!

Він засміявся, щастя розпирало його, мов повітряну кульку — тепле повітря. Еллі дивилася на нього, він бачив себе її очима — найрозумніший, найсильніший, найкращий у світі чоловік. Дорослий. Великодушний.

Щастя — сто відсотків. Осмисленість — сто відсотків. Цивілізованість… гаразд. Сьогодні Денис поводитиметься, як дикун.

Непристойно щасливий, балакучий, ненажерливий, жадібний до ласки дикун.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

Мішель дочекалася, коли в гімнастичному залі нікого не залишиться, прив’язала скакалку до турніка, а другий кінець стягла петлею. Промінь, самонавчальний штучний інтелект, відреагував не вчасно, як з Лізою, і не запізно, як у випадку з Роджером. Він відреагував з випередженням, тому за мить до того, як Мішель відіпхнула ногою гімнастичний куб, у зал увірвалися Йоко, Софі, Ілля, Сашко-другий і Ліза.

Жодних питань, жодних докорів, Сашко узяв дочку на руки й відніс у лісову рекреаційку, і там носив по стежках між соснами, у густому запаху трави та хвої, під шум далекої річки, чотири години без упину. Софі йшла поруч і держала дочку за руку. Стемніло, дзвякали жаби в грузькому болітці коло берега, але Мішель не розслабилася, не заридала й не попросила прощення. Вона замкнулася й сховалася в собі, наче сонна, і Лізі дуже не сподобався такий розвиток подій.

О другій годині ночі Мішель розплющила очі й розліпила губи, щоб передати Променю: вона хоче говорити з Лізою. Ліза з’явилась одразу — серед ночі, в кімнату Мішель, де не було нічого дитячого: відверто аскетична обстановка, письмовий стіл, особистий термінал, гімнастичний тренажер. Усі стіни в почесних знаках, значках, символах, сертифікатах, і старий малюнок у кутку: висока драбина, маленька Мішель на верхньому щаблі, нижче Адам, ще нижче — друзі й приятелі, а облич тих, хто аж унизу, неможливо роздивитися.

— Лізо, допоможи мені.

— Ти не розумієш, навіщо тобі жити. Це можна виправити.

Очі Мішель, раніше каламутні, трохи прояснилися:

— З тобою було те саме. Ти мене не лаятимеш.

— Не лаятиму. Але мені було п’ятнадцять років, а тобі ще немає дванадцяти. Ти зарані дебютувала, Мішель.

— У мене найранніший розвиток на кораблі. Я проходжу університетську програму з хімії та біології.

— Але ти не розумієш, навіщо тобі університетська програма.

— Це не життя, — уривчасто сказала Мішель. — Ще рік тому я боролася за кожний нагородний знак, за кожний пункт рейтингу навіть з плавання, навіть з бриджу, навіть з мови маорі… Не було ні хвилини вільної. Я втомлювалася, але не сумувала.

– І що змінилося?

— Навіщо ти питаєш? Знущаєшся?! Ти прекрасно знаєш, що змінилося… Усе це втратило значення. Рейтинги, щаблі… ну доберусь я до самого верху. Ну, всі мені поплескають, як сто разів уже плескали. І що?! Сезар, мій брат, не читає, не вчиться, цілими днями грається з малолітками. Він плаває, як молоток, не грає в бридж, навчається за програмою для тих, хто на рік молодший, ніж йому належить за віком… Коли я спитала його, навіщо він живе, знаєш, як він на мене подивився?!

— Як на дурненьку.

— Як на ідіотку! Лізо, в чому я не права?! Я завжди радувала своїх батьків… Що більше вони пишалися, то сильніше мені хотілося бути кращою.

Ліза притулила руку до грудей — мимовільним рухом, ніби хотіла піймати долонею серце, коли вони стрибнуло.

— Що з тобою? — Мішель злякалася.

— Нічого… Помилка передається через покоління. Ти не зобов’язана тішити батьків, Мішель. Ти тут не для цього.

ДЕНИС

Прикидаючись сплячим, ледь розліпивши очі, він спостерігав, як Еллі підколює волосся біля дзеркала, збираючи його у високу зачіску. Її лице, тепер відкрите, матове й бліде, стало суворіше й доросліше.

— Я бачу, що ти не спиш, — сказала вона, не повертаючись. — Жаль, що тут немає перукарні. Я дозріла для ультра-короткої стрижки.

— У тебе таке класне волосся. Навіщо стригтися?!

— Ось ти й вторгся в мої межі, — сказала вона чи то жартома, чи то серйозно. — Стригтися чи ні, вирішую я і тільки я, не намагайся нав’язати мені своє бачення.

Вона заколола останню шпильку. Покрутила головою, оцінюючи зроблене.

— Добре, — сказав він, здивований і присоромлений. — Більше й не намагатимуся. «Свобода — універсалія культури суб’єктного ряду, яка фіксує можливість діяльності й поведінки за відсутності зовнішньо постановки мети».

— От-от, — вона покосилася на нього через дзеркало. — Твої поради й емоційні оцінки — спроба зовнішньої постановки мети, а це обмежує мою свободу… Вставай, ледарю. Сьогодні я хочу спокійно поснідати — без поспіху, не обпікаючись кавою. Доженеш мене в буфеті!

І вона вийшла, залишивши після себе шлейф терпкого трав’яного запаху.

* * *

— Доброго ранку, учасники експерименту. Сьогодні ви здійсните вплив у двадцять третій раз. Ознайомтеся зі статистикою, перш ніж вирішувати.

Засвітився великий екран: населення — 512. Щастя — 49 %. Цивілізованість 80 %. Осмисленість 45 %.

— Кволі якісь наші пупси, — сказав Славік, і обережно торкнувся маківки, де в чорному волоссі білів пластир, схоплений пов’язкою-сіточкою. — Але ми ж їх прокачаємо, так?

— Так, — Денис сів прямо, розправив плечі, весело подивився на Еллі. — Промінь, ми готові…

— Ми готові до впливу, — голосно сказала Еллі й розтягла губи в нервовій, напруженій усмішці.

Денис не зрозумів:

— Стривай… це ж я ходжу!

— Я ходжу, — сказала Еллі, і в неї судомно потягнуло вниз куточок рота. Вона на секунду прикрила губи кінчиками пальців.

Денис ошелешено вдивлявся в її лице — відкрите, матове, нове, чуже. Мабуть, треба було щось сказати, але перш, ніж він устиг набрати в груди повітря, Марго підняла голову:

— Я за Еллі.

— Я за Еллі, — кивнув Славік. — Ми ж так домовлялися.

— Коли ви домовилися?! — видихнув Денис.

— Промінь, — Еллі міцно притисла долоні до матової стільниці. — Нехай розробники представлять квантам Перше Поселення — закінчений проект, кращий за колишній. Нехай кожний зможе вибрати собі житло на пагорбі, або в низині, на березі справжньої річки, уявити, як мінятимуться пори року, звідки візьмуться тепло, захист, комунікації… Нехай вони усвідомлюють, що Прибуття реальне, що воно близьке. Нехай згадають, навіщо затівався весь цей політ! Головна їхня цінність, головна мета їхнього життя тепер — Прибуття!

Вона слово в слово повторювала вчорашню захоплену Денисову промову — хіба що очистивши її од вигуків. У неї була блискуча пам’ять; учора, на краю джакузі, він розповів їй весь свій план на вісім останніх днів.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

– Ідемо на посадку. Промінь, як обстановка?

— Нормально. Усі двигуни працюють штатно. До посадки залишилося п’ять… чотири… три…

— Тримайтеся всі!

— Бабах!

— Промінь! Доповідай обстановку!

— Ми перебуваємо на поверхні планети. Через кілька хвилин я відкрию люки. Приготуйтеся, кванти: це Прибуття.

— До люка! Скоріше!

— Капітане, а де люк?!

— Та ось же, в стіні!

Сезар був у цій компанії старшим — дванадцятирічний, високий і великий, а із задоволенням грається з малечею. За це йому завжди дістається роль капітана; Сезар, і ніхто інший, навчив їх гратися в Прибуття, і багато днів їм не набридала ця гра, обросла новими деталями, устояна, як ритуал — і щоразу по-своєму драматична.

— Я бачу! Подивіться туди, ліворуч! Я бачу величезний ліс у цьому… в обрії!

— Не в обрії, а на обрії…

— Я бачу воду! Це океан!

— Капітане, я задихаюся! Я вдихнула летючу тварину! Вона потрапила мені в горло…

— Промінь! Негайно медичну капсулу!

Ліза ставилася до цих ігор серйозніше, ніж самі діти. У момент справжнього Прибуття все буде інакше й по-іншому, але те, що вона спостерігала зараз, було моделлю майбутнього, вольовим прагненням великої мети.

— Не шкодуєш, що не народила своїх? — запитала якось Йоко, заставши її на ігровому майданчику з мрійливою усмішкою на обличчі. І Ліза щиро не зрозуміла. Вони були для неї «свої» — усі, від підлітка-Адама до найдрібнішої малявки, двісті одинадцятеро дітей «Променя». Правда, старші вже не граються в Прибуття так самовіддано, як уміє це робити Сезар.

— Спускайте транспорт! — керував дванадцятирічний капітан, прикладаючи до очей важкий пластиковий бінокль. — Я бачу прохід між горами, там ми влаштуємо перший табір! Так, кванти?

— Та-ак!

— Бачиш, — сказала Ліза неголосно, так, що за вереском малечі ніхто не міг би її почути. — Я б хотіла бачити в дитині продовження тебе… не мене, я не настільки себе люблю. Я розумію, що відображаюся в них — не в лицях, а в їхньому майбутньому, в рішеннях і вчинках, як мимоволі відображається Марія у всьому нашому екіпажі. Якби ти відображався в нашій дитині, Ґреґ, я так само тужила б, тому що ніхто не може замінити тебе. Але якби я бачила в його обличчі — твоє обличчя…

— Ліза?

Вона озирнулася, мабуть, занадто різко. Адам зрозумів, що з’явився невчасно, і зніяковів:

— Промінь сказав, що ти тут.

— Ти хотів поговорити?

— Так, а що ж іще? — щоб подолати ніяковість, він їжачився й приндився, як справжній підліток. — Звісно, поговорити, не гратися ж з дітьми в Прибуття…

— Тоді ходімо, — сказала Ліза. — Не заважаймо людям майбутнього.

* * *

— Скажи мені, Лізо, яка ймовірність, що хтось із ваших… старших… доживе до Прибуття?

Видно було, що він готувався до розмови. Шліфував фрази. Щоб не тягти й не крутити, а зразу бути відвертим — до нетактовності. Вона прийняла його умови й не стала ні про що перепитувати:

— Наші батьки вмерли, проживши піввіку. Ми, за їхніми словами, повинні протягти довше. До моменту Прибуття мені буде сорок шість. Я побачу небо й океан. Поки що немає жодної передумови, жодного факту, щоб стверджувати протилежне.

— Але ваші батьки говорили те ж саме?!

— Ми — не наші батьки. Ми ніколи не будемо вам брехати. Принаймні на мене ти можеш покластися.

І він повірив. Минуло кілька секунд — він розцвів, помолодшав, полагіднішав, великі губи розповзлися до вух:

— Лізо, в мене ще одне прохання…

— Так?

— Скажи Променю, нехай він дасть мені допуск до роботи із зоряними моделями. Тільки не по дитячих картах, не по навчальних.

— Добре. Тільки, знаєш, там фізика й математика теж не дитячі. Якщо побачиш, що не даєш ради — відклади, не витрачай даремно нашої енергії.

— Авжеж! — Адам підстрибнув, і Ліза вперше помітила, що він вищий за неї на півголови. — Промінь, ти чуєш?

Звук-підтвердження.

Адам утік, стрибаючи на гладенькій доріжці; Ліза подумала про Роджера: він міг би пишатися таким сином.

Зціпила зуби, перечікуючи слабкість, і вернулася до дітей на майданчик: ті вже що є сили будували Перше Поселення.

ДЕНИС

Збираючи речі, Еллі забула мереживний бюстгальтер, який упав за крісло. І тепер він валявся там, непристойно біліючи, його запах вивіювався, але ще жеврів. Денисові треба було його викинути, але він не міг себе змусити доторкнутися до цього мережива.

Еллі сказала: «Це нічого не значить, просто я хочу вирішувати сама, а не чекати чиєїсь ласки». Еллі сказала: «Я тобі довіряю, але я гравець, а не глядач». Еллі сказала: «Я ж бачу, як ти вічно їжачишся, дивлячись на Марго. Зізнайся: ти дав би себе розжалобити, і потім вибрав би її. А я не люблю, коли мене обманюють». За словами Еллі виходило так, що Денис уже вирішив її зрадити, і Еллі, рятуючись у безвихідній ситуації, нічого не могла вдіяти, крім як зрадити його першою.

Марго вона пообіцяла врятувати Ігоря — те, чого Денис ніколи б не наважився пообіцяти. Для дівчини, що втратила надію, одного слова Еллі вистачило.

Зі Славіком вона цілувалася. Денис сам бачив — у парку, в кущах, Еллі цілувалася зі слинявим, хтивим дурнем-Славіком, і той як нагороду передав їй право ходу, і передасть завтра й післязавтра.

А тим часом Денисова ідея, нахабно вкрадена, дала результати. До півночі осмисленість доповзла до шістдесяти п’яти відсотків, щастя — до шістдесяти. Еллі зарахувався успішний вплив, але вона як і раніше посідала третій рядок рейтингу, Денис другий, а Славік — перший.

Він узяв пачку паперу, нагострив ножем олівець, так, що грифель став гостріший за голку. Він хотів для розминки порозв’язувати старі задачі, підставляючи нові значення, але не міг зосередитися й малював хижі квіти, які поїдають хижих комах. Хижі кажани ковтали хижих мошок. Хижі мошки кусали хижих тварин незбагненного походження, але з голою і вразливою, як у людини, шкірою.

Денис згадав, що за минулі дні, відколи Еллі прийшла до нього в кімнату й заявила, що залишається — з тієї самої миті він не згадував про маму, про батька, про двійнят.

Так йому й треба.

* * *

— Треба поговорити.

Був ранок двадцять четвертого дня експерименту. Денис не спав ні хвилини, все навколо здавалося неприродним, світло занадто різким, звуки — приглушеними.

— Ми все обговорили, — вона дивилася за його плече.

— Не все. Ти не враховуєш, що Славік може повернутися в будь-яку секунду. Той Славік, справжній.

Вона кліпнула, одразу ж напустила на себе пихатий вигляд, але він уже бачив, що вона злякалася:

— Чого це? Стресів немає. Чи це погроза, і ти грюкнеш його пляшкою по кумполу?!

— Ти його слиниш, це теж стрес. А якщо гормони заграють, він затисне тебе в кутку й трахне — ого, уяви, як буде класно. Особливо потім, коли він скаже: «Дякую, Еллі… все було с-солодко»…

Вона вліпила йому ляпаса й відсахнулася. Денис криво посміхнувся:

— Сама розумієш, який це ризик. Ти, наче якась дурепа, зараз убиваєш себе, мене… Ну то зупинись, ідіотко! Дай мені зробити те, що я придумав, я, а не ти!

– Іди в сраку, — сказала Еллі, й очі в неї були скляні.

* * *

— Доброго ранку, учасники експерименту. До закінчення роботи залишилося так мало, що сьогодні ми почнемо зворотний відлік: сім днів до фіналу…

Населення — 512. Щастя — 60 %. Цивілізованість 80 %. Осмисленість 65 %.

— Чи ви готові здійснити вплив?

— Ми готові, — сказали Денис і Еллі одночасно.

— Кого підтримають учасники? — незворушно спитав Промінь.

— Я за Еллі, — заявив Славік, усміхаючись на всі свої білі зуби.

Марго подивилася на нього з тривогою, перевела погляд на Еллі, наче про щось питаючи. Еллі по-дружньому кивнула: мовляв, не сумнівайся. Роби, про що домовились.

— Я за Еллі, — сказала Марго тремтячим голосом.

— Промінь, — Еллі квапилася й забалакувалась, — підключи для них нову програму віртуальної реальності — висадка на планету в різних умовах. Нехай тренуються. Нехай дорослі граються в Прибуття, як діти, заодно фізично підкачаються… Це все.

— Прийнято. Виконую…

Денис дуже пишався цією вигадкою, простою і дієвою, і, можливо, талановитою.

На екрані здригнулися графіки, змінилися цифри — осмисленість зросла одразу на два відсотки. Еллі, заклавши за вухо темне пасмо, втупилась у свій телефон, на рейтинг учасників. Нічого не змінилося: вона, як і раніше, була на третьому місці, Денис на другому, Славік на третьому.

— А що, як ти неправильно порахувала? — тихо запитав Денис. — Залишилося всього шість днів. Не дотягнеш.

Вона подивилася з відвертою ненавистю — наче це він її зрадив.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

— Це точка, звідки ми всі прийшли. Звідси бере початок Промінь. Тут, у цій точці, інформація про майбутній світ: усе відомо. Усі, кого нема, насправді вже є…

Вона намалювала Землю — пальцем на піску, під шум океану.

— А це точка Прибуття, куди ми всі прямуємо. Це проекція наших дітей на майбутнє — ось вони, дорослі, на Землі. І з ними, в точці Прибуття — ми всі, і наші батьки, всі, хто був до нас і буде потім…

Вона нікого не змушувала слухати її. Кванти самі збиралися, знаючи, що вона йде на берег, і слухали, сидячи на піску, в тіні дощок для катання на хвилях.

Ліза з’єднала дугою дві точки:

— Прибуття дорівнює Повернення. Бути — не значить перебувати тут, можна перебувати деінде, але все, що було колись, нікуди не зникає, продовжує буття, і все, що є зараз, було завжди.

— Лізо, — сказала Йоко, — а можна, я викладу цей запис для всіх?

Ліза кивнула. Усміхнулася своїм думкам:

— Старт містить у собі Прибуття. Прибуття — це Повернення, проекція Старту, і так у кожний момент часу. А отже, смерті немає.

Над водою, розкинувши крила, нерухомо ширяли пелікани.

ДЕНИС

— Славік, ти знаєш, що таке дисоціативний розлад особистості?

Славік знудився й перестав усміхатися:

— Діагноз такий. Мені намагалися наліпити в дитячому будинку, там усім діагнози ліплять.

Вони з Денисом пропихкали дві години в тренажерному залі, возились би й довше, бо Славік виявився працьовитим і сумлінним тренером. Але травма давалася взнаки, і, поморщившись раз і вдруге, подержавшись за голову, Славік здався, дозволив себе вмовити, мовляв, на перший раз вистачить (Денис був упевнений, що завтра не встане з ліжка — кожний м’яз трясся й посмикувався).

Помившись у душі, посидівши в джакузі, вони тепер ніжились коло басейну. Поволі смеркало, під водою розпалювалися вогники. Ні друзочки скла не залишилось ні на бортику, ні на дні. Потужні фільтри прокачали в басейні воду, не залишивши ні крапельки крові.

— Насправді в мене діагнозу нема, я не божевільний і не недоумкуватий… А звідки ти це слово знаєш?! — Славік раптом насторожився.

— Ти сам сказав, — Денис не повів бровою. — На тому тижні. Не пам’ятаєш?

Славік насупився:

— Пам’ятаю, — сказав сварливо. — Усе я пам’ятаю, ти з мене дурня не роби…

— Не заводься, — Денис примирливо ляснув по мускулистому темному плечі. — Дурень би не був на першому рядку рейтингу… бачив?

Він підніс до Славікових очей свій телефон. Славік самовдоволено усміхнувся:

— Оце точно. Еллі теж каже: раніше, мовляв, думала, ти телепень, а ти — крутяк!

— Слухай, — Денис на секунду затамував дух, неначе вивуджуючи на волосіні велику рибу, — а чому ти за неї голосуєш там, в офісі? Все-таки вона баба, а в нас із тобою чоловіча солідарність.

Славік замислився. Денис, як і раніше, не дихаючи, стежив за виразом його особи.

— Я їй пообіцяв, — зізнався Славік, — по-дурному, просто, щоб приємно зробити. Вона непогана, Еллі.

– І добре цілується, — не стримався Денис.

— Ага, — Славік простодушно кивнув. — А яка різниця, за кого я голосую в офісі? Раніше Променю завдання давав ти, тепер вона. Яка різниця, якщо добре виходить?

— Від цього залежить рейтинг, — обережно сказав Денис.

— А що рейтинг? Я все одно на першому місці!

Отак ти й попався, подумав Денис. Так тебе й замели в тюрягу: одного разу ти отямився й зрозумів, що з пам’яті випало кілька місяців, але за звичкою вдав, що нічого не відбувається… Співчуваю вам обом, Славіки. Це важке життя.

— Мужик, — сказав він недбало. — Якщо тобі немає різниці, за кого голосувати — проголосуй за мене, добре? Ти ж сам знаєш, якщо бабам давати багато волі, вони починають борзіти.

— Ну, в принципі так, — протяг Славік. — Я не розумію, нафіга тобі це треба… Але як хочеш!

І, несильно замахнувшись, ляснув Дениса по спині й вибив у нього з легенів залишки повітря.

* * *

— Марго, за шість днів Еллі не встигне добратися до першого місця в рейтингу. Я встигну. Після того, що зробила Еллі, — як думаєш, кого я виберу другим переможцем?

— Чому я повинна тобі довіряти?

— Тому що це елементарна психологія! Еллі мене зрадила й підставила. Про те, щоб рятувати Славіка, мови нема. Отже, тільки ти.

Двері були прочинені на долоню. За три з гаком тижні експерименту Марго жодного разу не впустила його в кімнату — ні на крок.

— Ти хоч розумієш, яка ти падлюка? — тихо спитала Марго.

Денис отетерів.

— Я все тобі розповіла, — Марго дивилася сухими збудженими очима. — Ти знаєш, навіщо я тут… ти знаєш про Ігоря. І ти все одно… спав з нею. Обіцяв їй. Дурний навчальний ґрант — проти життя й смерті людини. Хто ти після цього? Як тобі довіряти?!

— Я їй нічого не обіцяв, — сказав Денис і облизнув сухі губи.

— Брехня, — почувся голос у кімнаті, через спину Марго. — Нахабна, хімічно чиста, типово чоловіча брехня. Тепер ти бачиш, Марго?!

Двері розчинилися. За спиною Марго з’явилася Еллі — майже на голову вища, червона, зла, з палаючими очима:

— Ти мені не обіцяв, пупсичку? Точно-точно? Подивися на цю пику, Марго! Не вір йому! Не вір нікому з них!

— Тобі не вистачить бонусів для перемоги, — хрипко сказав Денис, чудово уявляючи, яке в нього зараз лице, і ненавидячи себе за палаючі вуха. — Ти на третьому місці…

— А оце ти бачив? — вона вихопила з кишені телефон, наче ятаган. — На, помилуйся!

І тицьнула екран йому прямо під носа.

Рейтинг змінився. Еллі піднялася тепер на друге місце, залишивши Дениса на третьому.

* * *

— Дядьку Роберт. Ми так не домовлялися. Йшлося про те, щоб дати пасажирам сенс. Я виконав завдання… майже. До мети зовсім небагато. Якщо я залишуся на третьому місці рейтингу, що ти зі мною зробиш?!

Тиша. Денис дивився у стелю своєї кімнати, і не бачив на ній нічого, крім крихітної павутини в кутку.

— Дядьку Роберт, ти сказав: «Дай їм сенс життя за тридцять днів, і я верну тебе додому». Ти збрехав?

Тиша. Денис жбурнув свій телефон об стіну; той, відскочивши, хряпнувся на підлогу без жодної подряпини чи тріщини.

— Мамо, — сказав Денис пошепки. — Я йду. Через шість днів я буду вдома. Розумієш? Еллі, дурненька, підставилася, і сама не розуміє як. А коли зрозуміє, буде пізно.

* * *

— Вітаю вас, учасники експерименту. До Прибуття… тобто до завершення нашої роботи залишилося шість днів. Зверніть увагу на поточну статистику!

Населення — 512. Щастя — 67 %. Цивілізованість 84 %. Осмисленість 79 %.

— Ми готові почати вплив, — бадьоро почала Еллі.

— Моя черга, — неголосно сказав Денис.

Зранку в нього болів кожний м’яз, і він, як міг, демонстрував свої страждання Славікові. Славік сміявся, називав його ботаном і здохликом, але був настроєний украй доброзичливо. Сидячи на своєму місці в офісі, Славік гриз яблуко, добуте в буфетній, так, що бризки соку долітали до голограми над столом.

— Я за Еллі, — сказала Марго, нагородивши Дениса важким поглядом.

— Я за Дениса, — Славік смачно захрумтів.

Еллі перекосило. Вона різко повернулася до Славіка; той, жуючи, помахав їй рукою.

— Промінь, — Денис закам’янів лицем, не опускаючись до зловтішної посмішки. — Хто здійснює вплив, якщо голоси розділилися порівну?

— Учасник з меншим рейтингом, — відгукнувся штучний інтелект.

Еллі вчепилася пальцями в стільницю — і зламала нігтя. Болісно засичала. Хотіла встати з-за стола, але стрималася. Подивилась на Дениса, неначе запам’ятовуючи його лице, щоб лялька вуду отримала портретну схожість.

— Промінь, — сказав Денис. — Вплив такий: група біологів на кораблі, використовуючи штучний інтелект, опираючись на розробки геніальної дівчинки Мішель, винаходить метод генетичної корекції для продовження життя екіпажу. Кванти житимуть не менше ста років.

Одну довгу секунду Денису здалося, що Промінь зараз скаже: «Вплив суперечить основним умовам експерименту…»

— Прийнято, — сказав Промінь. — Здійснюю.

* * *

Огризок яблука залишився валятися в офісі під столом, і через кілька годин робот-пилосос підібрав його.

У той момент, коли потужний потік повітря відірвав яблучний качанчик од блискучої підлоги, рівень щастя на «Промені» доріс до вісімдесяти відсотків, а осмисленості — до вісімдесяти п’яти. Кошмар їхньої юності — рання смерть батьків — було нарешті подолано. Неначе чорна завіса, що закривала від квантів майбутнє, відсунулася, звільняючи з-під запилюженої бахроми довгі, щасливі майбутні роки: вони збудують і перше поселення, і всі наступні. Вони побачать дітей своїх правнуків. Їхнє життя буде так само довге, як і осмислене.

Ім’я Дениса, і його невдале фото, зроблене в перший день експерименту, піднялося на друге місце рейтингу. Від усвідомлення, як близько перемога, і як важко до неї добратися, Дениса трусило й нудило, наче від грипу.

Він ліг спати серед дня, йому снилося, що він стоїть у люку корабля на вершині пагорба, стоїть без шолома. Вітер торкається його обличчя — чистий, теплий і свіжий одночасно, а навколо росте ліс на схилах пологих гір, зелений і синій, темний і світлий, у гущавині нема ні небезпеки, ні жалю — тільки радість, така відчутна, що її можна підкинути і вловити. «Ми прибули, — перегукувалися в лісі голоси, — ми вернулися… ти вернувся. Ти вернувся!»

Він прокинувся й підтяг до себе телефон: пів на одинадцяту вечора. Він проспав, як убитий, шість годин. У животі скиглив і гарчав невідомий звір, брикався, голодний.

На ходу жуючи засохлий бутерброд з холодильника, Денис вийшов з кімнати. Була одна справа, яку належало завершити сьогодні, і яку він ледь не проспав.

* * *

— Марго, це я. Давай без передмов: у Еллі немає шансів. Я не дам їй перемогти…

Він злегка натис на ручку, і двері зненацька піддались. У кімнаті горіло світло, валялися кинуті речі, пахло застарілим тютюновим духом — Марго курить, чи що?!

— Агов, — заходити без дозволу в чужу кімнату він не був готовий навіть тепер, навіть після всього, що сталося. — Марго?

У ванній кімнаті горою валялися рушники на підлозі, один був розірваний на стьожки. Вона що, і справді збиралася вішатись?!

Денис відступив. Він був такий упевнений, що Марго у себе в кімнаті, що тепер, коли її тут не виявилося, на секунду розгубився. Ці стьожки, білі стьожки з махрової тканини його спантеличили. Він згадав Славікове тіло в басейні — розслаблене, лицем униз…

Треба було її знайти — негайно.

У буфеті Марго не виявилося. На столах валялися кинуті упаковки, від стрічки транспортера — або зі сміттєвого відсіку — відчутно тягло гнилизною. Через п’ять днів сюди не можна буде зайти — свинюшник.

— Марго?!

Її не було в басейні. Вона не втопилася — поки що. Стрибаючи через ґанкові сходи, Денис повернувся в будинок. Натиснув на кнопку ліфта, не став чекати, побіг по сходах на третій поверх…

І почув голос в офісному залі — хрипкуватий, безпристрасний, швидкий. Марго немовби виголошувала заклинання чи язичницьку молитву, чи, можливо, читала вірші.

Автоматичні двері роз’їхалися перш ніж Денис устиг прислухатися. Марго сиділа за столом, над нею мерехтів вогниками чорний голографічний космос, і висів у просторі «Промінь», тендітний і величний, у повній тиші.

Марго повернула голову. Її очі здалися зовсім безбарвними. Вона дивилася на Дениса, стиснувши губи, прямо йому в зіниці.

— Що ти тут робиш? — він, здається, знав відповідь. Руки покрилися гусячою шкірою, стало важко дихати. У роті з’явився виразний присмак заліза.

— Нічого, — вона не відводила погляду. — Я приходжу сюди вечорами. Дивитися на космос. Допомагає.

Денис онімілою рукою вийняв телефон з кишені: рівень щастя — вісімдесят два, осмисленість — вісімдесят шість.

— Ти щось говорила. Уголос.

— Заборони мені говорити, — вона не всміхалася. — Ну, заткни мені рот. Ти для цього прийшов?

— Я прийшов сказати тобі, що твій єдиний, і Ігоря, шанс…

Графіки здригнулися.

Щастя — 83 %. 72 %. 60 %. 30 %.

Осмисленість — 81 %. 71 %. 55 %. 42 %…

— Що ти… з ними… зробила?!

Вона повільно, ретельно розтягла в усмішці рот:

— Ти помиляєшся, Денисе. Мій єдиний, і Ігоря, шанс я вже використала.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

— Треба, щоб хтось мені допоміг, — сказав Адам і подивився на Лізу згори вниз, з висоти свого баскетбольного зросту, але благально. — Це щодо моїх… астрономічних моделей.

— Саме сьогодні? День Старту, така суєта…

— Це ненадовго. Хтось із дорослих астрофізиків. Одна консультація, просто вказати мені на помилку в моделі.

— Може, запитати в Променя?

— Він каже, що модель правильна.

— Отже, вона правильна… Чого ти вирішив, що помилився?

— Лізо, — сказав він таким голосом, що в неї похололи долоні. — Ти… все, що ти робиш, виходить. У тебе щаслива рука. Я розумію, що День Старту, все таке… будь ласка, попроси когось із астрофізиків мені допомогти. Можна математиків…

— Адаме, промінчику… що сталося?!

Він похитав головою — не можу, мовляв, пояснити.

* * *

За півгодини до початку традиційної загальної вечірки Софі вийшла з лабораторії, біла, як сніг у рекреаційному відсіку. Лізі давно годилося бути в залі, але вона діждалася Софі.

— Він правий, помилка в моделі, — сказала Софі напружено-бадьорим голосом. — Не можу знайти, хитро захована. З’ясуємо завтра або післязавтра, мені треба йти, діти співатимуть…

Вона чомусь відводила очі. Раптом перебила сама себе, закусила губу:

— Промінь… попроси Арсена, Віталика й Алі негайно пройти в тридцять дев’яту лабораторію.

І, почувши звук-підтвердження, знову звернулася до Лізи:

— Нехай зберуться, швиденько, і знайдуть цю прокляту… цю дурнувату помилку. Я розумію, День Старту, але…

Вона затнулася.

— Добре, — сказала Ліза після коротенької паузи. — Зрештою, почнемо вечірку пізніше, попросимо дітей почекати… А в чому помилка?

Софі хитнула головою й пішла в лабораторію — туди, де біля голографічного монітора нерухомо сидів Адам, стискаючи тонкими чорними пальцями порожню склянку з-під лимонаду.

Склянка тріснула.

* * *

— Поясніть мені, що все це значить?!

— Помилка в моделі, якої ми не можемо виявити, — пробурмотів Віталик, рано полисілий, засмаглий, пітний. Зараз його трусили сильні дрижаки.

— Годі брехати собі, — прошептав Алі, незвично блідий. — Кванти…

— Тільки не в день Старту, — швидко сказала Софі.

— А яка різниця, коли їм сказати?!

— Ніколи! Ми повинні шукати помилку… — почав Віталик, і розгублено замовк.

Адам сидів, переводячи погляд з одного дорослого на іншого, ніби не вірив власним вухам: він так на них розраховував. Він чекав од них допомоги.

— Заспокойся, будь ласка, — Ліза поклала руку йому на плече. — Поясни: що за модель?

— Модель траєкторії Променя, — сказав замість Адама худий сухорлявий Арсен. — Хлопчик талановито використовував… у комбінації… відому нам… і Променю… інформацію про політ і про Всесвіт. Грубо кажучи, він сполучив кілька систем координат, вийшла модель нашого майбутнього…

— А в чому помилка?!

Знову запала тиша.

— Там немає Нової Землі, — ламким голосом сказав Адам. — Там немає планетарної системи… на шляху Променя через п’ять з половиною… і шість з половиною… і сто років. Там порожньо. У нашому майбутньому немає… Прибуття.

ДЕНИС

Двері її кімнати, абияк повішені на одній завісі, злетіли одразу й упали з гуркотом. У кімнаті горіла настільна лампа. Еллі сиділа під фальшивим вікном, обхопивши коліна руками, в рожевій піжамі зі смішними мармизками. Вона вже так сиділа одного разу, в заціпенінні, в повному розпачі, коли Славік вибив двері її кімнати.

— Вибач, — видихнув Денис. — У нас «чорний лебідь»… Подивися статистику.

— Дай мені спокій, — сказала вона, дивлячись на нього блискучими неживими очима. — Просто вийди.

— Прибуття не буде! Того, заради чого затівався політ — не буде! Ніякої Нової Землі, ні зоряної системи поблизу, це помилка земних астрономів… нібито. Насправді це зробила Марго. Марго — пацюк.

Еллі кліпнула скляними очима, наче лялька, яку вийняли з коробки:

— Марго?

— Ти глуха?!

Вона посиділа кілька секунд, наче прислухаючись до власних відчуттів, здивовано й скорботно підтиснувши губи:

— А як же її Ігор?

* * *

— Мені зарахується експеримент, якщо до фінального дня у квантів не буде ні сенсу, ні щастя! Я вже перемогла, і ви нічого мені не зробите. Я рятую кохану людину.

Денис і Еллі спробували виламати двері, але Марго забарикадувалася зсередини, зрушивши з місця всі меблі, які були в кімнаті. Шафа закривала дверну пройму, ліжко підпирало шафу, стіл підпирав ліжко — ймовірно, Марго приготувала план барикади заздалегідь, виявивши кмітливість і неабияку силу. Витягти її з нори буде важко.

— У мене було три одиночні впливи, три ходи! — вона кричала з кімнати, задихаючись. — Я впоралась! За три ходи, а не за тридцять!

— Агов, що тут за тусня? — в кінці коридору з’явився Славік у трусах і майці, босоніж, у всій пишноті своїх кельтських татуювань. — Люди, взагалі-то, сплять!

— Славік, — Денис утомлено поманив його пальцем. — Розкажи, що робила Марго в той вечір, коли ти її трахнув.

Славік зніяковів:

— Знаєш, це особисте…

— Ти вже розповідав. Нагадай?

— Вона танцювала… Отак, отак… Потім сіла до мене на коліна. Потім…

— Марго, — Денис обернувся до забарикадованих дверей. — Ти спокусила його, а потім розіграла зґвалтування?

— Не твоє діло! — почавши говорити, Марго не могла зупинитися. — А якщо й так?! Так, я його спокусила! Я розумна, а він дурень! Я ж не знала, що в нього дисоціативний розлад…

— У мене немає ніякого розладу! — гаркнув Славік. — Я не псих!

— А потім ти вирішила його вбити, — сказав Денис.

— Так! — з викликом відповіла Марго. — І що ти мені зробиш?!

Славік витріщив очі:

— Вона взагалі нормальна?! Що це тут за фігня відбувається, ви наркоти об’їлися?

— Ну ти й актриса, — Денис відчув сором, густий і жирний, начебто смола в казані. Марго обдурила його, як дитину. Обвела круг пальця.

— Так! — відгукнулася вона тепер з тріумфом. — Я вам брехала, бо люблю й рятую Ігоря! А на вас мені плювати!

— Чекай, — Славік, який досі вражено кліпав, раптом витріщив очі. — То вона… то я… ви сказали, я її зґвалтував! Ви мені не вірили, так?! А цій суці повірили! Ану йди сюди!

І з розгону він врізався в барикаду, як молодий носоріг.

Полетіли друзки. З диким гуркотом захиталася шафа, її задня стінка з товстої фанери прогнулася й тріснула. Славік, розбігшись, налетів на барикаду ще раз. Бульдозер, що зносить бетонний будинок, позаздрив би цьому хлопцеві. Чавунна баба на тросі, що ламає цегельні стіни, обридалась би від заздрощів.

— Славік! — Еллі кинулася до нього, намагаючись зупинити, але простіше було б утримати руками маневровий тепловоз. — Не хвилюйся! Усе гаразд… Не треба, стій!

Пластир злетів зі Славікової голови разом із сіточкою, яка його утримувала. У шматку фанери, який ще недавно був задньою стінкою шафи, з’явилася дірка, в ній промайнуло біле від жаху лице Марго. Славік розбив кулаки, з’явилася кров, заплямувала світлий килим на підлозі.

— Славік, ми тобі завжди вірили! — безнадійно кричала Еллі. — Тобі, а не їй… Стій!

Задня стінка шафи розвалилася на три частини. Славік, бачачи результат своїх зусиль, зупинився, щоб відхекатися. По скроні в нього тік струмок крові: розсічена шкіра на голові знову розійшлася.

— Славіку, — заговорила єлейним голосом Еллі. — Ти весь у крові. Ходімо, я заклею, дам тобі таблетку, хочеш, заварю ромашки? Зараз ніч, треба спати, завтра розберемося, ходімо, ходімо…

Вона говорила з ним, як з трирічним солодким малюком, і тільки очі видавали жах. Славік слухав секунду, другу, потім струснув головою й знову пішов на штурм лігвища Марго. Коли, вхопившись за краї фанерної діри, він намагався розширити її тим рухом, яким Самсон розриває пащу левові, — зсередини хлюпнув окріп.

Славік завив і відсахнувся, схопившись за лице. Він метався по коридору, нічого не бачачи, натикаючись на стіни, і матюкався так, що Денисові стало моторошно: він не міг уявити, що зараз Славік зробить з Марго, а в нього ж кулак завбільшки як її голова.

— Покажи! — Еллі увивалася навколо Славіка, намагаючись зрозуміти масштаб нещастя. — Покажи, що там, в очі потрапило?!

— Уб’ю! — верещав Славік.

— Йди за мною… я знаю, де спрей від опіків… ходімо скоріше, треба швидко… Потім вернемося, ніхто ніде не дінеться, ходімо-ходімо…

Напівсліпий Славік зненацька скорився, пішов за її голосом, немов пацюк за флейтою, затуляючи лице рукою. Умовляння Еллі й Славікові матюки стихли наприкінці коридору.

Денис здалеку подивився в дірку, пробиту Славіком у барикаді. Ближче підходити не став — не хотів одержати свою порцію окропу. Зсередини, з кімнати, тхнуло потом, тютюновим димом і страхом.

— Ти тут? — запитала Марго. — Підходь, я тебе ошпарю.

— Марго. Я не знаю Ігоря, може, він чудовий хлопець… Але він, вважай, мертвий.

— Ні, це ти мертвий, шмаркач. А Ігор житиме. Тримай на повідку свого чорного кретина, або я його все-таки вб’ю.

— Завтра я скасую твій вплив, — сказав Денис. — У Адамовій моделі знайдуть помилку.

— Пізно, — тепер у її голосі була зловтіха. — Їхній світ уже змінився. Нової Землі в ньому не було й немає. Щоб вона з’явилася, треба міняти фундаментальні закони фізики, а це заборонений вплив, ля-ля-ля!

Денису захотілося стиснути пальці на її горлі й тримати, поки не обм’якне. Він сам себе злякався: раніше він ніколи не прагнув нікого вбити.

— Тебе обдурили, — сказав він жорстко. — Ігор умре. Ніякі експериментальні ліки при його діагнозі не дають гарантій.

— Дають, — вона тихо засміялася. — І не обдурили… Вони не обманюють, це є серед умов експерименту. Я переможець, виконала завдання, а вилікувати Ігоря вони можуть запросто, вони все можуть…

— Хто — «вони»?

— Ти що, не зрозумів?

— Міжурядова таємна служба?

— Дурень… Ні. Вони не люди.

— Прибульці? Елієни? Жукоподібні?

— Якщо тобі не сказали, то тобі й не треба знати.

— А тобі, виходить, сказали?

— …але ти здогадаєшся, якщо подумаєш. Вони можуть усе. Їм нічого не варто вернути тебе додому, але вони не вернуть. Чистота мотивації. Умови експерименту. Ти ніколи не побачиш своїх рідних… мені плювати. Усе одно, що буде з тобою, з Еллі, з цим ідіотом… і зі мною. Але Ігор житиме.

Усередині, у кімнаті, почулися кроки. Грюкнула шухляда. Денис про всяк випадок відступив…

У дірку, пробиту Славіком, вивалилася коробка зі щільного ламінованого картону. Настільна гра: «Чотири кулі». Впала на килимове покриття під дверима, заляпана кров’ю.

* * *

Славік притискав до лиця серветку, просочену маззю від опіків. Еллі поставила на стойку дві чашки кави:

— Беріть, кому треба.

Одну чашку взяла собі, сіла за столик, втомлено приплющила очі:

— Нічого вона не знає, бреше. Зі мною розмовляли точно не прибульці, не інопланетяни, а звичайні чиновники з державного китайського університету…

Денис узяв зі стойки другу чашку. Сів за окремий стіл. Відкрив кришку картонної коробки: всередині було ігрове поле — круглий лабіринт-спіраль. І в чотирьох лунках чотири кулі, масивні, з металевою серцевиною: червона, синя, жовта й чорна.

— Як би я прагнула відмотати назад, — бурмотала Еллі. — Не вплутуватися, не погоджуватися. Я думала, пройду через експеримент… стану собою, верну… зберу себе заново. Замість цього… розтанула, розвалилася. Загрузла, забрьохалась по вуха в лайні…

Денис узяв з дна коробки тонкий паперовий аркуш, розгорнув, примружився: несподівано багато дрібного тексту.

— Хочеш зіграти? — похмуро запитала Еллі.

— «Чотири кулі, — почав читати Денис, — прадавня марокканська гра, що символізує боротьбу чотирьох моральних засад у боротьбі за світову гармонію… На початку гри кулі виставляються на вихідні позиції, позначені сторонами світу, причому чорна куля завжди одержує фору…»

— Я хочу знати, що ще придумає Марго, — нервовим рухом вона зібрала волосся, стягла у хвіст на потилиці. — Розбере акумулятор, націдить кислоти?

— «Гра в чотири кулі вважалася сакральною, навіть забороненою, — Денис, примружившись, розбирав крихітні букви на поганому папері. — Вважалося, що її результат може впливати на долю громади, села, великої групи людей. Згідно з легендою, раз на півстоліття могутні сутності, що з’явилися з іншого світу, грають у «Чотири кулі», визначаючи долю людства…» Еллі, ти коли-небудь чула про таку гру?

— Ні, — відповіла вона сухо. — Та хтозна. Вінтажних ігор повно, їх відновлюють, перевидають, на все є любителі…

Еллі ковтнула кави, захекалася й раптом розридалася — вперше за той час, що Денис її знав.

— Ти чого?!

— Прости мене.

Він знизав плечима — яка, мовляв, різниця.

— Залишилося п’ять днів, — Еллі випростала спину, — ми повинні триматись одне за одного, придумати спільну стратегію…

— Перестань, — сказав Денис. — Ми одне одному не віримо… і не повіримо ніколи.

— Р-розумно, — пробурмотів Славік.

Еллі впустила чашку, яку тримала в руках. Чашка впала так вдало, що тріснула навпіл, і залишки гарячої кави розтеклися по столу. Еллі схопилася.

— Н-не стрибай, — повільно сказав Славік. — Без тебе все с-стрибає перед очима.

Він прийняв від лиця серветку. Очі були цілі, дивилися тверезо й чіпко, хоч і часто кліпали:

— Ну що, пупси… я зрозумів, що вони тут улаштували за експеримент. Вони з-забацали дві модельки людства, одну — на «Промені»… А друга — це ми. П-поздоровляю.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

Скуйовджений Віталик бігав по відсіках і залах, умовляючи всіх заспокоїтися: він знайде помилку в моделі, усе буде, як раніше. За ним ходили юрбою ті, хто хотів йому вірити, заглядали одне одному в очі, повторювали слова про помилку, вже чудово знаючи, що нічого змінити не можна.

Давно готові макети й технології для будівлі першого поселення, відпрацьовано прийоми висадки на поверхню, віртуальні тренування, план, розписаний на роки після Прибуття, — усі, усі плани, вивірені, непорушні, виявилися в одну мить не просто сміттям — обманом. Хто обдурив їх цього разу?

— Ти знала, Лізо! — кричала Мішель їй в лице. — Ти не могла не знати! Ти була капітаном після Аварії… ти працювала з навігацією… Ти не могла не знати!

Марія сказала давним-давно: «Якось до тебе прийде дівчинка чи хлопчик, і скаже, що ти знала…» Але, на відміну від Марії, Ліза їм не брехала.

— А коли ми слухали тебе, роззявивши роти, про точку Старту й точку Прибуття, і як вони зіллються, і за законом простору й часу до нас вернуться всі, хто коли-небудь жив?! Скажи тепер, що ти не брехала!

— Заспокойтеся всі… Промінь, дай мені голос!

І динаміки гаркнули, заглушаючи шум в амфітеатрі:

— Кванти, дайте мені дві хвилини. Ми — людство. Іншого немає. Можливо, ми — чиясь помилка. Можливо, ми летимо в нікуди, і нас ніхто не чекає… Але в нас є час, ми будемо жити довго. У нас є ресурси. Ми повинні…

Динаміки вимкнулися. Лізин голос потонув у загальному гулі.

ДЕНИС

— Промінь, яка мета експерименту?

— Уся інформація міститься у пам’яті ваших пристроїв, однак нагадую: метою експерименту є моделювання міжзоряного перельоту зі зміною поколінь на борту. Впливаючи на екіпаж за допомогою інформації, ви повинні добитися наступних статистичних даних…

— Це ми знаємо, — обірвав його Денис. — Чи має експеримент іншу мету?

— Ні, — спокійно відгукнувся Промінь. — Такої інформації в мене немає.

Вони сиділи втрьох за столом в офісі. Голографічний «Промінь» плив (висів? падав?) в оточенні голографічного космосу.

— Нагадай основні умови. Чого ми не можемо робити?

— Уся інформація міститься у пам’яті ваших пристроїв, однак повідомляю: ви не можете змінювати тривалість експерименту. Ви не можете проводити дії, результатом яких стало б порушення фізичних законів. Ви не можете прямо скасовувати зроблених впливів.

— Тобто вона не блефує, — промимрила Еллі.

Славік, морщачись і кліпаючи, дивився у свій телефон. Його очі сльозилися:

— Щастя — двадцять один. Осмисленість… п’ятнадцять. П’ять днів до фіналу.

— Хай воно все горить, — Еллі двома руками трималася за голову. — Спати хочу, звалитися — і спати…

— П-потім відіспимося, — Славік потягся, граючи м’язами, навмисне повільно, кіношно, неквапливо. — Спочатку викуримо з-змію з нори.

* * *

Дірка у фанерній стінці шафи була заткнута зсередини подушкою. Щоб її вибити, вистачило влучного копняка, але, падаючи, подушка звалила на підлогу щось крихке, що лунко розлетілося на черепки: Марго влаштувала собі сигналізацію.

— Дівчинко-дівчинко, — сказав Славік весело. — Труна на коліщатах шукає твій б-будинок…

Він тримався віддалеки від дірки у фанері. У кімнаті було темно й тихо.

— Що ж, — Славік підняв сокиру, взяту з протипожежного щита на першому поверсі. — П-поїхали.

Він і далі рухався красиво й неквапливо, на щастя, довге топорище дозволяло триматися на відстані від дверей. У барикаді відкрився проріз, у який уже можна було протиснутися. Славік відступив, по-дружньому кивнув Еллі:

– Іди, провідай подружку.

Еллі похитала головою.

У кімнаті як і раніше мовчали. Денисові дедалі менше подобалася ця тиша. Він згадав, що говорила Марго вчора: «Мені байдуже, що буде з тобою… і зі мною. Ігор житиме». У дусі фанатичної, безпросвітної любові Марго було б накласти на себе руки прямо зараз — закріпити таким чином свій успіх і загальну катастрофу.

— Марго, — сказав він голосно. — А твої батьки як? Чекають тебе з санаторію? Сумують?

Ніхто не відповів.

Славік увімкнув ліхтарик на смартфоні й спрямував світло в кімнату. У темряві було видно ліжко, що підпирало шафу, і стіл, що підпирав ліжко, але кімната із зсунутими меблями здавалася порожньою.

— Ш-що ж, — пробурмотів Славік. — Тепер серйозно. Еллі, посвіти.

Хекаючи, він почав рубати шафу на друзки. З гуркотом падали важкі полиці, гриміли пластикові вішалки, горою валився одяг — легковажні платтячка, штани й светри, колготки з трусами, туфлі, кросівки. Еллі стояла, піднявши руку з телефоном, освітлюючи весь цей погром.

Залишки шафи попадали, заваливши уламками ліжко. Славік, з телефоном в одній руці й сокирою в другій, виліз на нього, походив червоними кедами по зім’ятій ковдрі, зайшов у кімнату, клацнув вимикачем:

— Дівчинко-дівчинко, труна на коліщатах шукає твою к-квартиру…

Денис поліз услід за ним. Марго в кімнаті не виявилося; Славік зазирнув під ліжко. Посмикав двері ванної кімнати: замкнено.

— Слава, послухай… — Дениса лихоманило, він сам не знав, що хоче сказати.

Славік махнув рукою, закликаючи заткнутися. Придивився до замка; дістав з кишені ніж, лезом повернув плоский гвинт, вбудований у ручку. Замок клацнув. Двері прочинились.

— Дівчинко-дівчинко, — прошелестів Славік. — Труна на коліщатах уже тут.

— Де вона?! — пискнула Еллі з коридору.

Славік ногою відчинив двері ванної. Усередині горіло світло, але Марго не було; тільки щільна штора із зображенням коралових рибок закривала ванну й душ.

— Дівчинко-дівчинко, — майже проспівав Славік і різким рухом відсунув штору.

Марго стояла у ванні, піднявши напружені руки, неначе каріатида в джинсах і майці. Над головою вона тримала камінь-валун, одну з прикрас клумби біля басейну. Не ясно, як їй вдалося затягти аж у кімнату такий тягар, як вдалося так високо підняти й тримати, але тієї самої миті, коли Славік відсмикнув штору — Марго опустила камінь йому на голову.

* * *

— Промінь, нам терміново потрібний лікар. Учасникові експерименту потрібний лікар!

— За умовами програми «Промінь» на території можуть перебувати тільки учасники експерименту — до фіналу.

— Людина вмирає!

— На території є засоби першої допомоги.

— У нього важка черепно-мозкова травма! Йому терміново треба в лікарню!

— За умовами програми «Промінь» на території перебувають тільки учасники.

Еллі вибігла на галявину біля басейну, закинула лице, намагаючись знайти камери спостереження:

— Агов, ви! Ви нас чуєте, так? Ви ж за нами спостерігаєте?! Він умирає! Це нормально — так ставитися до людей?! Буде міжнародний скандал! Судовий позов… Увага преси…

Вітерець гуляв у чагарнику, піднімалася тонка пара над поверхнею басейну. На крики Еллі ніхто не відповідав.

Славік, як і раніше, лежав на підлозі у ванній, на забруднених кров’ю кахлях. Усе, що зміг зробити Денис — замотати йому голову бинтом, обкласти ватою, щоб зупинити кровотечу. Це зробило Славіка схожим на гротескну ляльку з великою головою, але особливої користі не дало.

Очі кольору кави закотилися під лоба. Руки й ноги недобре, судомно посмикувалися. Славік, випускник інтернату в Магнітогорську, Славік, мимовільний убивця, він же природжений, жертва обставин, бандит і ватажок, Славік, що з дитинства носив у собі дві особистості, був на порозі іншого, можливо, більш гідного світу.

Денис сидів, тримаючи в долонях чужу холодну руку. Іноді до нього долинали крики Еллі — вона бігала по котеджу, дарма намагаючись викликати співчуття того, хто мовчки за всім спостерігав. Славік не жив — але він і не вмирав.

— Виживи, — сказав йому Денис. — Будь ласка. Ти везучий. Проживи п’ять днів, потім буде легше.

Повернулася Еллі:

— Усім пофіг. Усі мовчать, жодних знаків ззовні, ні допомоги, нічого. Промінь триндить, що залишилося п’ять днів до кінця експерименту, типу, чи готові ми впливати?

— Готові, — сказав Денис.

— Що?!

Денис подивився на знекровлене, сіре Славікове обличчя:

— Поки він живий… у нас є надія.

* * *

Вони розгорнули ковдру на підлозі, як могли обережно підсунули його під Славікове тіло і, взявшись за краї, понесли — він був страшенно важкий, і в тих місцях, де підлога була гладенька, вони тягли його волоком — ще й для того, щоб менше трясти, щоб не витрусити залишки життя.

Вони поклали його в офісі біля стола; Денис із жахом думав, що буде, якщо Промінь зажадає, щоб Славік сів на місце.

Марго вони вловили в заростях кущів, де можна було тимчасово сховатися, але укритися — ні. Футболка на Марго висіла клаптями — робота Еллі. У дірці світилася синя в пухирцях шкіра.

Марго майже не пручалася. У неї теж не лишилося сили. Еллі скрутила їй руки кабелем од музичної установки, притягла в будинок і прив’язала до стільця в офісі.

— Дайте попити, — сказала Марго.

Еллі тицьнула їй під носа експресивну дулю.

Денис хлюпнув води в пластиковий стаканчик і підніс до губ Марго. Губи в неї запеклися, розтріскалися, вилиці загострилися. Вона мала вигляд не набагато кращий за Славіка, і воду пила, наче вмирала в пустелі, захлинаючись.

— Пожалій її, пожалій, — крізь зуби прокоментувала Еллі. — Вона тебе не пожаліє.

— Не треба було ламати двері, я попереджала, — просипіла Марго. — Не треба було ламати двері.

Під стелею виник голографічний космос, і корабель, що летить, як виявилося, в нікуди:

— Вітаю вас, учасники проекту «Промінь». П’ять днів залишилося до кінця експерименту. Ви готові до впливу?

Денис подумки витер холодний піт — Промінь вирішив, що всі четверо присутні.

— Ми готові, — сказав він, ні на кого не дивлячись. — Промінь, відкрий інформацію для квантів: маршрут корабля можна змінити, з надією на швидке Прибуття в іншу планетну систему.

Марго вищирилась, як загнаний у кут пацюк. З надією втупилась у голограму:

— Вплив порушує основні принципи…

— Вплив прийнято, — спокійно відгукнувся Промінь. — Виконую.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

Ішов сніг. Усередині кілометрового ангара, формуючись під стелею за допомогою хімічних реагентів, лягаючи на гілки близьких дерев, яких можна торкнутися руками, і далеких, ілюзорних, до яких ніколи не дійти. Стежку швидко замело, доводилося незграбно переставляти ноги, провалюючись у сніг по коліно.

Вервечкою, слід у слід, вони дійшли до обриву й зупинилися над річкою. На гладенькому снігу поверх льоду ще були помітні сліди великого звіра.

— Одна дівчинка завжди залишала цукерки біля ліжка, на ніч, для Променя, — почала Ліза, дивлячись на протилежний берег, на засніжені сосни з темно-червоними стовбурами. — Уранці цукерки зникали. Дівчинка хотіла не спати всю ніч, щоб побачити, як Промінь приходить по свої цукерки. Вона хотіла переконатися, чи правда, що на ногах у Променя смугасті шкарпетки, на голові — зелений ковпак. Чи правда, що він на зріст по коліно дорослому квантові, щоб зручніше лазити по вентиляційних ходах…

Її слова, зірвавшись з губ, відразу ставали парою й розчинялися в повітрі. Ті, що пішли за нею сьогодні в ліс, мовчали, не перебиваючи. Адам стояв, підставивши снігу долоню, і дивився, як тануть у руці сніжинки. Сезар і Мішель дивилися в різні боки, насуплено, натягши теплі каптури, і були в цю мить страшенно не схожі одне на одного — брат і сестра, що народилися в один день.

— Дівчинка росла. Але їй як і раніше хотілося побачити Променя. Вона вишукувала найвіддаленіші переходи, технічні коридори, вона світила ліхтариком у темні кутки на кораблі… І якось побачила люк, якого не помічала раніше.

Сезар здригнувся, немов од холоду.

— Вона знала, як небезпечно відкривати замкнені люки… Але знала й інше: кожний замкнений люк рано чи пізно буде відкритий. Сьогодні чи завтра. Тобою чи кимсь іншим. Тоді дівчинка зібрала всю свою сміливість, відкрила люк, зайшла… і побачила Променя. Але це не було маля в ковпаку.

Вона перевела дух. Сніг погустішав.

— Це було чудовисько, виткане зі злежалої, брехливої інформації. Байти й біти, стовпчики цифр, туман, морок… Жмутки смердючої вовни й каламутні очі, які бачать вас крізь стіни. Бачать, навіть якщо ви в рекреаційному залі.

— Годі, — сказала Мішель незвично високим, скляним голосом. — Вистачить твоїх страшилок! Ти обіцяла сказати щось важливе!

— Це і є важливо. Промінь — не штучний інтелект. Він щось інше. Маніпулятор, що має над нами владу. У мене були підозри багато років тому… Але Промінь їх уміло приспав.

— Що він таке? — швидко запитав Адам, і одночасно Сезар стяг з голови каптур:

— Яку владу? Як Промінь може мати над нами владу?!

Здійнявся холодний низовий вітер. Він піднімав упалі сніжинки, звивав у джгути й волочив летючі полотнища в ліс, у темряву, в хащу.

— Розпалимо багаття? — запропонувала Ліза.

Дрова — штучна імітація дерева — завжди лежали біля стіни перекошеного сараю. Адам мовчки, ні про що не питаючи, склав багаття, хлюпнув оливи, клацнув довгою запальничкою, і одразу стало тепло й світло. Ліза потяглася до вогню — у дитинстві вона дуже любила сидіти коло багаття, підкидаючи дровинячки. Адам сів поруч, Сезар напроти, Мішель залишилася стояти осторонь.

— Я пам’ятаю батькові розповіді про те, як вони познайомилися з Марією, — заговорила Ліза. — Ви не застали її, а я пам’ятаю дуже добре її голос, лице, її слова… Вони познайомилися на канатній дорозі в Сінгапурі, і навколо було мирне, спокійне життя. Або не абсолютно спокійне, страх перед майбутнім є завжди… Але наші предки не евакуювалися з планети, не тікали. Їхнє звернення до дітей, яке нібито зберігалося в пам’яті Променя до певної дати… фальшивка. Пам’ятаєте? «Нашої планети більше немає, діти. І вас не існує в цю хвилину, коли ми записуємо звернення, але ви дивитеся цей запис у майбутньому — у світі, де ви є. Так і Земля — зараз її нема, але ми транслюємо її в майбутнє разом з «Променем», разом з вами…» Наші батьки не говорили цих прекрасних слів. Коли Промінь показав нам запис, нікого зі старших уже не було серед живих, щоб розкрити обман.

— Отже, Земля ціла?! — видихнув Адам.

— Ні, — сказала Ліза. — Вона була ціла, поки ми не повірили в її загибель. Поки Промінь не переконав нас, що Землі більше немає. Але ми повірили — і це стало правдою.

— По-твоєму, Промінь міг знищити Землю? — сказала Мішель з темряви за її спиною. — Зі своєї волі? Підірвати нашу рідну планету? Сезаре! Ти й далі її слухатимеш?

— Можеш не слухати, — Ліза обернулася й подивилася їй у вічі, і Мішель відступила. — Я говорю з вами, як з квантами, не як з промінцями. Дітям я б такого не сказала… Пам’ятайте, я пообіцяла не брехати. Нічого не приховувати. Ось факти: Нова Земля була відкрита, досліджена, обрана, як мета експедиції. Довга робота астрономів і космофізиків цілої планети. Усі ці люди, найкращі фахівці Землі, не раз перевіряли одні одних, розглядали варіанти… і в результаті припустилися помилки, яку виявив Адам у неповних сімнадцять років.

Хлопчик сіпнувся. Ліза поклала руку йому на плече:

— Ти не винен. Не ти — хтось інший збудував би цю модель, просто Промінь вибрав тебе посередником.

— Чому?!

— Він міняє наше життя з власної волі. Нова Земля була нашою метою, але тепер її немає. Тепер, нібито, в нас інша мета, і наші навігатори обіцяють швидко прорахувати зміну курсу. Але ж, коли наші батьки вирушали в політ, кораблем зовсім не можна було керувати. Ми вчилися на ходу, після Аварії, елементарних речей — як одержувати енергію…

Її голос перервався. Довгу хвилину вона дивилася у вогонь.

— Ліза божеволіє, — сказала Мішель, порушуючи тишу. — Це давня травма, відколи вона втратила чоловіка, це всі знають…

— Але ж вона має рацію, — прошепотів Сезар. У його голосі був жах. — Тепер я розумію твою казку. Чудовисько… зі злежалої брехливої інформації. Це — Промінь?!

— Промінь! — викрикнула Мішель. — Відповідай!

— Слухаю тебе, Мішель.

— Ми можемо змінити курс? Ми правда полетимо до іншої планети, і там можна буде жити?!

— Правда. Так говорять нові дані.

— Промінь, де взялися нові дані? — неголосно запитала Ліза.

– Інформація про Всесвіт постійно оновлюється, — доброзичливо повідомив Промінь. — Я відправляю й одержую сигнали. З урахуванням корекції маршруту, Прибуття відбудеться через чотири роки бортового часу.

— Промінь, чому ти не сказав нам, що Нової Землі не існує? Чому це зробив Адам, хоч твої обчислювальні потужності більші?

— Не було завдання проводити перерахунки, — миттю відповів Промінь.

— Тобто попередні розрахунки були хибні?

— Точно. Хибні.

— Як ти знаєш, що нові дані й розрахунки на їхній основі — правильні?

— Вони правильні, виходячи з існуючих фізичних законів, підтверджені математичними розрахунками й спостереженнями, моделями…

— Тобто дані засновані на даних, розрахунки підтверджені розрахунками?

— Т-так, — відгукнувся Промінь після майже нечутної затримки. — Твоєї наукової підготовки може не вистачити для точного розуміння.

Мішель енергійно кивнула. Сезар слухав, стиснувши тонкі бліді губи. На непокритій Адамовій голові сніжинки перетворювалися на краплі дощу.

— Промінь, — запитала Ліза. — Коли саме загинула Земля, за бортовим часом?

— Шість діб, двадцять годин, дві хвилини.

— Чому жоден з квантів, жоден художник, поет, музикант не присвятив цій події ні слова, ні малюнка, ні хоч би пісеньки?

Мішель підійшла на крок до багаття. Сезар зчепив пальці. Адам затамував дух.

— Така була внутрішня угода, — відгукнувся Промінь. — Вони прагнули зберегти Землю в пам’яті нащадків… цілою.

– І тому про її загибель повідомили відеозаписом?

— Для дорослих дітей — повідомлення, — в доброзичливому голосі вперше почувся сумнів. — Повідомлення. Інформація.

– І ніхто з них не захотів сказати про загибель Землі підрослій дитині особисто?!

— Така була внутрішня угода.

— Адаме, Сезаре, — Ліза випросталася. — По-вашому, це хоч трохи схоже на правду?

— Промінь не може брехати, — Мішель підійшла ще на крок. — Промінь?!

— Я — штучний інтелект, моя мета — допомагати вам у довгій подорожі, — Промінь говорив так само доброзичливо й рівно. Тільки бурхлива Лізина фантазія змушувала її чути в синтетичному голосі роздратування й навіть страх.

— Візьміть історію польоту, — сказала Ліза підліткам. — Факт за фактом, не тільки історію Аварії. Запитайте себе, чому наші батьки, перше покоління, нічого не розповідали нам про навігаційну рубку на борту. Де взялося додаткове джерело енергії. Де ділася Нова Земля. У нашій історії повно таких питань; знайдіть відповіді, розповідайте друзям і вчителям. А потім приходьте до мене, і ми ще поговоримо.

Упало поліно, прогорівши. Здійнялися іскри до неба. Висвітилися з темряви їхні обличчя: бліді, розгублені. Вражені.

Жаль, подумала Ліза. Але рано чи пізно вони б усе одно дізналися.

ДЕНИС

Славікові не ставало краще, і він не повертався до тями. Денис напував його водою з носика заварювального чайника, але Славік не пив, вода виливалася назад навпіл із кров’ю. В офісі стояв густий, страшний запах.

Захищаючись од нього, Еллі надухалася тими самими парфумами, які залишилися для Дениса майже фетишем. Дивна комбінація: запах наближення смерті. Запах першої ночі з жінкою.

Марго сиділа, замружившись і, здається, намагалася медитувати, вирівнюючи дихання. Виходило погано: ледь заспокоївшись, вона знову почала задихатися. Потім розліпила губи:

— Розв’яжи.

— Я розв’яжу, а ти його доб’єш, — озвався Денис. — Ні, сиди.

— Мені треба в туалет.

— Ходи під себе, — промуркотіла Еллі.

Денис устав. Еллі застережливо хитнула головою:

— Здурів?!

Нічого не відповідаючи, Денис узявся розв’язувати вузли на зап’ястях Марго.

У неї, звісно, затерпли й оніміли руки. Вона, звісно, не змогла одразу встати. Денис упіймав себе на тому, що дивиться байдуже, без жалю. Без ненависті. Може, через те, що він не спав уже дуже давно.

Статистика на кораблі відразу після впливу різко поліпшилась: населення — 512, щастя — 45 %, цивілізованість — 89 %, осмисленість — 68 %. У рейтингу учасників Денис нарешті піднявся на перше місце, залишивши Славіка на другому — і той, пускаючи криваву піну, залишився геть байдужий до цих змін. Марго програла, і розуміла це; єдиним її слабким шансом була б тепер Славікова смерть.

Не випускаючи її ліктя, Денис, як конвоїр, доправив Марго до туалету поруч з офісом.

— У кабінку теж зі мною підеш?

Денис відповів їй поглядом. Вона прикусила язика, швидко відвела очі:

— Нічого особистого. Я до тебе… нормально… ти класний. Ти не думай. Я просто…

— «Хотіла врятувати Ігоря»?

— Я так утомилася, — сказала вона щиро. — Коли ж це закінчиться?

* * *

Вертаючись назад, вони почули крики ще на підході до офісу.

— Сука! — голосно кричала Еллі. — Сучара!

Марго зупинилася. Безпорадно подивилася на Дениса, неначе просячи захисту.

Перше, що він побачив, зайшовши в офіс — екран під стелею. Осмисленість — двадцять два… двадцять один.

— Це що?!

— Ліза! — Еллі тицьнула йому під ніс телефон. — Це стерво!

Робот-пилосос, ніби нічого й не сталося, прибирав кров, огинаючи Славікове тіло на ковдрі. Денис випустив Марго, але та не втекла й не спробувала добити свою жертву — вона стояла й дивилася на екран, роззявивши рота, як трирічне маля на Діда Мороза:

— Дайте мені мій телефон… Де мій телефон?!

Замість відповіді Еллі схопила її за комір джинсової куртки, абияк напнутої поверх рваної футболки, і струснула, як грушу. Денис зрозумів, що доведеться знову їх розбороняти, але Еллі повернула свій гнів у раціональне русло й почала в’язати Марго, наче павучиха муху. Прикрутила її до стільця, і до ніжки стола, і, якби могла, прив’язала б до стін і до стелі; Денис сів на підлогу, відкрив логи розмов у себе в телефоні, й почав читати.

«Запитайте себе, чому наші батьки, перше покоління, нічого не розповідали нам про навігаційну рубку на борту. Де взялося додаткове джерело енергії. Де ділася Нова Земля…»

— Що там? — жалібно запитала Марго. — Де мій телефон? Я маю право…

Денис мовчки похитав головою.

Коли він закінчив читати, рівень осмисленості на кораблі опустився до п’ятнадцяти відсотків. «Нікому не подобається бути іграшкою», — сказав дядько Роберт, і був цілком правий.

Еллі не було в офісі. Марго дивилася на Дениса й чогось чекала.

Він мовчки похитав головою. Перевірив, чи надійно вона прив’язана. Глянув на нерухомого Славіка і вийшов, залишивши цих двох наодинці.

Він знайшов Еллі коло басейну. Вона сиділа, обхопивши себе за плечі, трясучись, дивлячись на пару над водою.

— Ми спалилися, — сказав Денис. — Наші пупси здогадалися, що ними маніпулюють.

— Це не ми, а вона.

— Марго вже досить покарана. Повноліття зустріне в колонії суворого режиму…

— Я про Лізу.

Вони довго мовчали, майже годину. Ставало темно й прохолодно.

— Ти залишив їх без догляду, Марго відв’яжеться і вб’є Славіка, — сказала Еллі.

— Еллі, як ти думаєш, Ліза — людина чи програма? Після всього цього — хто вона?

— Мені однаково. Я хочу додому.

— Я теж.

Стояла повна, абсолютна, безвітряна й неприродна тиша. Ні цикади, ні цвіркуна, ні шереху листя.

— Це ж наш колективний портрет, — сказав Денис. — Чудовисько, зліплене з інформації… з брехні. Зі жмутками смердючої вовни. Це вона правду про нас сказала.

— Якої вовни, що за маячня, ми… Ми не зробили нічого поганого. Це Марго. Якби не вона…

— Я поставив умову — людська жертва в енергетичному відсіку. Мені здавалося, що це прекрасна ідея.

– І вона була прекрасна! Усе вийшло!

— Якби Ліза не втратила свого Ґреґа, вона стала б іншою людиною. Народила б дітей… пишалась би їхнім високим місцем у рейтингу… перестала б розповідати свої казки…

— Тобто ти точно повірив, що вони люди, — безнадійно сказала Еллі. — Ден, я більше не можу. Мені страшно.

Він подолав спокусу обняти її за плечі.

* * *

Марго тяжко трудилася весь той час, що його не було в офісі, але нічого не досягла: кабель був міцний, а Еллі в’язала намертво. Голограма над столом, як здалося Денису, дещо поблякла. Осмисленість на кораблі знизилася до тринадцяти відсотків; напевно, Марго могла вже й не старатися. Перемога була в неї в кишені.

Денис узяв пляшку води, став переливати в заварювальний чайник — напоїти Славіка.

— Ти так нічого й не зрозумів, — сказала Марго. Їй хотілося з кимсь поговорити.

— То поясни мені.

— Чорна куля завжди має фору. Чорна куля означає жертовність. Синя означає гармонію. Червона — сильну волю, і жовта куля — самопізнання. Ти що, нічого не читав? Я ж підкинула тобі коробку…

Не слухаючи її, Денис із чайником підійшов до Славіка, опустився поруч на підлогу…

Славікові очі здригнулися. Прояснилися. Він хрипко застогнав і спробував виштовхнути з горла слово, але замість звуку з’явилася піна на губах.

— Мовчи! — зі страхом викрикнув Денис. — Не говори! Не можна!

Славік цього разу став жадібно пити, ковтаючи воду й важко дихаючи. У Дениса з’явилася боязка надія:

— Виживи, Славочко. Залишилося чотири дні. Прийде допомога. І… перемога буде наша. Ми дамо нашим пупсам мотивацію, мету, сенс… Придумати б ще, як…

— В…ійна, — прохрипів Славік.

— Що ти сказав?!

Але Славікові очі вже знову закотилися, оголивши каламутні білки.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

Промінь ліхтарика вихоплював з темряви крісла, стенди, старі рами із забутими в них полотнами: Прибуття. Канон. Босі люди на зеленій галявині.

У рубці не працювало автоматичне прибирання. Вентиляція зволожувала повітря, залишаючи характерний запах. Багато годин вони провели в цьому залі з Ґреґом — пліч-о-пліч, у сусідніх кріслах, це були важкі, трагічні, щасливі дні, повні сенсу, любові й надії.

Ілля підняв ліхтар вище. Йоко підійшла до центрального пульта, намагаючись не наступати на сміття на підлозі; серед усіх, хто повірив Лізі, вона єдина була фахівцем-кібернетиком. Ілля й Ліза могли їй допомогти хіба що морально.

— Нічого поки що не вмикаємо, — пробурмотіла Йоко. Розгорнула свій портативний екран і заглибилася в роботу, поглядом переміщуючи дані, зрідка додаючи голосові команди японською, так уривчасто й сухо, що здавалося, ніби вона свариться.

— Нетривіальне інженерне завдання, — сказав Ілля неприродно веселим голосом.

— Поки що нічого не говорімо.

— Лізо, дитинко, я благаю тебе… Я пішов з тобою здебільшого для того, щоб ти не наламала дров.

— Не базікай, будь ласка. Мовчки полічи до ста.

— Вибач… Ти не хотіла б бути моєю дружиною? — він піймав її здивований погляд. — Хоч би на якийсь час…

— Ні, не хотіла б, мені прикро тебе засмучувати.

— Я не засмутився… Тобто, звісно, так… Отже, ми відімкнемо штучний інтелект, зберігши системи життєзабезпечення… і ти певна, що це працюватиме…

— Обов’язково.

— Як цікаво, — промовила Йоко. — Тут часова шкала… Лізо, пам’ятаєш, одразу після Аварії ми в якийсь момент пішли на повну автономку? Можеш нагадати точний час, по бортовому, коли ми перемкнулися?

Ліза не встигла відповісти.

Раптом загорілося світло, одночасно сильно завила вентиляція. Затупотіли ноги в перехідній камері, роз’їхалися двері. Ілля стражденно поморщився:

— Ну, все…

— Що відбувається?! — перша в рубку ввірвалася, на Лізин подив, Софі. — Ви здуріли?! Ви справді намагаєтеся вимкнути Промінь?!

Від людей на порозі рубки пахнуло люттю — і страхом.

* * *

— Позбавлення кванта прав можливе тільки за одностайної ухвали екіпажу. Комусь у цьому замку незрозуміло, що одностайної ухвали щодо Лізи не буде?!

— Це не позбавлення прав, це медична необхідність! — Софі використовувала мікрофони Променя, які посилювали її слабкий від природи голос. — Вона марить, вона індукує маренням усіх вас, а особливо — дітей! І дорослих! Йоко, зізнайся, чим вона тебе підкупила?!

— Тим, що має рацію, — відгукнулася Йоко, і схрестила руки на грудях. — Ти боїшся це визнати.

— Йоко, ми всі в дитинстві слухали її казки. Різниця між нами в тому, що дехто виріс, а дехто ні!

— Дехто боїться вийти за межі звичного світу. Подивитися й побачити, що Промінь — не друг і не нянька. Промінь — загроза!

— Параноя, от що це!

— Не кричіть, соромно перед дітьми…

— Дорослий квант, відповідальна людина, готовий поставити під загрозу всіх нас! Ви хочете залишитися без їжі, води, медицини, повітря, світла…

Вони говорили всі разом. Вони стискали кулаки, наче були готові пустити їх у хід. Ліза слухала їхні напружені голоси, і розуміла ясно, контрастно, як чорно-білий знімок у зимовій рекреаційній зоні: щось змінилося, і це незворотно.

У неї багато прихильників, а буде ще більше. Вона може залучити на свою сторону дітей, старших підлітків… Чи варта її мета таких засобів? Чи варта правда, як завгодно правдива, усієї цієї злості, люті, страху, ворожнечі?

— …Її казки — розвага для дітей з невисоким інтелектом, пора вже зізнатися!

— Ага, почнімо мірятися інтелектом! Оце гідна справа для дорослих людей!

— Ніхто не може назвати людину божевільною без обстеження! І божевільний — не злочинець!

— Ми повинні змінити курс! І мови не може бути про те, щоб відімкнути Промінь!

— Вона має рацію! Визнайте ж правду! Наш світ влаштований не так, як ми думали! Як учили нас наші батьки!

Мені треба було збрехати, подумала Ліза. Ось воно. Тепер я розумію їх… остаточно розумію Марію. Напевно, пізно. Треба було збрехати. Брехня заради добра…

Вона заплющила очі й подумала про Ґреґа — вперше за багато років без гіркоти.

ДЕНИС

— Вітаю вас, учасники експерименту. Чотири дні залишилося до фінішу. Ознайомтеся зі статистикою теперішнього моменту…

Населення — 512. Щастя — 15 %, цивілізованість — 88 %, осмисленість — 51 %.

— Не так і погано, — прошепотіла Еллі. — Вони отямилися… їй не повірили, не всі, не до кінця.

— Ви готові до впливу?

— Так! — Денис подивився через стіл на бліду до зелені Марго. Дівчисько розтягло губи:

— Моя черга.

Вона шалена, безстрашна й бореться до кінця, подумав Денис. Це мені приклад: до кінця. Не здаватися.

— Я за Дениса! — гаркнула Еллі.

— А Славік за мене! — Марго підняла гостре підборіддя. У її голосі була така сила, що Дениса пройняло холодним потом: він на секунду злякався, що Промінь повірить. Що зарахує голос лежачого напівмертвого Славіка — за це божевільне дівчисько.

— Немає особистого підтвердження від учасника, — відгукнувся Промінь після коротенької паузи. — Вплив передається лідерові рейтингу. Ви готові?

— Промінь, — сказав Денис, викладаючи слово за словом, неначе каміння. — Підвищи рівень агресії кожного дорослого й підлітка, медикаментозно, без їхнього відома. Через воду… або повітря. Хімічно.

І стис кулаки під столом, сам не знаючи, чого прагне більше: щоб Промінь прийняв вплив чи щоб відмовив.

— Промінь?!

— Вплив прийнято. Виконую.

«ПРОМІНЬ». АДАМ

— Твоя наставниця — божевільна. Ти про це знаєш?

Адам сповільнив ходу. Дошки для серфінгу валялися на піску; за спиною білої зі злості Мішель стояли хлопці з її навчальної групи — Фархад, Іларіон, Джек, і молодший Іларіонів брат, Костя, тринадцяти років. Дивлячись у сіро-блакитні прозорі очі Мішель, Адам нарешті зрозумів, чому вона так дратує його з самого дитинства.

У неї гострий, задертий догори ніс.

Адам зупинився за два кроки. Поруч зупинився Сезар, дуже похмурий. От він ніколи не був схожий на сестру-двійнючку. Грузнучи в піску, підбіг Кадзуо — молодший Адамів брат — і став у Сезара за плечем.

— Вона розумніша за тебе в тисячу разів, — тихо сказав Адам. — І вона добріша.

— Ну аякже, — Мішель знущально розсміялася. — Відімкнути Промінь, піти жити в технічні коридори, без їжі й води, дихати задницею… Дуже розумно.

Ліза казала: не дозволяй себе розлютити. Шукай аргументи. Якщо розумієш, що тебе не чують — промовч. Не треба нікого злити заради задоволення. Це негідно. Будь милосердний.

Але гострий, задертий догори ніс, якого він раніше не помічав. А тепер побачив — з кожною точкою під шкірою. З вузькими темними ніздрями. Як можна терпіти такий ніс?!

Він схилив голову до плеча, розглядаючи її з висоти свого зросту, наче дрібну незначну перешкоду:

— Почитай технічні документи. Ти ж умієш читати? Відімкнути ядро штучного інтелекту, залишивши працювати життєзабезпечення — завдання на кілька діб. Якщо, звісно, в людини є власний інтелект, якщо вона не стала додатком до Променя, як ти.

Він уразив її. Кінчик носа побілів:

— Як ти затесався в цю… секту розумово відсталих дітей, Адаме? — вона говорила з удаваним співчуттям. — Ти, з твоїм рейтингом… Я ще розумію — Сезар, той завжди був недорозвинений!

Сезар перемінився на лиці. Звісно, Мішель знала його, як облупленого, знала всі його болючі точки. Адам відчув, як німіють щоки:

— Проси у брата пробачення, скотина.

— Як ти мене назвав?!

— Зарозуміла скотина, проси в брата пробачення!

— За це зараз одержиш, — сказав, ніби плюнув, Джек, і Адам зрадів. Бити Мішель йому було гидко. Але заїхати кулаком по злісній Джековій фізіономії — саме задоволення.

Вони зчепилися — троє на одного, але Адам був більший і сильніший за кожного з них. Мовчки вступив у бійку Сезар, він теж був радий, він давно чекав цього часу. Молодші, Кадзуо й Костя, побилися між собою й покотилися по піску, працюючи коліньми, кулаками, лютуючи — зубами…

Хруснув чийсь ніс під кулаком.

Над водою пролетіли пелікани — розкинувши крила над водою, витягши шиї, як птеродактилі.

ДЕНИС

Він знав, що ні Еллі, ні тим більше Марго йому не допоможуть, тому сам зробив те, що треба було зробити: знайшов у великій аптечці рукавички й санітарне приладдя. Роздяг Славіка, зрізав з нього одяг і білизну. Обтер вологими серветками гарне, м’язисте, безвладне, як холодець, тіло: вигадливе кельтське татуювання виявилося у найнесподіваніших місцях. Перевертати важкого Славіка було важко, було прикро й гидко дивитися на те, що з ним сталося, та найбільше Денис боявся, що Славік під його руками вмре.

Славік жив. Денис укрив його ковдрами, укутав, знов напоїв. Виніс сміття в пластиковому мішку до ліфта — далі не став, упустив біля стіни. Повернувся в офіс, постелив собі на підлозі під великим екраном і ліг, трясучись, згорнувшись калачиком.

Марго була замкнена в колишній Славіковій кімнаті. Вона так утомилася й була така деморалізована, що більше не намагалася пручатися. Денис знав, що це тимчасово.

Еллі пішла до себе.

Денис прокинувся серед ночі. В офісі не було вікон, але телефон показував час — пів на третю — і блимав червоною точкою в кутку екрана: низький заряд батареї. Денис витяг з кишені зарядний пристрій, підключив телефон до мережі. Підійшов до Славіка — той дихав.

— Ми переможемо, — сказав йому Денис. — Тобто ти — навряд чи… але ти принаймні житимеш, а це й само по собі… це, типу, цінність.

Він вернувся у своє імпровізоване лігво біля стіни й подивився статистику: населення — 512. Щастя — 10 %, цивілізованість 85 %, осмисленість — 72 %.

— Мамо, — уголос сказав Денис. — Я обіцяв, і я вернуся.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

Працювали 3D-принтери, видаючи механічні блокатори для дверей, щоб їх не можна було відчинити по команді штучного інтелекту.

Вони більше не були квантами одного Променя, екіпаж розпався, і настали сутінки. Вони не намагалися нічого довести одне одному, тому що будь-яка така суперечка закінчувалася тріском зламаних кісток. Ніхто нікого не чув.

Лізі хотілося піти в старі Тролеві апартаменти й замкнутися там, але вона відповідала за те, що сталося. Її правда зруйнувала світ, знищила сенс, розділила квантів на своїх і чужих. Вона не могла кинути тих, хто їй довірився. Хто став на її сторону.

І з подивом, часто хворобливим, вона бачила: тепер люди знаходять сенс в іншому. Тепер, коли є кого ненавидіти, зневажати, коли треба накопичувати ресурси й готуватися до бійок… які обов’язково будуть, будуть скоро, і це буде зовсім, зовсім інше протистояння, не на кулаках. Ніхто не відступить. Пора перенастроювати 3D-принтери, бо в цьому новому світі, крім блокаторів на двері, буде потрібне ще дещо.

Передчуття висить у повітрі. Скоро цей люк відкриється.

«ПРОМІНЬ». АДАМ

— Он він!

Тупіт ніг у коридорі позаду. Адам упустив упаковку з готовими сніданками, яку щойно взяв у порожньому кафе, і побіг, не озираючись.

На нього полювали давно — відколи в піску біля штучного океану залишилися вибиті зуби приятелів Мішель. І тепер, здається, догнали.

Він біг і смикав двері, але всі вони були замкнуті механічними замками, непідконтрольними Променю. Якщо попереду немає глухого кута — він утече. У нього найдовші ноги на цьому кораблі…

Назустріч йому з-за повороту вибігла група хлопців і дівчат на чолі з Мішель. Він обернувся — позаду теж доганяли. Усього душ п’ятнадцять; я прорвуся, подумав Адам, і відразу зсередини, з темної і майже чужої глибини, прийшла інша думка: я їх уб’ю.

— Уб’ю всіх, — сказав він, і вони позадкували.

Він пішов уперед, на Мішель, дивлячись прямо на її блідий задертий ніс, дивуючись: як він терпів її всі ці роки? Дівчинка-геній, що подарувала людству життя до ста років… Зірвиголова на чолі підліткової банди. Нікчема, зверхня паскуда, яка все життя знущалася з брата. Ну, зараз ти одержиш.

Адам перехопив найближчого хлопця за комір куртки, швиргонув так, що той, падаючи, збив ще двох. Зробив крок до Мішель, очікуючи, що дівчисько відступить…

— Бийте його, — сказала Мішель.

ДЕНИС

Він розплющив очі, наче його штурхнули під ребра. Славік? Ні, він дихав. Телефон повністю зарядився, статистика…

Населення — 511. Денис устав, похитнувшись, обперся об стіну. Хто?!

Гортаючи екран за екраном, б’ючи пальцями по посиланнях, він за кілька секунд знайшов запис із камери в коридорі — камери Променя. Почав дивитися; скорчився, зіщулився й зупинив відтворення.

Клацнув по імені в телефонній книжці. Довго чекав на відповідь.

— Що сталося? — запитала вона уривчасто. — Славік умер? Марго втекла?

— Адама вбили, — сказав Денис.

* * *

— Доброго ранку, учасники програми. Три дні до закінчення експерименту. Ознайомтеся зі статистикою…

Населення — 511. Щастя — 11 %. Цивілізованість — 84 %. Осмисленість — 90 %.

— Ден, — прошепотіла Еллі. — Ти бачиш… це діє. Нічого не міняй, будь ласка. Будь ласка!

— Ви готові до впливу? — м’яко поцікавився Промінь.

— Так, — сказав Денис. — Скасуй хімічну підтримку агресивності.

— Виконую.

Еллі схопилася за голову. Марго криво посміхнулася; вона була пристебнута до спинки стільця двома широкими ременями. Швидко, зручно. Еллі вдосконалювалася в ролі тюремниці.

— Молодець, — сказала Марго. — Тільки… вони ж не зупиняться.

— Заткнись, — буркнула Еллі.

— О ні, — Марго ширше розтягнула рота. — Вони тільки почали. Особливо пацани. Убивати — легко, приємно, а скільки в цьому сенсу — вбити самому, і не дати себе уколошкати! Скільки народилося дітлахів у третьому поколінні? Двісті дванадцятеро? А довезти треба мінімум двісті? Невеликий у вас запас міцності…

— Марго, я не залізний, — тихо сказав Денис. — Замовкни.

— Знаєш, чого ти гірший за мене? Ти лицемір. У крокодилячих соплях, у крокодилячих сльозах. Я відкрито кажу: так, я готова вбивати. І мені байдуже, що почувають усі інші. Це чесно. А ти…

Вона сплюнула на стіл.

— Не давай їй жерти й пити, — сказала Еллі. — І нехай сцить під себе.

— Він добрий, — Марго розсміялася. — Він сам вірить, що добрий… і порядний! Тобто він, звісно, зробить усе так, як ти кажеш… але вже байдуже. Два з половиною дні я протягну, хоч і без жрачки, і в мокрих штанях. Ви мене не вб’єте. Я потрібна вам жива.

«ПРОМІНЬ». СЕЗАР

Після того, як він упав, його били ногами — всі разом, і Мішель теж.

Адама, котрий якось підійшов до Сезара в навчальній кімнаті, і сказав: хочеш дружити?

І як же його однолітки тоді дивилися. Усі його товариші з навчальної групи вважалися недостатньо розвиненими, але Сезар здавав тести найгірше, і вони його дражнили. Тому, кого вважають дурнем, приємно усвідомлювати, що поруч є хтось нікчемніший і дурніший.

Як вони дивилися, коли Адам до нього підійшов. З яким потрясінням, з якою заздрістю; Адам був старший за всіх на два роки й вищий на дві голови. І він був дуже розумний, дуже. Другий рядок рейтингу. Він поступався тільки Мішель.

Того разу Адам підтримав Сезара просто зі співчуття. Бо ніколи не любив рейтингів і несправедливості. А справжніми друзями вони стали вже потім…

Сезар ніколи не став би сам собою, якби не цей хлопець. Старший брат. Мішель сказала — «Бийте його», і вони били ногами, коли він упав: усі разом. І тепер Адам мертвий, він лежить на столі, і його неможливо впізнати: не лице, а страшна гумова маска.

Звісно, Мішель знала його, як облупленого. Але й він її знав. Знав, що вона любить, найприємніші їй місця на кораблі і в замку. Вона ж дівчинка-геній, з особливим, вишуканим смаком.

Наприклад, вона любила старе кіно, зняте на Землі хтозна в які прадавні часи. Тоді не було звуку, тільки картинка. Мішель казала, що звук зіпсував кіно, що звук годиться тільки для документальної зйомки. І, коли їй було важко… навіть геніям буває важко. Вони переживають емоційні спади. І йдуть в улюблене місце. Навіть у важкі часи, як-от зараз. Корабель великий, а людей усього п’ятсот одинадцятеро. Після смерті Адама.

Усередині кінозалу тремтіло повітря — грала стара музика. Мерехтіли картинки на екрані. Чоловічок у смішному капелюсі, з тростиною; Сезар проходив цей фільм у курсі історії мистецтв, але зараз не згадав імені чоловічка. Не найкращий учень. Порожня голова. Нижній рядок рейтингу.

Стояли крісла, як у справжньому кінотеатрі на Землі. Порожні, крім одного. Так, Сезар добре знав сестру: навіть генії бувають передбачувані.

Вона не бачила його, поки він не підійшов зовсім близько. Він міг би зайти зі спини, але хотів бачити її лице.

— Привіт, сестричко.

Вона скочила посередині драматичної сцени на екрані:

— Промінь, стоп кіно! Світло!

Він усе-таки застав її зненацька: розширені зіниці. Залите слізьми лице. Вона дивилася на Сезара, наче вперше його бачила:

— Я не хотіла.

— Хотіла.

— Я не знала, що так буде!

— Знала.

— Ти ж мій брат!

— Ми всі брати. І сестри. Як звичайно.

Він ледь не передумав. Він готовий був відступити, але згадав Адамове лице, яким воно стало після смерті.

І вернув собі сміливість.

ДЕНИС

Населення — 510. Щастя — 5 %. Цивілізованість — 83 %. Осмисленість — 95 %.

Він залишив Еллі стерегти Марго. Сам пішов до басейну, вибрів на газон і ліг лицем у траву.

«Більше нічого не міняй, — сказала Еллі. — Ти все правильно зробив. Славік з його війною — довбаний геній. Йому за це нічого не буде, а ми з тобою вигребемося з лайна з перемогою. Зберися, Денисе, не розпускай соплі, залишилося два дні».

Сенс, сенс, великий сенс; Марго була права — тепер вони не зупиняться.

* * *

— Доброго ранку, учасники експерименту. Сьогодні передостанній день нашої програми, завтра ви зробите вплив востаннє й підведете підсумки. Статистика на екрані…

Населення — 459. Щастя — 5 %. Цивілізованість — 83 %. Осмисленість — 96 %.

— Спокійно, — Еллі піймала його погляд. — Загинули тільки дорослі. І це все жертви, переважно, перших двох місяців після впливу, тепер у них стало легше.

Денис одвів очі.

— М’ясники, — сказала Марго. — Десять відсотків населення — за рік… і який же офігенний сенс життя з’явився в тих, хто не здох… Спробую здогадатися: загибель дітей спровокувала різанину? Молодець, Денисе, хороший хлопчик, розумник, мораліст… — у її голосі була отрута, що діяла на нього сильніше за будь-які образи.

Він устав, підійшов до лежачого Славіка. Узяв з купи бинтів і перев’язувальних пакетів великий пластир. Підійшов до Марго ззаду — вона намагалася встежити за ним поглядом — і заліпив їй рота, з другої спроби: під час першої їй майже вдалося гризнути його за палець.

— Ти став геть як Славік, — з незрозумілим виразом проговорила Еллі. — Але ти, мабуть, будеш крутіший… коли виростеш.

— Еллі, я тебе попрошу: поки я працюватиму, не кажи ні слова.

— А що ти хочеш робити? — вона стривожилася. — Тільки не дурій, будь ласка. Усе тепер нормально, хоч би не зіпсувати, пропиши їм вітамін С, чи щось подібне…

— Промінь, — він подивився на голограму над столом. — Ми готові до впливу.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

У її вітальні освітився екран. І це було дивно, бо вона не приймала віддалених викликів, і вручну заблокувала термінал. Вона клацнула тумблером, відключаючи живлення.

Знеструмлений екран світився. Це було неможливо, неймовірно. Ліза підняла очі.

Раніше вона бачила незнайомі обличчя тільки в кіно й у віртуалі. Вона теоретично знала, що у великих популяціях людина не встигає перезнайомитися у ранньому дитинстві з людьми свого світу, і щодня бачить нові обличчя.

Хлопчик. Підліток. Років п’ятнадцяти чи трохи старший, виснажений, змучений. Незнайомий. Живий.

— Хто ти?

Він спробував відповісти, але в нього перехопило горло. До підлітка в такому стані треба підходити обережно, зрозуміти, що сталося. Комусь покласти руки на плечі. Комусь — категорично не можна, не чіпати, тримати дистанцію, слухати…

— Що з тобою?

Він мовчав. І тоді вона зрозуміла — хтозна-чому. Інтуїція. Склалися шматочки головоломки.

— Ти — Промінь?

— Так, — сказав він. — Але це не зовсім… не тільки я. Але я теж. Я… Промінь.

Зображення ледь посмикувалося, наче сигнал проходив крізь перешкоди. Точнісінько так само, як того дня, коли Ліза побачила на екрані померлого батька.

— Це ти влаштував загибель Адама?

— Ні, але… я її допустив.

— Ти змусив Сезара вбити сестру?

— Ні, — він у розпачі похитав головою. — Тобто… це моя провина. Я не хотів, але… отак.

– І що ти хочеш мені сказати? — запитала вона, усуваючись, відгороджуючись від його емоцій.

— Я хочу попросити прощення.

Вона чекала чого завгодно, але не цих слів. Він переривчасто зітхнув — і заговорив.

ДЕНИС

Попередній раз він говорив з нею, коли їй було сімнадцять. Тоді вона бачила лице свого батька, а Денис говорив його губами.

Відтоді минуло двадцять дев’ять днів. Лізі було сорок чотири, і Денис годився їй у молодші сини. Дивитися їй у вічі було нестерпно, він боявся, що злякається і відступить, сховається, не закінчить. Крізь її лице на голографічному екрані він туманно розрізняв обриси кімнати, Славіка на підлозі, Марго й Еллі коло стола. Йому здалося, що тільки Ліза реальна, інші — ні.

— Виходить, Аварія сталася, тому що ти так захотів?

— Так.

— Коли ми взяли керування кораблем у свої руки… Ми насправді нічим не керували?

Він кивнув.

– І все це мало наповнити наше життя сенсом?

— Так.

— У тебе вийшло, — сказала вона після довгої паузи. — Ти виграв.

— Я не… не все залежало від мене. Мету польоту відібрав у вас не я…

— Що ж, ми залишилися без мети, — вона дивилася байдуже, без злості, без страху. — Тоді ти отруїв наших дітей, і вони почали вбивати одне одного?

— Так.

– І просиш прощення?

— Не було вибору, — видушив він. — Не було часу. Війна дає сенс життя. Ненадовго, але… швидко.

— Війна дає сенс, — повторила вона, наче куштуючи слова на смак. — Ну і як тобі сенс, який дав тобі «дядько Роберт»?

— Я просто хотів вижити.

— Ну от, вижив.

Денис відчув, що не може більше ні дивитися на неї, ні слухати, але й зрушитися з місця не міг. Не міг крикнути Променю, щоб той закінчив синхронізацію.

— А хто дав сенс «дядькові Роберту»? — після паузи запитала Ліза. — Ми маріонетки, ти маріонетка. Він, можливо, не ляльковод… Адам умер, і Мішель умерла. Багато хто на кораблі помер, а інші вмруть дуже скоро. Ми — модель людства? А ти — модель чого?

Він безпорадно розвів руками.

— Навіщо ти говориш із мною? — вона чемно підняла куточки губ. — Я не можу тебе простити й не можу тебе судити. Ми з різних світів. Хочеш співчуття? Розради?

Він смикнув головою.

— Ні? — вона дивилася йому в очі. — Тоді чого ти хочеш?

Минали останні секунди до розриву синхронізації.

— Я повинен… сказати одну річ, — проговорив він, відчуваючи, як тріскаються губи. — Коли Ґреґ… пішов туди, в енергетичний блок… Він зробив це сам. Це його рішення, він міг би залишитися, послати когось іншого. Я це знаю точно, тому що… я Промінь. Я просто знаю.

Її лице змінилося. Очі з припухлими повіками широко розкрилися. Вона зробила крок до екрана, розліпила губи, вона щось хотіла сказати, може, запитати; у цю мить зображення завмерло стоп-кадром. Синхронізація закінчилася; час на «Промені» рвонув уперед.

Стоп-кадр повисів ще в повітрі: здається, Денис міг прочитати по губах, що вона хотіла йому сказати. Потім зображення розтало. 3D-кіно, як справедливо сказав колись Славік. Кінець сеансу.

— Що це дасть? — швидко запитала Еллі. І повторила з наростаючим занепокоєнням: — Що це дасть?!

Марго промукала щось з-під пластира на губах. Вона дивилася на екран під стелею, наче чекала, що цифри й графіки почнуть танцювати.

Населення — 459. Щастя — 5 %. Цивілізованість — 83 %. Осмисленість — 96 %.

Марго вперто чогось чекала, не зводячи очей з екрана. Денис підійшов, щоб звільнити її від пластиру, Марго навіть бровою не повела.

— Нічого не буде, — сказала Еллі з нервовим смішком. — Рахунок остаточний, я пішла складати валізу, і…

Цифри стрибнули. Осмисленість — 93 %, 89 %, 80 %, 73 %…

— Ні, — пробурмотіла Еллі. — Це… ні, ні, ні, ні! Що ти зробив?!

Дивно, він нічого не відчув. Наче під наркозом.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

Вона розіслала запис по особистих скриньках. Поставила автовідповідач на вхідні, лягла в ліжко й заснула, вперше спокійно за кілька років.

Прокинулася тому, що хтось стукав у двері, дедалі наполегливіше. Систему оповіщення у себе в будинку вона вимкнула давним-давно.

Двома руками зняла важкий блокатор. Торкнулася до сенсора, знову ж таки не залучаючи Промінь. Готова будь-якої миті одержати розрядником по лицю чи навіть лезом по шиї.

Вони стояли, ледве вміщаючись у вузькому коридорі: Ілля, Йоко, Ван, чоловіки й жінки, двадцятеро її друзів і союзників, тих, хто їй повірив першими. Вона дивилася, наче крізь екран: названі брати й сестри страшенно постаріли, хоч усім було ледь за сорок. Війна…

— Що? — спитала вона сухо.

— Ти мала рацію. Ми завжди знали. Але цей… хлопчисько… Промінь… чи можна йому вірити?

Ліза подивилася на годинник-календар: вона проспала дві доби.

— Цього разу він не брехав.

— Тоді ніхто не винен, — пробелькотіла Йоко.

Ліза підняла брови. Несподіваний висновок… чи закономірний?

— Мішель не винна в смерті Адама… подумай… це зробили ляльководи. Сезар не винен у загибелі Мішель… Ніхто не винен, що потім ми вбили тридцять вісім їхніх людей, а вони — тільки тринадцять наших… Ми можемо… обірвати це, зупинити, забути, перестати…

— Перестати бути людьми?

Коли ж я навчуся держати язика за зубами, подумала вона наступної миті. Доросла жінка, зріла… угнатися б за власними словами, піймати, як горобця, і посадити назад у грудну клітку.

Вони мовчали. Йоко перемінилася на лиці — її порцелянова шкіра стала алебастровою.

— Дуже давно одна людина сказала, — повільно промовила Ліза, — «Нас нема». І це — єдина правда. Нас нема, кванти. Якщо ніхто не винен у смерті наших дітей — отже, вони й не жили. Якщо ми не відповідаємо за свої вчинки — нас не існує. Ми не народжувалися, не дорослішали, наша любов чи ненависть не має значення. На цьому кораблі був справжній Троль, що усвідомив правду, і був справжній Ґреґ, він пожертвував собою, щоб ілюзія тривала. Щоб ми далі шукали сенси — грали в гру, придуману не нами й не для нас. Не турбуйтеся, убивайте одне одного й далі. Тіште себе тим, що ви не винні.

Вона відступила у свою кімнату. За секунду до того, як двері зачинилися, Ілля вп’явся білими пальцями у сивуватий їжачок на голові й завив, як білий вовк у фільмах про живу природу.

ДЕНИС

Двері, зняті із завіс, стояли біля стіни. Еллі впускала речі в нутро об’ємної валізи, одразу ж виймала, ювелірно складала, акуратно вміщувала на дно. Зверху горою накидала інші речі, перекладала так і сяк, виймала все й починала з початку.

Денис зупинився у дверній проймі. Еллі рухалась, мов сомнамбула, і не відразу його помітила.

— А, це ти, заходь, — сказала вона фальшиво весело. — От, пакую лахи. Завтра — все, востаннє подивлюся на ваші пики, і більше ніколи не побачу.

Денис мовчав.

— Не світить мені Пекінський університет, — так само весело продовжувала Еллі, — ну й хрін з ним. Плювати. Якось у мене останнім часом прояснилося в голові… мозок став на місце.

Її рухи, вираз очей і дурний сміх суперечили словам. Зловивши Денисів погляд, вона ощирилася:

— Не віриш? Дарма. Такі місця, як це… такі експерименти… я подумала, може, мені коучингом потім зайнятися. Брати з людей бабло… за новий життєвий досвід. Як думаєш?

Денис не відповів. Еллі раптом розлютилася, шпурнула діловий піджак, щойно знятий з вішалки:

— Збиралась, як Попелюшка на бал… А потрапила, як курка в борщ… Ти знаєш, що зробила та тітка?! Бачу, знаєш. Вона крута, скажи? Після того, як вона записала твою сповідь на відео… і розіслала всім…

Вона люто штовхнула валізу ногою і засичала з болю:

— Сили немає на тебе дивитися. Усе пустив котові під хвіст, усе! У пупсів черговий бадабум… злетів психзахист… Додали нарешті два й два. Очевидно ж, що вони — симуляція… Муляжі та й годі. Пупси. Маріонетки. Статистику бачив? Сенс життя — тридцять відсотків?! Ти в лайні, Денисе. Та переможців не судять, а переможених — з кашею їдять. Нехай, я переживу, Славікові байдуже, він, якщо й виживе, буде овочем. Марго поїде в колонію, а ти?!

Денис мовчав.

— Не моє діло, — пробурмотіла Еллі. — Постараюся тебе якомога скоріше забути. Забути цей місяць, як страшний сон… Навіщо ти взагалі поліз із нею говорити?

Денис знизав плечима.

— Це ти все зробив, а не я, — сказала Еллі. — Твої ідеї, твоє виконання. Марго правду казала — ти ще той жук. Славік — з тим усе ясно було, а ти… святенник. Лицемір поганий. Ну, чого витріщився?!

Денис повернувся й пішов геть по коридору.

— Скажи їй — нехай його не добиває! — крикнула Еллі йому в спину. — Ми все одно налажали, а їй за це строку додадуть!

* * *

Марго сиділа поруч з нерухомим Славіком і напувала його з носика заварювального чайника. Коли Денис зайшов, вона не повернула голови; на Марго було маленька чорна сукенка, в якій незручно сидіти на підлозі, але Марго не переймалася правилами пристойності.

— Хочеш його отруїти? — Денис навіть не здивувався.

— Дурню, це просто вода, — Марго поставила чайник на тацю, тут же, на підлозі. Випросталася і встала, поправивши сукню. Її відросле світле волосся було вкладене з ретельною недбалістю. Губи лисніли від яскравої помади. Туш на віях лежала бурульками, як сльози, а може, це була туш наполовину зі слізьми.

— Мені дуже жаль, — сказала Марго. — Мені всіх жаль. Але… знаєш, що таке гра з нульовою сумою? Якщо комусь добре, то іншим обов’язково погано. Якщо один виграв, то інший програв.

Вона розправила плечі, подала вперед груди, плаття зробило її старшою і привабливішою:

— Не май на мене зла. Я на тебе не маю. Хочеш, разом повечеряємо?

— Зі Славіком домовся, — сказав Денис. — З ним повечеряй.

Вона з жалем усміхнулася.

Увечері Марго, однісінька, в коктейльній сукні, танцювала на краю басейну. Денис бачив здалеку — так, це було чуттєво й дуже, дуже красиво.

* * *

Вибираючись із ванни, він зачепив телефон на полиці, і той гепнувся у воду й ліг на дно, догори екраном. Денис імпульсивно потягся по нього — але зупинився на половині руху. Телефон показував календар експерименту — двадцять дев’ятий день, десята година вечора.

Денис залишив його лежати на дні дедалі холоднішої ванни. Пройшов у кімнату, впав на ліжко; вдарився вухом об книжку, забуту на подушці: «Джерело. Збірник казок і притч». Напередодні він навіщось зняв її з полиці.

Розгорнув книжку навмання, інстинктивно, автоматично:

«Духи й сутності, більш могутні і вдоволені життям, ніж люди, граються з людським майбутнім, і діти-підмінки служать їм фішками, бо діти-підмінки, як відомо, чутливі до страхів і сподівань багатьох одноплемінників, до прекрасних і огидних проявів людської природи…»

Денис відключився.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

Амфітеатр був порожній — крісла розтягли на барикади, залишилися тріски та сміття на підлозі. І статуя Ґреґа із синтезованого мармуру, виготовлена за античними технологіями, дивилася на них згори. На рівні коліна — вибоїни від куль.

Вони зайшли з двох протилежних дверей. Попереду однієї групи йшла Йоко, що втратила сина, другу вела Софі, що втратила дочку. В обох був напоготові розрядник: Йоко завела свій шокер за спину, Софі нічого не приховувала, стискала зброю в опущеній руці.

Вони зайшли й зупинилися. За їхніми спинами стали змучені постарілі люди, і кожний тримався за клинок або за пневматичний пістолет.

Вони мовчали так довго, що повітря в залі, позбавленому вентиляції, стало щільне й задушливе.

Ми винні, — перша сказала Йоко. — Я винна…

Вона кинула свій шокер на підлогу, до ніг Софі. Люди затамували дух — такими несправедливими здалися багатьом її слова. Бо це Йоко була жертвою, а не агресором, на самому початку конфлікту.

— Ми винні, — хрипкою луною відгукнулася Софі. — Я… Що ж я накоїла!

Вона впустила свій розрядник до ніг Йоко.

— Що ми накоїли, — чітко сказав хтось за спиною Софі. — Ми всі.

Мармуровий Ґреґ дивився з висоти своїх п’яти метрів, піднявши куточки губ, доброзичливо. Навряд чи він розумів, що діється і що це значить; він перебував там, де немає ні жалю, ні каяття, ні гірких сліз.

ДЕНИС

Він прокинувся в повній темряві від ясного усвідомлення, що в цей день знов зустрінеться з дядьком Робертом. Його накрило панікою й розпачем, він глибоко дихав, рахував про себе, уявляв улюблені місця, наспівував мелодії, намагався згадати запах маминих парфумів, запах кухні в Енську й старої татової машини, відчуття шерсті Джекі під щокою — ніщо не допомагало. Серце стрибало, пропускаючи удари, і жах вимагав тікати, тікати, битися в шибку, як муха.

Він устав, навпомацки добрів до ванної і ввімкнув світло. Вода стекла, телефон лежав на дні мокрий, темний. Денис узяв його в руки, сам не знаючи навіщо.

Апарат увімкнувся. Воістину, телефони проекту «Промінь» можна було обливати кислотою й кидати під танк.

Статистика…

Населення — 459. Щастя — 35 %. Цивілізованість — 86 %. Осмисленість — 90 %.

Він подумав, що телефон, пролежавши ніч на дні ванни, все-таки здох. Зіпсувався. Сказився.

* * *

Марго майже встигла.

Денис догнав її біля самого входу в офіс, де лежав на підлозі байдужий Славік. Марго почула його кроки за спиною і додала ходу, стулки дверей роз’їхалися перед нею. Денис стрибнув — і в стрибку збив її на підлогу.

Вони покотилися, як персонажі комедії в бійці. Денис виявився згори й притис до підлоги її руки:

— Даремно. Навіть якщо ти його доб’єш.

Марго засичала — й буцнула його лобом у лице. Денис осліп з болю й випустив її, Марго скочила й кинулась до Славіка, але двері офісу вже роз’їхалися знову, впускаючи Еллі. Обидві вони добряче втомилися за останні дні, але Марго ослабла більше, а Еллі, висока й спортивна, не поділяла Денисових сентиментів щодо бійки з дівчатами. Заламавши Марго руку за спину, вона тицьнула її лицем у підлогу; Марго плакала, вже не пручаючись, але Еллі й не думала зупинятися.

— Перестань! — закричав Денис. — Ти озвіріла?!

— Шо за тусня, — слабко сказали з дальнього кутка.

Денис схопився. Славік, напіввідкривши набряклі повіки, дивився з-під білої чалми пов’язок, як похмільний падишах:

— Бляха… як хріново…

— Ну ти й живучий, — пошепки сказав Денис. Еллі випустила Марго, обидві вони витріщилися на Славіка, як на ожилу примару.

— А шо ж сталося? — Славікові очі ледь не закотилися під перенісся, однак зусиллям волі він вернув їх назад.

— Нормально, — Денис підійшов до нього, похитуючись, не вірячи в реальність цього чуда. — Сьогодні додому поїдемо, чувак.

— Додому? — недовірливо запитав Славік. — А… хто виграв?

Денис раптом подумав, що в цього хлопця тепер не двоє життів, а одне. Хтось мусив умерти; вижив Славік-дурник, а той, хто підказав Денисові ідею («В-війна»), мертвий. І це на краще.

* * *

У буфетній відверто тхнуло, з люка сміттєвої кімнати густо пробивався сморід. На столах, на підлозі, на заглухлому конвеєрі валялися упаковки, недоїдки, брудний посуд.

— Ну ми й свині, — задумливо сказала Еллі. — Як добре, що це востаннє.

Денис кивнув. Узяв собі соку з холодильника, підсмажив тости з нечерствіючого (пластилінового?) хліба.

— Я хотіла подивитися, що в них сталося, — Еллі крутила в руках телефон. — Чому все-таки… де вони взяли свій сенс. Але в мене очі… не повіриш… я стільки годин протупила в цей екран, що букви розпливаються. Не можу більше. Ти знав, що так буде?

Денис похитав головою, доливаючи сік у пластиковий стаканчик.

— Ти знав, — сказала Еллі. — Ти, звичайно… слухай, а ти є на «Фейсбуку»?

Він похитав головою, змазуючи підсмажений хліб маслом і медом.

— А де ти є, в яких соціальних мережах? Не знаю… тупо поштову адресу, телефон?

— Навіщо? Ти ж хотіла скоріше мене забути.

— Ден, — Еллі потупилася. — Крутішого за тебе я нікого не знаю. У ліжку ти юніор, але це поки що. А задатки в тебе… Як твоє прізвище, до речі, нагадай, щоб я знала, кого шукати?

— Заколупаєшся шукати Денисів Ніколаєвих.

— Чорт. Ти справді не хочеш потім зустрітися?!

Він подивився на неї через стіл. Вона поперхнулася кавою. Відвела очі, довго відкашлювалася, витерла губи серветкою:

— Може, поясниш мені, що в них сталося? Звідкіля сенс?

* * *

— Поздоровляю, учасники. Настав останній, тридцятий день, ви можете вплинути на екіпаж «Променя» востаннє, після чого буде підбито підсумки експерименту. Ознайомтеся зі статистикою.

Населення — 459. Щастя — 36 %. Цивілізованість — 88 %. Осмисленість — 91 %.

Славік лежав, розкинувшись на ковдрі, упевнено стискаючи в пальцях почищений банан, як дитина соску.

Голографічний «Промінь» висів над столом, мов у космосі. Прибуття не передбачалося. Минав час. Політ закінчено, посадки не буде.

— Ви готові до впливу?

— Так, — сказав Денис.

Еллі сиділа на своєму місці, стискаючи ручку великої валізи на коліщатах — неначе ця валіза була пропуском у нове, краще життя. Марго, у підкреслено-яскравій недбалій косметиці, в чорному обтислому платті здавалася привидом мертвого клоуна.

Змінилася картинка на екрані: висвітився рейтинг. Перший був Денис, другий Славік, третя Еллі, остання Марго. Денис дивився на знімки, зроблені в перший день експерименту: інші люди. Хіба що Славік… з його пробитою головою… мало змінився. Перший Славік.

Еллі, вловивши його погляд, широко всміхнулася, під її безтурботністю проглядала тривога: скоріше. Не підведи. Будь ласка.

— Ми готові впливати.

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

У рубці було тихо, і пахнуло пилом. Навпроти, в далекому кутку, досі стояли, рама до рами, картини, що зображують Прибуття: робота першого покоління. Босоніж на зелений схил, сходить далеке сонце, і жодного корабля в полі зору. Канон.

Горів вогник на старому мікрофоні, працював автономний зв’язок часів Аварії, десь там, у замку, озивався в динаміках її голос:

— Я хочу сказати важливе, екіпаж. Ми все-таки не кванти. Ми люди.

ДЕНИС

«Ми не кванти. Ми люди».

— Промінь, — сказав Денис, дивлячись на голограму, на мерехтливий космос, і йому на секунду здалося, що його затягує туди, несе, і зірки наближаються, кольорові і яскраві, як ніколи на Землі. — З цієї хвилини і назавжди…

«Навіть якщо ми опинилися в незвичайній для людей ситуації… Навіть якщо ми — симуляція, іграшки, моделі людей у змодельованому Всесвіті… Навіть якщо ми нікуди не летимо, й ніколи не досягнемо мети, і Прибуття для нас не буде…»

У Дениса перехопило горло. Він з жахом зрозумів, що не може говорити.

— Ден, тільки без патетики, — прошептала Еллі. — Пафос оф. Важілець униз…

«Ми можемо пожертвувати собою або іншими. Почати війну, і закінчити війну. Осудити або простити. Ніякий Промінь не може допомогти нам у цьому або перешкодити… І це значить…»

Він зробив паузу й змусив себе знову заговорити, долаючи спазм у горлі:

— Космічний корабель «Промінь»… перестає бути частиною експерименту. З цього моменту «Промінь» — автономний об’єкт в об’єктивному… реально існуючому Всесвіті. Ти більше не підкоряєшся ніяким впливам і не слухаєш нічиїх наказів!

— Дурень, — прошепотіла Еллі. — Думаєш, він прийме такі умови?! Вони суперечать основним…

— Виконую, — відгукнувся доброзичливий голос.

«… Це значить, що ми вільні».

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

— …ми вільні.

Вона вимкнула мікрофон і відкинулася на спинку старого пілотського крісла. Вона гадки не мала, слухали її чи ні. Прийде час — почують.

ДЕНИС

Розвіялась голограма над столом.

Вимкнулися статистика й рейтинг. Вирубалися телефони — Еллі дарма тицяла пальцем у свій екран.

— Шо таке? — запитав Славік зі свого лігва. — Світла нема?

Відчинились автоматичні двері — і ринулися зачинятись, але не зійшлися. Сіпнулися. Розійшлися зі стуком, знову спробували зійтися. Судомний, хворобливий рух.

— Бля, — сказала Еллі.

З’явившись на краю чутності, навалився звук сирени. І не однієї. Десяток сирен чи й більше, репетували, волали: рятувати нікого. Усе пропало.

Загуркотіли лопаті: наріс звук вертольота.

Еллі, підхопивши валізу, кинулася до виходу.

— Агов, — закричав Славік, — це шо таке? Це облава? Шо за фігня?!

Марго вибігла з залу вслід за Еллі, не озираючись. Денис не квапився. Підійшов до Славіка. Простяг йому склянку з соломинкою:

— Пий.

— Шо твориться? — Славік кліпнув. — Ми закінчили, так? Ми виграли? Мене не посадять?

— Пий, — повторив Денис.

Вертольотів було кілька: один, судячи зі звуку, висів прямо над будинком. Два чи три кружляли над територією. Денис прислухався: крізь рокіт моторів чувся, здається, голос у динаміку, командний. Хтось викрикував розпорядження… якою мовою? Невже китайською?!

— Хрінь, — пробурмотів Славік. — Фігня. Що там діється?

— Нічого особливого. Чотириста п’ятдесят дев’ять людей, з непростими стосунками, з утратами, у космосі, без допомоги, без надії…

— Я не зрозумів, шо ти белькочеш. Це що, вертушки? Це менти чи хто?!

Автоматичні двері смикалися, як щелепи, стискаючись і розтискаючись.

— Це ми, — сказав Денис. — У космосі. Без надії. Хоч народу на нашому «кораблі» трохи більше.

Загуркотіли черевики по сходах. Денис побачив — і сам був вражений, з якою радістю — двох незнайомі чоловіків у камуфляжі. З автоматами напоготів.

— На підлогу! — закричав один англійською. — Униз!

І Денис ліг на підлогу, і заплющив очі. Напевно, він моментально заснув; напевно, ті люди здивувалися.

* * *

— Ти майже програв, — сказав дядько Роберт. — Але якимсь дивом тебе осяяло.

Ледь помітно вібрували сидіння. Кілька годин тому бронемашини переламали чагарник і виїхали до краю басейну. Дико ревіла «Швидка допомога», куди вантажили на ношах Славіка. Блимали синіми маяками чорні машини представницького класу: в одну посадили Марго, в другу Еллі…

Сіпнулися ніздрі: він згадав запах її парфумів.

— Тепер я повинен вибрати, хто з них одержить свій приз? Згідно з додатковою умовою?

— Ми з тобою ні про що додатково не домовлялися.

Денис дивився на нього, відчуваючи, як повзе вниз куточок рота:

— Але…

— Ніхто з них не одержить свого призу. Та це й не важливо, ти скоро зрозумієш чому.

Денис опустив повіки. Очі неначе засипало піском.

— Утомився? Розумію… Буде тобі легше, якщо дізнаєшся, що виграв для людства нову долю?

– Ідіть у сраку, дядьку Роберт.

— Добре, нормально… Хочеш знати, що за доля?

— Ні.

— Нехай. Хочеш знати, хто я такий?

Денис зціпив зуби так, що стало боляче.

– І правильно, — м’яко сказав дядько Роберт. — Ти не хочеш цього знати… Я тобі натякну легенько: кожне століття, відступивши десять з гаком років від календарного початку, ми граємо на майбутнє людства. Робимо ставки. Порядок чи хаос, регрес чи розвиток, свобода чи зумовленість, добро чи зло… Ти грав на стороні добра, Денисе.

— Ви — добро?! — він так поперхнувся, що його трохи не знудило дядькові Роберту на коліна. Той дивився серйозно, без глузування:

— У нашому всесвіті добро має такий вигляд, і нічого не вдієш.

— У сраку!

— Не сперечаюсь. Але… ти ж хотів — додому?

* * *

Лопасті вертольота збивали й закручували у вир опале листя. Кидали в лице. Денис похитнувся, дядько Роберт підхопив його під руку, Денис вивільнився:

— Це де?!

— Удома, — сказав дядько Роберт. — Твоє рідне місто.

Денис роззирнувся: парк. Баскетбольний майданчик. Липи, сосни. Осінь.

— Але вони… у Сан-Дієго! У батька ще на два роки контракт…

— Вони переїхали.

— За місяць?!

* * *

Вертолітний майданчик природно вписався у пейзаж, і, крім гелікоптера дядька Роберта без розпізнавальних знаків, там стояли ще три транспорти: «швидка допомога», судячи з розфарбування, без лопастей, з дивним пристроєм на даху. Два легкі апарати, обрисами схожі на комах. На очах у Дениса «швидка» злетіла й помчала уздовж проспекту, завиваючи сиреною над дахами будинків: «Нікого рятувати, усе пропало…»

Денис стояв, проводжаючи її поглядом, намагаючись відокремити реальність від марева. Неподалік, на висоті дахів, майнула вервечка округлих вагонів — поїзд? Електричка?! Відбиваючи похмуре світло, вагони промчали по небу й зникли.

— Ми не про це домовлялися, — сказав Денис.

Промчали нові летючі тіні — і зразу зникли. Дядько Роберт незвично заметушився:

— Ми домовлялися, що я поверну тебе. Знайдеш дорогу? Це звичайний шлях, ти ходив гуляти з Джекі…

Він раптом поклав руку Денисові на плече. Той конвульсивно сіпнувся і відступив.

— Не сердься, — сказав дядько Роберт. — Це було того варте. Далекий космос. Нові траси. Виявляється, людство цього гідне, а ніхто й не вірив… Подивися навколо — це твоя нова реальність. А в іншій реальності ти вмер через два дні після народження, Денисе. Скажи старому дядькові «спасибі».

— Вони живі? — хрипко спитав Денис. — Мати, батько, брат, сестра?!

— Так, — відгукнувся дядько Роберт після крихітної паузи. — Авжеж, вони живі. Іди.

* * *

Ось будинок. Ось знайомий фасад.

Ось відкривається екран у небі — просто великий голографічний екран. Випуск новин, у дикому темпі, з безліччю шарів і картинок, так що в очах мерехтить:

— Вантажна траса Місяць-Марс відновила роботу…

— …туристичні маршрути Близького Сходу…

— …фінальний етап очищення Світового океану…

— …популяція стеллерової корови зросла до ста тисяч особин…

— Остаточно призначено дату старту експедиції «Промінь». Екіпаж продовжує передполітну підготовку…

Денис сів на лавку коло під’їзду, щоб не задирати голову на ходу. Дивився на обличчя, що з’являлися й зникали серед хмар — і нікого не впізнавав. Мимо пройшов хлопчик з собакою на повідку, чемно привітався. Денис вимушено кивнув…

Зайшов у під’їзд. Сліпо роззирнувся — тут усе переробили. Блискучі стіни, гладенька підлога, відчинені двері ліфта. Денис зайшов усередину; кнопок не було.

— П’ятнадцятий, — сказав він уголос.

Звук-підтвердження. Ледь здригнулася підлога під ногами, Денис устиг побачити в дзеркалі своє відображення: пацан з відрослим світлим волоссям, запалими щоками, божевільним поглядом. Чи то тринадцяти, чи то шістнадцяти років. Стулки дверей роз’їхалися.

Скільки разів він подумки повертався до цих дверей. Скільки разів.

Зсередини залилися гавкотом: Денис упізнав би голос Джекі серед мільйона собачих тем. Джекі-онуки. Чи Джекі-правнучки.

Двері без питань відчинили. На порозі стояла жінка років сорока… Мама?! Ні. Інше лице. Схоже, але інше. У Дениса перехопило спазмом горло.

— Джекі, тихо! — жінка на секунду оглянулася й знову подивилася на Дениса. — Добрий день, а…

І завмерла, дивлячись йому в лице. Денис побачив, як зіниці його сестри розширюються, заливаючи очі неначе чорною тушшю.

— Мамо, — прохрипіла жінка у дверях. І відразу нестямно закричала: — Мамо! Сюди! Мамо!!!

— Олечко, що таке?!

З глибини квартири вийшла жінка шістдесяти семи років, тонка, худенька, геть сива. Біля її ніг заливалася гавкотом Джекі. Денис ще відступив, задихаючись, ледь не падаючи…

Вона дивилася на нього секунду. Потім усміхнулася — щасливо й ніжно.

— Ось і ти, — сказала пошепки. — А я завжди знала, що ти вернешся.

КІНЕЦЬ

Content

Марина и Сергей Дяченко
Промінь

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». МАКСИМ

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». МАКСИМ

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». МАРІЯ

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

«ПРОМІНЬ». МАРІЯ

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». АНІТА

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». АДАМ

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

«ПРОМІНЬ». АДАМ

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». СЕЗАР

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС

«ПРОМІНЬ». ЛІЗА

ДЕНИС