Сара Шепард

Отровени

Малки сладки лъжкини #15

Когато ни отровите, не умираме ли?

Е, като е тъй, когато ни обиждате,

не трябва ли да мъстим[1]?

Уилям Шекспир

Ти си на ход, Али

Някога играли ли сте шах с някой наистина добър играч? Например с братовчед ви, в дъждовния следобед? Или с онзи сладур в лагера, след като угасят лампите за лягане? Играта изглежда лесна, но експертите подготвят предварително стратегията си с десетки ходове напред. Така могат да ви изненадат с неочаквани атаки, оставяйки ви да се питате объркано: Какво стана току-що? След като играта свърши, може би ще се чувствате манипулирани. Сякаш са ви хванали неподготвени. Сякаш сте най-големият идиот на света.

Е, един човек постъпи точно така с четири красиви момичета в Роузууд — и то няколко пъти.

Имало едно време едно момиче, чиито ум приличал на безкрайна игра на шах. Дори когато изглеждала победена, тя винаги имала план. Всички й били противници — дори онези, които й се възхищавали най-много. Единственото, което искала, било в края на играта върху дъската да останат само нейните фигури.

И не спирала, докато не спечелела.

* * *

Една седмица след пожара в Поконос, който едва не я уби, Алисън Дилорентис седеше заедно с приятеля си Никълъс Максуел на пода в една празна къща в Роузууд, Пенсилвания, малко градче в предградията на Филаделфия, в което тя бе прекарала няколко години от живота си. Стаята беше тъмна и в нея имаше само матрак, няколко дрипави вълнени одеяла, стар телевизор, изхвърлен от някого, и храната, която Ник беше отмъкнал от съседния минимаркет. Въздухът бе прашен и застоял, което напомняше на Али за Убежището в Адисън-Стивънс, психиатричната клиника, в която прекара дълго време. Но въпреки това мястото щеше да свърши работа. Колко хубаво беше да се чувства свободна.

— Усили го — каза тя, махвайки с ръка към телевизора.

Ник увеличи говора. Те се бяха включили нелегално към електричеството и кабелната телевизия на комплекса — за богаташко хлапе, Ник беше много добър в незаконните работи. На екрана вървеше пряко предаване, в което показваха как полицията претърсва развалините на ваканционната къща на Али в планината Поконос. Тя знаеше отлично какво търсят: нея. Или по-точно костите й.

— Продължаваме да търсим — каза началникът на полицията пред микрофона. — Невъзможно е госпожица Дилорентис да е оцеляла в този взрив.

Али се изкиска. Идиоти.

Ник я погледна разтревожено.

— Добре ли си? — После я хвана за ръката. — Ако искаш, може да гледаме нещо друго.

Али придърпа напред качулката на суичъра, който Ник бе откраднал от магазина „Таргет“; раните от изгаряне по лицето й все още я притесняваха. Те щяха да оздравеят — Ник беше наел една сестра, която идваше един път дневно — но тя никога нямаше да е толкова красива, колкото преди.

— Не сменяй програмата — настоя Али. — Не искам нови изненади. — Беше преживяла достатъчно. Надеждният й план, който се бе състоял в това да подпали живи старите приятелки на сестра си, заедно с Мелиса Хейстингс и трупа на Иън Томас, във вилата на семейството й в планината, а после да изчезне в нощта и да не се появи повече, беше претърпял пълен провал. Спенсър Хейстингс, Емили Фийлдс, Ариа Монтгомъри и Хана Мерин бяха избягали от къщата, без да пострадат. Незнайно как ченгетата бяха открили писмото, което Али беше пъхнала под вратата им — то лежеше на тревата пред къщата. В това писмо тя си признаваше всичко — че не е Кортни, нейната близначка, а е истинската Али, момичето, което по погрешка бяха затворили в психиатричната клиника. Че тя бе убила Иън Томас и Джена Кавана. И накрая, че беше измамила момичетата, които й се бяха доверили, и че смята да ги убие.

И за нещастие точно в този момент по телевизията показваха как една журналистка — която приличаше на восъчна фигура с грозно червено-лилаво червило — преразказва всичко, което им е известно, наричайки го Тъмните тайни на Дилорентис — всичко, което беше написано в писмото.

— Ако беше оцеляла, госпожица Дилорентис щеше да отиде в затвора до живот заради престъпленията, които е извършила — рече сериозно тя.

Ник загриза нокътя на палеца си.

— Ще ми се това писмо да не беше толкова конкретно.

Али завъртя очи.

— Аз ти казах да го напишеш. Не се притеснявай. — Всъщност Ник беше написал писмото до момичетата, не Али. Беше го умолявала, твърдеше, че го бива повече в писането, а и можеше да имитира почерка й. Ник винаги бе изпитвал слабост към ласкателствата. Почеркът му беше ключова част от един план, който тя се надяваше, че няма да се наложи да изпълни, и за който дори избягваше да мисли.

Али го погледна и той жадно отвърна на погледа й. Дори в сегашното й уродливо състояние — носът й беше счупен, лицето й бе покрито със синини и й липсваше един зъб — в очите му се четеше безумна любов и преданост. Тя си спомни деня, когато го срещна в Убежището. Това се бе случило скоро след като сестра й бе направила съдбовната подмяна, няколко дни след началото на учебната година в шести клас, изпращайки Али на своето място в психиатрията. Али беше на първия си сеанс в груповата терапия и седеше в кръг от истински откачалки.

— Мястото ми не е тук — оплака се тя на терапевта доктор Брук. — Аз съм Алисън, а не Кортни. Сестра ми ме измами и сега живее моя живот.

Доктор Брук я бе погледнал с тъжните си, замислени очи.

— Лекарите ти от Радли казаха, че имаш проблем с това. Но ти си Кортни. Няма нищо лошо в това да си Кортни. Надявам се, че заедно ще успеем да преодолеем това.

Али едва изтърпя остатъка от часа. След като сеансът приключи, някой докосна ръката й.

— Знам, че казваш истината — разнесе се тих глас зад гърба й. — Аз съм на твоя страна.

Ник Максуел я гледаше с пламнал поглед. Али го беше забелязала още по време на хранене; той беше няколко години по-голям, с чуплива коса и силни рамене. Всяко момиче си падаше по него. Освен това Али беше чула, че той е в клиниката, защото има гранично личностово разстройство. По време на терапевтичния сеанс й беше толкова скучно, че тя прочете няколко части от „Ръководство по диагностика и статистическа класификация на психичните разстройства“ в кабинета на терапевта й; хората с гранично личностово разстройство бяха импулсивни, вършеха необмислени постъпки и се държаха крайно неуверено и безразсъдно.

Я виж ти. Али знаеше как да се възползва от неувереността. Може би щеше да е добре Ник да е на нейна страна.

И тя го посрещна с отворени обятия. Двамата планираха всичко, стараеха се да не ги виждат често заедно, за да не може никой да ги свърже един с друг, след като всичко приключи. Между тях се създаде дълбока и силна връзка, която Ник сравняваше с любовта на Ромео и Жулиета. Али намираше тази негова мека страна за изключително мила.

Сега му дължеше толкова много. Ако не беше той, тя нямаше да успее да убие Иън и Джена. Нямаше да успее да проследи някогашните най-добри приятелки на сестра си, влизайки в ролята на А. Ако Ник не я беше спасил в Поконос, тя нямаше да оцелее в експлозията — или полицията щеше да я залови. Сега нямаше да има покрив над главата си. Тази къща бе една от многото, които семейството на Ник притежаваше из цялата страна, и двамата я бяха избрали, защото от месеци никой не живееше в нея. Повечето от останалите имоти бяха с просрочени ипотеки; други още не бяха продадени. Минаваха по цели дни, без да забележат нито един автомобил, който да минава покрай къщата.

На екрана на телевизора се появиха нови картини. Първо пуснаха клипа, който бе гледала неведнъж — как родителите й бягат от репортерите на международното летище във Филаделфия.

— Поддържате ли връзка с дъщеря си? — викаха те. — Имахте ли усещането, че дъщеря ви е убийца?

Бащата на Али се обърна и погледна в камерата с отсъстващ поглед.

— Моля ви, оставете ни на мира — каза той с изморен глас. — И ние, както всички останали, сме ужасени от случилото се. Просто искаме малко спокойствие.

Задници, помисли си Али. Мразеше семейството си почти толкова силно, колкото приятелките на сестра си.

И, като говорим за дявола, на екрана цъфнаха проклетите кучки. Даваха пресконференция. Спенсър стоеше изпъната и горда пред микрофона. Емили беше пъхнала ръце в джобовете си. Хана държеше ръката на приятеля си Майк Монтгомъри. А Ариа се беше притиснала към Ноъл Кан като залепена с велкро.

Ноъл. Али впери поглед в него. Дълго време той споделяше тайната й, но вече не.

Тя се обърна към Ник, изпълнена с омраза.

— Трябва да им го върнем.

Той потрепна.

— Наистина ли?

Али отпусна рамене.

— Нима смяташ, че ще оставя да им се размине?

Ник изглеждаше паникьосан.

— Но ти едва не умря миналата седмица! Наистина ли си заслужава? Искам да кажа, че имам офшорна сметка. Можем да я използваме, за да избягаме където си поискаме. Ти ще се излекуваш, ще си починем, и може би след известно време отмъщението ще престане да има толкова голямо значение.

— Винаги ще има значение — отвърна напрегнато Али с блясък в очите. Тя се наведе към Ник. — Каза, че ще направиш всичко за мен — изръмжа тя. — Излъга ли?

Лицето на Ник придоби уплашен вид.

— Добре. Какво смяташ да правиш?

Али отново погледна към пресконференцията. Спенсър тъкмо бе започнала да говори.

— Всички ние искаме само едно, да оставим случилото се зад гърба си и да се върнем към нормалния живот — каза тя със силен, ясен глас. — На света съществуват и по-важни неща от нас, върху които да се фокусира пресата. Ние скърбим за Кортни Дилорентис и семейството й. Скърбим дори за Алисън, нека почива в мир.

Али завъртя очи.

— Толкова са смотани.

— Какво смятате да правите сега? — извика един репортер на момичетата.

До микрофона се приближи Емили Фийлдс. Тя изглеждаше зле, сякаш всеки момент щеше да повърне.

— Получихме възможност да прекараме пролетната ваканция в Ямайка — отвърна неуверено тя. — Мисля, че за нас е добре да се махнем за известно време от Роузууд.

Ник изсумтя.

— Аз нямам нищо против да отида в Ямайка.

В главата на Али нещо прищрака.

— Можеш ли да ни осигуриш паспорти? — попита тя.

Ник сбърчи вежди.

— Вероятно да. Защо?

Али сплете пръсти; в главата й се заформи идея.

— Никой няма да ни търси там. Ще се махнем оттук, точно както искаш. И ще им го върнем, точно както искам аз.

— Как? — попита предпазливо Ник.

— Все още не знам. Но ще го измисля.

Ник изглеждаше неуверен.

— Не трябва да им позволяваш да те виждат. И в другите държави има полиция. Те могат да те предадат.

— Тогава ще намеря някой, който да се представи за мен.

— И кой би го направил?

Очите на Али шареха из стаята, докато тя обмисляше възможните варианти. Внезапно й просветна.

— Табита.

Табита Кларк беше пациентка в Убежището, мила, измъчена блондинка, която идолизираше Али и гениално имитираше гласа и жестовете й. Тя изглеждаше повече като клонинг на Али и от Айрис Тейлър, която бе съквартирантка на Али. На всичкото отгоре Табита имаше белези от изгаряния по ръцете, в резултат на пожар. Когато ги видеха, момичетата щяха да направят връзката с Поконос и да откачат.

— Пуснали са я от Убежището — каза Али, скачайки на крака. — Тя ще направи всичко за мен. Свържи се с нея. Кажи й, че всичко е платено. Представи го като малка, забавна ваканция. Ще го направиш ли?

Ник се щипна по носа.

— Добре. — Погледна я предупредително. — Но трябва да ми обещаеш, че след Ямайка ще се прехвърлим на Бахамите. Или Фиджи, може би. Ще изчезнем… наистина.

— Разбира се. — Али го притегли в прегръдките си. — Благодаря ти. Ти си най-доброто гадже.

Ник я целуна по върха на носа. После се намръщи и я улови за китките.

— След Ямайка ставаш моя затворничка — каза той с дълбок, ръмжащ глас. — Няма да те деля с никого. Никакво семейство. Никакви приятели. Ще, бъдеш моя пленница… завинаги.

— Оставям се в твоя власт — отвърна Али с престорен, провлачен глас. Но вътрешно се смееше. Като че ли Ник изобщо ще може да я контролира някога.

Но тя зависеше от него — от парите и уменията му, с помощта на които щяха да си уредят билети и фалшиви паспорти до Ямайка. Освен това знаеше, че дори планът им да се провали, той нямаше да я изостави. Когато нещата наистина се объркаха и се наложи да се прегрупират, да подготвят нови капани за момичетата и да ги въвлекат в още по-големи тайни от онези, които вече пазеха, той неотстъпно бе до нея. Когато двамата трябваше да се върнат в Роузууд, вместо да избягат на някой друг карибски остров, и тя повери на Ник ключовата роля в разрушаването на живота на всяко едно от момичетата, той го направи с готовност и самоотверженост. Али го подлагаше на всякакви изпитания, превърна го в наркодилър, барман, дори го завлече до Исландия и го накара да омае Ариа и да открадне картина. И Ник — сладкият, чувствителен Ник с граничното личностово разстройство — изпълняваше всеки път, толкова покорен, толкова влюбен. Идеалният й малък войник.

Ще се махнем, след като ги вкараме в затвора, убеждаваше го Али. А след това, по-късно: Ще си тръгнем, след като умрат. А ако не умрат, добре, тогава ще потънем заедно.

Но дори това беше лъжа. Дълбоко в себе си Али подготвяше нов план в случай на неуспех, за който Ник не подозираше. Той започна с писмото, което Ник бе написал на момичетата от нейно име, и завършваше с клипа, в който младежът убиваше сам Табита. Но имаше и други неща, които тя бе свършила сама, докато Ник не гледаше, използвайки клещи и потрепервайки от болка, използвайки разтекла се писалка и своето въображение. Неща, които хората използват в момент на последно отчаяно усилие и само в онази игра, заради която са готови да стигнат до най-отчаяни действия.

Единственото нещо, което имаше значение бе онези кучки да умрат.

Едва тогава всичко щеше да приключи.

1.

Големият пробив на Хана

В една топла понеделнишка сутрин в средата на юни, Хана Мерин влезе в „Пул“, старомодното сладоледено кафене в центъра на Роузууд. Вътре нищо не се беше променило от последния път, когато бе идвала тук — същите разноцветни бонбони под стъклото на щанда, все същият под на черно-бели квадрати, все същите столове и маси от ковано желязо и дългия мраморен бар. Собствениците продаваха дори същите разновидности сладолед, включително „Филаделфийските рогчета“, мелба, наречена така в чест на бейзболния отбор Филаделфия Филис. Достатъчно бе да вдъхне божествения аромат на домашно приготвените вафлени кофички и бисквитените сладоледи, и стомахът на Хана закурка.

Приятелките й Ариа Монтгомъри, Спенсър Хейстингс и Емили Фийлдс седяха в задното сепаре под големия плакат от 50-те, на който стилно момиче изящно похапваше бананов сплит. За последно се бяха видели преди две седмици, но всички бяха получили съобщение от Емили, че иска да се видят, за да поговорят. Очевидно бе за какво искаше да говорят, но Хана не беше сигурна, че е готова.

— Здрасти, Хан. — Спенсър се плъзна настрани, за да й направи място. Останалите също я поздравиха.

Хана хвърли кожената си чанта на седалката и се настани до нея. За миг всички се умълчаха. Спенсър отпи от чашката си прочутото прясно сварено кафе на заведението и русата й коса падна пред лицето. Ариа човъркаше с лъжичката си в купа с шербет. Емили забели обвивката на десертно блокче „Чарлтън чу“.

— И така — каза най-накрая Хана, — какво ново?

Всички се засмяха неловко. Хана се надяваше, че нищо ново не се беше случило. Последните няколко месеца бяха представлявали вихър от повишена активност — и ад. Първо диаболичните съобщения от онзи, който се наричаше А., се бяха върнали и той отново започна да ги измъчва с тайните им. След всичко това, А. ги беше натопил за убийството на Табита Кларк, момичето, с което се бяха сблъскали по време на ваканцията им в Ямайка. Полицията беше получила фалшиво доказателство, което показваше как те четирите я пребиват до смърт.

Беше пределно ясно кой стои зад всичко това: Алисън Дилорентис, близначката на някогашната им най-добра приятелка. Две седмици по-рано момичетата бяха проследили Али до една стара, изоставена къща в Роузууд. Но Али и приятелят й, Ник Максуел, ги вкараха в капан в мазето и го напълниха с отровен задушаващ газ. Полицията бе успяла да ги спаси навреме и Ник беше арестуван.

Но Али? Тя бе успяла да се измъкне, без никой да я види. Без следа.

Ариа погледна към Спенсър.

— Добре ли прекара ваканцията?

Спенсър сви рамене. Семейството й беше отишло във ваканционната им вила в Лонгбоут Кий, Флорида, където останаха две седмици, и тя тъкмо се беше прибрала.

— Бих Амилия на тенис. — Тя се обърна към Хана. — Как беше в Кабо с майка ти?

— Не беше твърде зле — промърмори Хана. След като я изписаха от болницата, майка й се беше прибрала вкъщи и бе обявила, че двете заминават за Мексико. „И обещавам, че няма да се занимавам изобщо с работа“, беше добавила Ашли Мерин — което бе огромна изненада, защото майка й провеждаше конферентни разговори дори под душа. Двете прекараха цяла седмица в събиране на тен на плажа, пиене на безалкохолни „маргарити“ и оценяване на готините сърфисти. Всъщност беше доста… забавно.

Ариа се нацупи.

— Направо ви завиждам, че успяхте да се измъкнете нанякъде. А аз през цялото време бях тук.

Емили вдигна пръст.

— Аз също. Мислех си за Али. — Тя наведе очи.

Хана потрепери при произнасянето на името на Али… но това беше неизбежно. Рано или късно трябваше да поговорят за това.

— Не мога да спра да мисля за нея — призна Емили. — Как така нямаше никаква следа от нея в онази къща? — След като изкараха момичетата и Ник навън, криминалистите огледаха щателно цялото място, и макар да откриха цяла купчина снимки на Али — Ник си беше направил нещо като олтар — те не откриха нито един неин отпечатък. Затова ченгетата отново приеха, че тя е загинала при пожара в Поконос.

— Е, ние знаем какво видяхме — промърмори Хана; споменът за онази нощ продължаваше да я преследва. Али изглеждаше толкова… луда. Беше насочила пистолет към главата на Емили. Оръжието гръмна… но следващото нещо, което си спомняше, бе, че тя и останалите момичета лежат в болнични легла. Живи. Какво се беше случило междувременно?

Ариа се прокашля.

— Някой знае ли как са нещата при Айрис?

Момичетата поклатиха глави. Айрис Тейлър беше съквартирантка на Али в Убежището, макар напоследък да бе прекарала известно време с Емили; беше й помагала да разбере какво представляваше Али и с кого поддържаше контакти. След като помогна на Емили, Айрис беше отвлечена от Ник и Али, и ФБР я намериха полумъртва в гората. Сега тя се възстановяваше в местната болница.

— А какво ще кажете за това? — каза Емили и побутна към средата на масата днешния брой на „Филаделфия Сентинъл“. От първа страница ги гледаше Ник, облечен в оранжев затворнически гащеризон. „Максуел твърди, че е действал сам“, гласеше заглавието.

— Съдят го за убийството на Табита — разказа им Емили. — И чуйте това: полицията е открила последен модел хонда „Акура“, паркиран в гората зад колибата. Отпечатъците на Ник били навсякъде.

Очите на Спенсър проблеснаха.

— В рекламната къща на доведения ми баща имаше верижка с емблема на „Акура“, след като я разбиха. Поне това вече си има обяснение.

Хана придърпа вестника към себе си.

— И какво казва Ник за Али?

— Настоява, че е загинала при пожара в Поконос — рече Емили. — И отрича Али да е имала някакво отношение към смъртта на Табита и преследването ни, и изобщо не е била в онази къща.

— Значи поема вината за всичко? — Хана се намръщи. — Що за откачалник би направил това?

— Е, той е бил пациент в Убежището — напомни й Спенсър. — Може чарът на Али да го е омагьосал.

Ариа завъртя очи.

— Как може изобщо някой да попадне под въздействието на чара й?

На лицето на Спенсър се изписа смущение. Тя извади телефона си и го постави в центъра на масата.

— Ник не е единственият.

Хана погледна към екрана.

„Котетата на Али — гласеше банерът най-отгоре. — Уебстраница, създадена в подкрепа на Алисън Дилорентис. Алисън е силна, решителна, неразбрана млада жена и ние се надяваме, че някой ден светът ще узнае истината за нея. Чуй призива ни, Али!“.

Ариа се опули.

— Какво е това?

— Клуб на почитателите — обясни с дрезгав глас Спенсър. — Намерих го преди около седмица. Но се надявах, че досега ще е изчезнал.

— Силна, решителна, неразбрана млада жена? — Емили направи физиономия. — И някой ден светът ще узнае истината за нея? Да не би да си мислят, че е жива?

Спенсър поклати глава.

— Прилича ми повече на паметна страница. Има публикации за партита, където всички се обличат като Али и — чуйте това — разиграват пожара в Поконос. Само че там Али се измъква жива. Някои от тях пишат фен фикшън за действията й след това. И дори ги продават в Амазон.

Хана потрепери.

— Това е гадно.

Ариа сгъваше салфетката си на все по-малки и по-малки триъгълници.

— Може би трябва да се свържем с някой от тях. Може би те наистина знаят нещо.

Спенсър изсумтя.

— Опитах. Но те всички имат кодови имена. Пък и защо мислите, че ще ни кажат нещо?

— Тези хора може да се окажат опасни — рече разтревожено Емили.

Ариа отново погледна към вестника.

— Хубаво щеше да е да накараме Ник да си признае, че лъже.

— Как? — Хана скръсти ръце на гърдите си. — Не можем да отидем в затвора и просто да го принудим да признае.

— Сигурно има някакъв начин да го накараме — предложи Емили. — Или…

— Или просто да се откажем — прекъсна я Спенсър.

Всички се умълчаха. Хана зяпна.

— Сериозно ли говориш? — Спенсър винаги стоеше начело в техния кръстоносен поход под лозунга „Хайде да намерим Али“. Тя бе предложила да си намерят тайна стая, в която да се събират, за да открият кой може да е помощникът на Али. Не пожела да се откаже от издирването дори и след като ги бяха арестували.

Спенсър си играеше със сребърния ключодържател от „Тифани“.

— Това съсипа почти две години от живота ни. Аз просто… съм дотук. А и не съм получавала никакви съобщения от А. А вие, момичета?

Емили промърмори едно „не“; Ариа също. Хана неохотно поклати глава. Макар че, както и преди, очакваше да чуе сигнала от телефона си, който съобщаваше за пристигането на ново съобщение.

— Това не значи, че трябва да се отказваме — рече тя тихо. — Али е някъде там.

— Но какво би могла да направи без Ник? — настоя Спенсър. — По-вероятно е да виси на косъм.

— „Котетата на Али“ могат да й помогнат — напомни Емили.

— Да, сигурно могат. — Спенсър отново взе телефона си. — Но по всичко, което правят, си личи, че са просто откачалки, нали? — Тя сгъна салфетката си на топка. — Гадно е, че Али е на свобода. Гадно е, че Ник пое цялата вина, но, хм, щом иска да гние в затвора, изборът си е негов. Но ние трябва да продължим с живота си. — Тя погледна към Хана. — Като говорим за това, лятното училище не започва ли днес?

Хана кимна. След като им бяха повдигнати обвинения в убийство, „Роузууд Дей“ изключи момичетата, но сега им беше позволено да се дипломират, ако успеят да изкарат всички изпити. Дори „Институтът по модни технологии“, където я бяха приели, каза, че ще й запази мястото до есента, стига оценките й да са достатъчно добри. Останалите момичета получиха подобни предложения — с изключение на Ариа, която беше решила да пропусне тази година.

— След половин час имам история. — Тя погледна момичетата. — Вие кога започвате?

— Аз трябва да повтарям химия, но тя започва утре — отвърна Емили.

— Остава ми само да си оправя художественото портфолио и да си взема годишните изпити — рече Ариа. — Повечето от училищните ми класове приключиха, преди да ни изгонят от училище.

— И при мен така — каза Спенсър и се изправи. — Ами, тръгвай, Хан. Не бива да закъсняваш.

Останалите момичета също наставаха и се прегърнаха. Излязоха навън в слънчевия, топъл ден, и си обещаха, че по-късно ще се чуят. И после изведнъж срещата приключи и Хана се оказа сама на улицата. Не беше сигурна какво да си мисли за онова, което бяха обсъдили. Много й се искаше да последва съвета на Спенсър, но самата мисъл, че просто ще оставят Али да се измъкне, я изпълваше с ужас, още повече когато си представеше, че Али е някъде наблизо… свободна. Обмисля нов план. Плете интриги.

Зад ъгъла прозвуча протяжният скърцащ звук на колелата на някаква каравана. Откъм уличката отекна смях. Внезапно ръцете на Хана настръхнаха и тя отново изпита онова познато, неприятно чувство, че някой я следи.

Тук няма никой, каза си решително тя.

За миг засенчи очите си длан, а после бързо прекоси няколко пресечки в посока към подготвителното училище на „Роузууд Дей“, представляващо комплекс от каменни и тухлени сгради, които някога бяха принадлежали на някакъв железопътен магнат. Невероятно колко различно изглеждаше това място през лятото. Величественото синьо-бяло знаме на „Роузууд Дей“ с герба на училището не се виждаше на флагщока. Мраморният фонтан пред салона по физическо беше пресъхнал. Люлките и катерушката на игралната площадка на учениците от долните класове бяха празни, нямаше малки крещящи деца и край тротоара не се виждаха никакви жълти училищни автобуси.

Хана отвори главната врата, която водеше към частта от комплекса, предназначена за по-големите класове. Коридорите бяха пусти, а подовете изглеждаха така, сякаш не бяха мити след края на учебните занятия. Всички плакати, които обявяваха училищни избори, предстоящи балове или благотворителни събирания, бяха свалени от стените, оставяйки след себе си просто избледнели петна. От училищната уредба не се носеше никаква музика. Някои от шкафчетата бяха широко отворени и празни, като тъмни, зейнали пещери. Хана леко натисна една врата; пантите й изскърцаха зловещо.

В края на коридора се размърда някаква сянка и Хана замръзна. След това от другата страна се разнесе приглушен смях. Тя се обърна тъкмо навреме, за да види как една призрачна фигура се изгубва нагоре по стълбите. Сърцето й затупка ускорено. Успокой се. Това е просто параноя.

Тя отиде на пръсти до крилото по история и надникна в стаята. Вътре миришеше на пот и само задните редове бяха заети. Едно момче, което носеше тъмна шапка с емблемата на „Филис“ чертаеше някакви фигури по бюрото със заострения край на ключа си. Някакво момиче с коса, заплетена на расти, беше положило ръцете си масата, отпуснало лице върху тях, тихо похъркваше. Някакъв ученик с разсеян поглед четеше нещо, което приличаше на Плейбой.

Внезапно зад гърба й някой се изкашля и тя рязко се обърна. Едно момче със слаба фигура и плетена шапка, което не познаваше, беше застанало твърде близо до нея. На лицето му играеше странна усмивка.

— З-здрасти — избъбри тя с разтуптяно сърце. — Мога ли да ти помогна?

Момчето се усмихна мързеливо.

— Ти си Хана Мерин. — То я посочи с пръст. — Познавам те.

После се шмугна покрай нея и влезе в стаята.

Телефонът на Хана звънна, което я накара да изписка и да притисне тялото си към шкафчетата. Но това беше просто Майк Монтгомъри, нейният приятел.

— В училище ли си вече? — попита той.

Хана въздъхна и отвърна с едно „аха“, усещайки все още ускорения пулс в слепоочията си.

— Прилича ми малко на филма „Нощта на живите мъртъвци“. Кои са тези деца? Никога не съм ги виждала.

— Същото ми се случи миналото лято, когато ходих на изпит по кормуване. Те крият през годината децата от лятното училище в килера. Иска ми се да можех да дойда там, за да те пазя. Може да хвана първия автобус за вкъщи.

Хана се изкиска с треперливо гласче. Откакто бе казала на Майк, че Али отново се е появила, той се бе превърнал де факто в неин телохранител. Предишният ден, преди да замине за лагера на футболистите в Ню Хемпшир, тя бе изпищяла при вида на един паяк върху портата и Майк веднага го връхлетя като истински супергерой. Всеки път, когато тя получаваше някакво съобщение, той изпадаше в състояние на повишена готовност и следеше за появата на страх или безпокойство на лицето й. Милион пъти я попита дали наистина може да отиде на лагер и то за цял месец. Може да съм ти нужен, беше оправданието му.

— Няма да се качваш на никакъв автобус — рече настоятелно Хана, докато гледаше как още неколцина ученици влизат в стаята. Да, те носеха грозни обувки и не приличаха на децата от нейното обкръжение, но изобщо не приличаха на зомбита. — И сама мога да се справя с неколцина чудаци.

С това разговорът приключи. Миг по-късно телефонът й отново изпиука. Успех в първия учебен ден! — пишеше майка й. — да го отпразнуваме с вечеря!

Хана се усмихна.

В продължение на години тя бе разчитала единствено на баща си, но само един ден беше променил това завинаги — денят, в който я арестуваха за убийството на Табита и баща й каза, че връзката му с нея „съсипва политическата му кариера“. За нейна огромна изненада майка й пое юздите и сега се опитваше да участва в живота й колкото се може повече. Вчера дори бяха ходили в „Отър“, любимият магазин на Хана, за да й купят нов тоалет за „завръщането в лятното училище“ — раирана къса рокля и гълъбовосиви боти до глезените, които Хана носеше днес.

Добре звучи — написа й тя. След това влезе в стаята с шумно потракване на токчетата и подскачаща върху раменете й кестенява коса. Слънчевите лъчи струяха толкова красиво през прозореца, че тя внезапно се изпълни със задоволство. Какво като се налага да повтаря курса по история с група слабаци? Поне щеше да се дипломира. Пресата и градът вече не я мразеха, нито я смятаха за убийца. Все още имаше приятелките си, невероятно гадже и сега, за пръв път в живота й, майка, която наистина се грижеше за нея. Може би те наистина трябваше да забравят за Али и да продължат да си живеят живота.

Единствените свободни места бяха на първата редица, така че Хана просто седна, надипли роклята си и зачака пристигането на учителя. Телефонът й отново иззвъня. Обаждането беше от непознат номер, което я накара да застане нащрек.

— Хана Мерин? — прогърмя непознат глас в отговор на колебливото й ало. — Казвам се Фелиша Силвър. Аз съм изпълнителен продуцент на „Изгори докрай“. Това е истинската история за страшните изпитания, на които ви подложи Алисън Дилорентис.

Хана сподави стона си. Това й прозвуча като поредната „Малка сладка убийца“, онзи ужасен филм. Всяка част от него: декорите, сценарият, скучното момиче, което бе избрано да играе Хана. За известно време го бяха излъчвали всяка седмица. Хана трябваше да търпи децата, които цитираха диалози от филма и в съблекалнята, и в столовата по време на обяд. Нима този свят се нуждаеше от още един нов филм за живота й?

— Знам какво си мислите — онова телевизионно творение беше пълен боклук. — Докато говореше, Фелиша дъвчеше дъвка. — Но това ще бъде различно. Ще се прожектира в кината. Със сериозни актьори и страхотен сценарий. И ще снимаме тук, в Роузууд, за да предадем точно атмосферата на случващото се.

— Ха — рече изненадано Хана. Тя никога досега не беше виждала истинско кинаджийско оборудване.

— Както и да е, причината да ви се обадя, сте вие, Хана — каза Фелиша. — Видях ви в няколко реклами на баща ви. Камерата ви обича.

Хана се изчерви. Преди баща й да се отрече от нея, те бяха заснели заедно няколко реклами за кампанията му, включително социалната реклама „Не карай, когато си пил“. Хана не искаше да се хвали, но тя също смяташе, че се е справила отлично.

— Искам да ви предложа да участвате във филма — продължи Фелиша. — Това ще е невероятна реклама за нас — и забавен опит за вас, надяваме се. Виждаме ви в ролята на Наоми Циглър — малка, но въпреки това важна роля. Има голямо участие в сцените на онзи круизен кораб.

Има си хас, едва не изтърси Хана — тя беше преживяла тези сцени. Но изведнъж осъзна какво й бе предложила Фелиша.

— Искате да изиграя ролята й?

— Точно така. Това е вашият шанс да покажете на света, че сте оставили всичко това зад гърба си и вече сте великолепна актриса. Какво ще кажете?

Мислите на Хана препускаха в главата й. Искаше й се да каже на Фелиша, че те не са оставили всичко зад гърба си… но жената сигурно щеше да я помисли за откачена. Дали да не опита? Спенсър винаги е била драматичното момиче, участваше във всички училищни пиеси, запомняше монолозите на Ибсен просто ей така, за удоволствие и по време на гостуванията им с преспиване винаги искаше да правят упражнения по импровизации. Но предложението беше изкушаващо. Дали филмът щеше да има премиера в Холивуд с червен килим? Щеше ли да мине и тя по него?

И въпреки това не беше съвсем сигурна.

— Не знам — отвърна бавно тя. — Трябва да си помисля.

— Всъщност искаме да разберем още сега — каза Фелиша с очевидно нетърпение в гласа. — Хайде, Хана. Ще бъде невероятно преживяване. Режисьор е Ханк Рос. А познайте кой ще играе вас! Хейли Блейк!

Хана зяпна от изненада. Хейли Блейк беше красива, сияйна, адски известна млада звезда, която от години бе завладяла ума на Хана с главната си роля на Кинтана в „Абракадабра“, любимият Дисни сериал на Хана. След това направи няколко убийствено яки тийнейджърски филма. За последно беше водеща на наградите „Тийн Чойс“ и на сцената целуна другия водещ, онзи секси тип от страхотния вампирски филм „Ухапана“. Щом това може да е достатъчно добро за Хейли…

— Предполагам, че мога да опитам — чу тя гласа си.

— Великолепно! — изграчи Фелиша. — Ще ви изпратя подробностите по имейл.

Хана затвори, чувствайки се като в мъгла. Щеше да играе във филм… с Хейли Блейк. Истински филм, с премиера на червен килим. А това означава и участие във филмовите фестивали в Сънданс и Кан, нали? А всичко това означаваше интервюта с Райън Сийкрест и всичките онези хора от Е! Може би дори ще я поканят да гостува във Фешън Пълийс! Нея и Хейли, заедно!

Внезапно бъдещето й се разгърна пред нея, светло и блестящо. За пръв път нещо наистина положително можеше да излезе от целия този кошмар с А.

2.

Мъките на художничката

Ариа Монтгомъри вкара старото потракващо, ръждясало семейно субару на паркинга в Стария Холис, артистичния квартал с неравни тротоари, стари къщи с викториански шик и избуяли градини (в някои от които растеше единствено марихуана). Слънчевите лъчи проникваха през разлистените клони, рисувайки по улицата ярки, широки райета. На една от поляните лежеше детски велосипед, а от другата страна на улицата се виждаше изоставен павилион за безалкохолни напитки с табела, на която пишеше: „САМО ОРГАНИЧНИ СЪСТАВКИ!“.

— Здрасти! — извика Ила, майката на Ариа, когато момичето влезе през вратата на галерията „Стария Холис“, където работеше откакто семейството им се беше върнало от Исландия две години по-рано. Тъмната коса на Ила беше прибрана в разрошен кок и тя беше облякла дълга, прозираща пола и рипсена блуза, която разкриваше мускулестите й ръце. На китката й подрънкваха гривни, а на ушите й се поклащаха огромни тюркоазени обеци. Тя прегърна силно Ариа, излъчвайки силен аромат на масло от пачули. Напоследък Ила много си падаше по прегръдките. Впрочем това се отнасяше и до дългите многозначителни погледи. Ариа имаше усещането, че последната атака на А. беше превърнала майка й в кълбо от нерви.

— Искаш ли да ми помогнеш да подредя тази изложба? — попита Ила и посочи картините, които бяха подпрени до стените. Художникът, възрастен мъж със стърчащи от ушите косми, на име Франклин Ходжуел, беше излаган милион пъти в галерията и картините му, представящи източнопенсилвански пейзажи, ята от гъски и двуколки на амиши, гарантирано носеха големи печалби. — Тоест само ако искаш — додаде бързо Ила.

— Ако имаш някаква друга работа, няма проблем.

— Не, мога да помогна. — Ариа взе една картина на плевня и я закачи на стената. — Мога да ти помогна и с коктейлното парти, ако искаш.

— Само ако ти искаш — рече колебливо Ила, хвърляйки й дълъг, многозначителен поглед.

След нападението на Ник, Ариа прекарваше почти всяка минута в галерията. И си имаше причини за това. Първо, тя работеше тук, макар й само почасово. Второ, чувстваше се добре край силната си, стабилна, успокояваща майка. И трето, тя наистина нямаше какво друго да прави.

Знаеше, че майка й го намира за странно. Знаеше и какъв е въпросът, който Ила умираше да зададе: Какво щеше да прави Ариа през лятото… и следващата година? Приятелките й кандидатстваха в университети и ако успееха да съберат всички кредити, щяха да се запишат през есента. Ариа реши да пропусне годината и да попътува из Европа, но самата мисъл да отиде сама в някоя чужда страна я плашеше. Може би защото последният път, когато бе излязла зад граница, в Исландия, тя се беше замесила в международен арт скандал и беше срещнала Ник, лудия приятел на Али, предрешен като сексапилен герой-отмъстител на име Олаф.

Неохотно обмисли възможността да се запише на артистичен лагер в Орегон, но крайният срок за изпращане на молбите беше изтекъл предишната седмица. След това обмисли идеята да се запише на арт курсове в Университета по изкуства във Филаделфия, но първият ден вече отмина и възможността бе изпусната.

Чувстваше се… заседнала. И уплашена. Като че ли всеки път, когато затваряше очи, в съзнанието й се появяваше ликът на Али. Последният път, когато я бяха видели, тя изглеждаше зловещо, като изкопан труп. Образът й я преследваше толкова плътно, че в опитите си да го изхвърли от главата си, тя беше нарисувала портрет на Али на едно огромно платно в задната част на галерията. Всъщност беше нарисувала две версии на Али: едната на момичето, което бе видяла в мазето на порутената къща до сградата, в която се намираше офисът на Ханиния баща, а другата бе портрет на старата Али, недостижимото, свръхпопулярно момиче от началото на шести клас. Ариа бе използвала стари скици на Али, които бе нарисувала в деня, когато момичето беше разкъсало плаката на Капсулата на времето, залепен на фасадата на „Роузууд Дей“ и беше обявило, че ще намери парче от знамето на Капсулата. Това се беше случило преди близначките да разменят местата си. Преди Кортни Дилорентис да дойде при тях четирите на благотворителния бал и да им предложи да станат най-добрите й приятелки.

След като помогна на Ила, Ариа се върна в задната стаичка и се осмели да огледа отблизо двете картини на Али. Обикновено не беше особено добра в портретите — беше нарисувала цял тон на Ноъл Кан, нейният може би вече бивш приятел, и нито един от тях не успя да улови същността му. Но Алината „алиност“ сякаш струеше изпод четката й и предаваше всяка нейна черта със смразяваща точност. Достатъчно й бе да погледне платното, за да подуши гадния дъх на Али и да потрепери, щом се взре в големите й, яростни очи. Когато Ариа се обърна към портрета на Али от шести клас, снизходителната усмивка на момичето я накара да се почувства дребна и незначителна, както в онзи ден, докато седеше сама на оградата на „Роузууд Дей“ и я скицираше.

Тя излезе от стаичката и затвори вратата зад себе си. Продължителното общуване дори с портретите на Али я докарваше до безумие.

Ариа огледа обширната изложбена зала на галерията, търсейки някаква работа, но всъщност това не беше нейната смяна, а и двамата дежурни асистенти, Бърни и Сиера, също умираха от скука. Внезапно зърна една фигура през прозореца и сърцето й се качи в гърлото.

Ноъл.

— Ще се върна след малко — каза на майка си и хукна към вратата.

Ноъл беше стигнал почти до следващата пресечка, когато Ариа се озова на тротоара.

— Хей! — извика тя. — Ноъл?

Той се обърна. Синините по лицето му, получени в резултат от нападението на Али и Ник, които го бяха заключили в бараката до „Роузууд Дей“ в нощта на абитуриентския бал, бяха избледнели, тъмната му коса беше поизрасла малко и се къдреше над ушите му. Но щом видя Ариа, лицето му стана напрегнато.

Обзе я отчаяние. Когато бяха заедно, Ноъл винаги се радваше да я види, дори ако прекъсваше тренировката му по лакрос. Винаги се заточваше към нея с протегнати ръце. Дали Ариа искаше сега да направи същото? Не. Да. Не. Тя беше онази, която му каза, че не могат да бъдат заедно — той години наред я беше лъгал за това, че знае истината за Али, и на всичкото отгоре я беше посещавал в Убежището. Но напоследък беше започнала да преосмисля решението си. Всички правеха грешки. Може би щеше да успее да му прости.

И, господи, колко й липсваше.

— 3-здрасти — каза нервно Ариа, когато се приближи до него. — Благодаря за съобщението. — През последните дни беше изпратила няколко есемеса, в които му казваше „здрасти“, с надеждата, че може да подхванат разговор. Най-накрая той също й беше отговорил с едно просто „здрасти“. Може би това беше знак.

Едната му вежда леко се повдигна за миг.

— О, да. Няма проблем.

Настъпи болезнено мълчание. Ариа се престори, че разглежда стикера на задната броня на една преминаваща хонда „Сивик“.

— Всъщност какво правиш в този квартал? — попита го най-накрая тя. Кажи, че си дошъл да ме видиш.

Ноъл пристъпи от крак на крак.

— Карам курс по английски в „Холис“, за да не се налага да го карам догодина. Доста хора са се записали. Мейсън, Райли Улфи…

Ариа се засмя.

— Помниш ли, когато ми каза, че Райли ти приличала на леприкорн?

Ноъл изглеждаше огорчен.

— Хм, трябва да вървя.

Ариа го хвана за ръката.

— Почакай! — избля тя, ненавиждайки се заради това, колко отчаяно бе прозвучал гласът й. — Ъ-ъъ… може би някой ден да излезем на кафе, или нещо друго? Или пък скоро в кънтри клуба има благотворителен бал — можем да отидем заедно. — Няколко дами от висшето общество на Роузууд организираха парти за събиране на средства за непривилегированите и проблемни младежи и целият град беше поканен. Иронията се криеше в това, че в богатия, привилегирован Роузууд всъщност нямаше много непривилегировани или проблемни младежи. Като че ли Али бе единствената от този род.

Ноъл пристъпи от крак на крак.

— Тогава съм зает.

— Нима? — Ариа потрепна при веселото звучене на гласа си. — Тогава може би на кино някой ден?

Той беше забил поглед в тротоара.

— Всъщност мисля, че точно сега имам нужда от малко свободно пространство. Извинявай, Ариа.

Тя примигна.

— Разбира се. Добре. — Рязка болка стегна гърдите й. Тя си спомни онзи ден, когато бе видяла Ноъл в болницата, след като я бяха нападнали. Вярвам ти — беше казал той, имайки предвид това, че са видели Али. — Винаги ще ти вярвам. Изглеждаше толкова любящ и загрижен. Но това беше преди две седмици. Сега сякаш бе забравил, че нещо такова се е случило.

— Ами… доскоро тогава — бе единственото, което успя да пророни тя.

— До скоро. — Ноъл махна с ръка. След като се отдалечи на няколко крачки, той извади телефона си и започна да почуква по екрана му.

Ариа преброи до десет, но Ноъл не се обърна. Гърлото й се сви и тя усети, че сълзите са неизбежни. Звънчетата, които Джим, собственикът на галерията, беше донесъл от едно пътуване до Индия, прозвъняха, когато тя отново влезе в галерията.

Ила отпусна картината, която държеше в ръка.

— Ариа? — Гласът й подрезгавя. — Това Ноъл ли беше? Добре ли си?

— Аз просто… — Ариа наведе глава и премина бързо покрай нея. Унижението сигурно ясно се четеше по лицето й, но не искаше да говори за това.

Скри се отново в задната стаичка, затвори вратата, заключи я и тогава позволи на сълзите да потекат. Гледаше картините на Али с размазания си поглед. Тя беше виновна. За всичко беше виновна тя.

Ариа грабна картината на Али от шести клас, разярена от насмешливото й изражение. Винаги ще те въртя на пръста си — обичаше да я дразни тя. С резки, бързи движения Ариа сложи картината на статива и грабна палитрата с маслени бои от перваза на прозореца. Гребна малко черна боя и със замах започна да рисува широки, обсидианови линии с най-дебелата си четка, замазвайки лъскавата коса на Али, безупречната й кожа, онази омразна усмивка. Тя не спря да рисува, докато цялото платно не беше покрито с черна боя, с изключение на един малък триъгълник около окото на Али. Едно самотно синьо око, което се взираше в Ариа. Но дори това беше твърде много.

Затова Ариа замаза и него.

3.

Авторски материал

Понеделник вечерта служителят в бяла риза и червени панталони протегна ръката си на Спенсър Хейстингс, за да й помогне да слезе от рейнджроувъра на пастрока й.

— Добре дошли в „Четирите сезона“, госпожице — каза той с учтив глас. — Имате ли нужда от помощ за нещо?

Спенсър се усмихна. Обожаваше луксозните хотели.

— Всичко е наред — отвърна тя и се обърна, за да погледне към майка си, пастрока си, господин Пенитисъл, петнайсетгодишната си доведена сестра Амилия, по-голямата й сестра Мелиса и приятелят на Мелиса, Дарън Уайлдън, които слязоха след нея от колата. Изглеждаха като излезли от реклама на „Бруукс Брадърс“, мъжете в тъмни костюми, жените в изискани черни коктейли рокли — дори Амилия, която обикновено се обличаше в стила на куклите от „Америкън Гърл“.

Семейството тръгна към голямата бална зала, където щяха да присъстват на празненството в чест на петдесетте най-изтъкнати филаделфийци. Господин Пенитисъл беше в списъка, защото строителната му компания беше построила много нови комплекси в предградията. Спенсър не харесваше творенията на пастрока си, снети като по шаблон от „Степфордските съпруги“, но й беше много приятно да види името му в голямото каре в списание „Филаделфия“. А и след изминалите кошмарни месеци, едно изискано парти с танци и питиета щеше да я поразсее малко.

— Коктейл? — попита ги една сервитьорка, която носеше поднос с мартинита.

Спенсър погледна към майка си. Госпожа Хейстингс кимна.

— Само едно.

Спенсър се ухили и грабна една чаша от подноса. За нейно огромно удоволствие господин Пенитисъл поклати глава, преди Амилия да успее да попита.

После се обърна към сестра си, за да я попита дали би желала питие. Мелиса намръщено гледаше телефона си.

— Какво има? — попита Спенсър, приближавайки се по-близо до нея.

Лицето на Мелиса се сбърчи от тревога.

— Една статия, в която пише, че из цялата страна е пълно с фалшиви Алита.

Дарън също се намръщи.

— Казах ти да престанеш да четеш тези неща.

Мелиса махна с ръка и се взря в екрана.

— Тук пише, че група момичета в Охайо са получили толкова много съобщения от А., че едното от тях убило момичето, което ги изпращало.

— Уф… — Спенсър се наведе към нея, за да погледне екрана. Отстрани светеше банерът на „Котетата на Али“, психарският фенклуб на Али. „Членовете на «Котетата на Али» от цялата страна проведоха бдения на свещи, молейки се Алисън Дилорентис да е още жива“. „Както обикновено, медиите представиха тази история само от едната й страна“, каза една жена, която предпочете да остане анонимна. „Но Алисън е смела, уникална личност, която е жертва на стигмата, предразсъдъци и нетърпимост. Всички, които не го разбират, трябва да се засрамят“.

А. Жертва на предразсъдъци и нетърпимост? Какво е пушила тази жена?

Това беше крайно неприятно. Спенсър бе казала на приятелките си, че иска да забрави за Али — преди да започне цялата тази бъркотия, тя беше приета в Принстън и наскоро беше получила известие от приемната комисия, че ако успее да вземе годишните си изпити, има много голяма вероятност да постъпи там. Но да каже, че иска да забрави Али, беше много по-просто, отколкото да го направи; името й непрекъснато изскачаше отнякъде. И тези Котета на Али — каква лудост! Как можеха да боготворят някой, който практически бе избил половината Роузууд?

Още щом откри Котетата на Али, тя се изпълни с желание за отмъщение. Нямаше как да свали страницата — те имаха пълното право да организират каквато ненормална групичка си пожелаеха. Вместо това създаде своя собствена уебстраница за хората, които бяха тормозени, безопасен форум, където да споделят преживяванията и чувствата си. Беше получила добър отклик; имаше почти две хиляди „лайкове“ на Фейсбук страницата на блога. Всеки нов, сърцераздирателен отговор, свързан с тормоз, който получаваше във Фейсбук, Туитър, или на имейла си, потвърждаваше необходимостта от такава страница. Имаше толкова много хора, които бяха тормозени, а някои от тях бяха платили по-висока цена, отколкото Спенсър. Може би публикуването на тези истории на страницата щеше по някакъв начин да помогне за прекратяването на нападките. Или поне да забави процеса.

— Иска ми се хората да си изберат някаква друга мания — изрече гневно Мелиса, прибирайки телефона в чантата си.

Спенсър кимна. Искаше й се да поговори с Мелиса за това, че Али все още е жива, но сестра й като че ли нямаше настроение за подобен разговор. Спенсър напълно я разбираше. На Мелиса сигурно също й бе писнало да мисли за това.

Внезапно очите на сестра й блеснаха.

— О, боже, ето я Ким от Уортън! Трябва да я поздравим!

Тя сграбчи ръката на Дарън и двамата се изгубиха в тълпата. Спенсър отново огледа залата. Някой се изкиска зад гърба й и момичето внезапно усети как ръцете му настръхват. Тук имаше толкова много народ, а охрана почти липсваше. Али можеше идеално да се скрие в тълпата.

Престани да мислиш за нея, смъмри се на ум Спенсър, приглади косата си и отново отпи от мартинито. След това тръгна към бара. Само едно от бар столчетата беше свободно; тя се настани върху него и загреба шепа ядки от малката купичка. Погледна към отражението си в огледалото зад бара. Русата й коса сияеше, сините й очи блестяха, а кожата й имаше златист загар от седмицата, която беше прекарала във Флорида. Но тук от това нямаше почти никаква полза — всички гости бяха над четирийсетте. Освен това Спенсър не искаше да започва нова връзка. Досега всички момчета й бяха носили само неприятности и й бяха разбили сърцето.

— Извинете, вие ли сте Спенсър Хейстингс?

Спенсър се обърна и се взря в очите на млада жена със сив раиран костюм и кафяви класически обувки деколте.

— Да, но не си спомням вашето име — отвърна тя; реши, че това е някоя от бизнес-сътрудничките на господин Пенитисъл. На коктейлните партита около него се въртяха най-различни делови хора.

— Защото още не съм ви го казала. — Жената се усмихна. — Аз съм Алиса Блум. — Тя остави чашата си с бяло вино на бара. — Господи, скъпа. Вие преживяхте толкова ужасни неща.

— Е, ами, нали знаете… — Спенсър почувства как бузите й се изчервяват.

— Какво е усещането сега, когато най-после всичко свърши? — попита Алиса Блум. — Предполагам, че сте във възторг.

Спенсър прехапа устни. Искаше й се да каже, Не, още не е свършило.

Госпожица Блум отпи малка глътка от чашата си.

— Предполагам, че сте чули за групитата на Алисън? Как им беше всъщност името?

— Котетата на Али — автоматически простена Спенсър.

— И имитаторите й из цялата страна? — Жената изсумтя. — Ужасно е. Хората не са си научили урока.

Спенсър кимна.

— Никой не трябва да преминава през онова, което преживях — призна тя. Това бе отговорът, който често даваше на децата, които изпращаха историите си в нейния блог.

Изражението на жената подсказваше, че й се иска Спенсър да каже още нещо. Но внезапно момичето получи поредния пристъп на параноя. Коя беше тази Алиса Блум? Напоследък Спенсър получаваше безброй обаждания от хитри, дебнещи журналисти, които се опитваха да я примамят в разговор, само за да я накарат да каже нещо глупаво.

— Простете, а вие с какво се занимавате? — избъбри тя.

Госпожица Блум бръкна в джобчето на сакото си и й подаде визитната си картичка. Спенсър я погледна. Алиса Блум, пишеше на нея. Редактор. Издателска къща Харпър Колинс, Ню Йорк.

За миг Спенсър остана без дъх.

— Вие работите в издателство?

Госпожица Блум се усмихна.

— Точно така.

— Тоест издавате книги? — Искаше й се да си удари шамар; толкова идиотски прозвуча въпросът й. — Съжалявам — произнесе бързо тя. — Просто никога досега не съм разговаряла с редактор. И всъщност винаги съм гледала на себе си като на писател. — Началото бе поставено още преди години, с идеята за поредица романи за Кортни. Щеше да се разказва за играещи хокей феи, които се превръщат в супермодели, и Спенсър и Кортни бяха написали почти половината от първата книга. Всъщност Спенсър я беше написала. Кортни ръководеше процеса отстрани.

Госпожица Блум се облегна на бара.

— Всъщност, ако имате някакви идеи, с удоволствие бих ги изслушала. Освен това ми се иска да поговорим и за вашия блог.

Спенсър се ококори.

— Чували сте за блога ми?

Госпожица Блум кимна.

— Разбира се. Тормозът е гореща тема, а вие започнахте нещо много интересно. — В този миг телефонът й иззвъня и тя се усмихна напрегнато на Спенсър. — Извинете. Трябва да се обадя. — Тя посочи към визитката в ръката на момичето. — Обадете ми се някой път. Беше ми приятно.

След това редакторката се отдалечи, притиснала телефона към ухото си. Мислите препускаха в главата на Спенсър. Ако напишеше книга, Принстън със сигурност щеше да я приеме. Дори Мелиса не го беше правила.

— Желаете ли нещо?

Барманът й се усмихваше от другата страна на бара. Спенсър усети как настроението й се вдига още повече. Внезапно всичко й се стори толкова блестящо и ново. Възможно. Невероятно.

— Можете да ми дадете още едно мартини. — Тя плъзна празната си чаша към него. Какво пък? Току-що бе получила визитната картичка на редакторка от голяма издателска къща.

Абсолютен повод за празненство.

4.

Оранжевото — новият пик в романтиката

Вторник сутринта Емили Фийлдс седеше на високата маса в кабинета по химия на „Роузууд Дей“. На стената висеше периодичната таблица на химическите елементи, заедно с плакат, описващ разположението на електроните в различните видове основни молекули. В стъкления шкаф бяха подредени бунзенови горелки, а в многобройните други чекмеджета в дъното на стаята имаше колби, стъкленици и друго лабораторно оборудване. Учителката, жена с накъдрена коса на име госпожица Пейтън, която Емили не беше виждала досега — подозираше, че редовните учители в „Роузууд Дей“ не стъпваха в училището по време на лятната ваканция — стоеше пред дъската и въртеше сребърния пръстен на един от пръстите си. Всички ученици, с изключение на Емили, разговаряха, пишеха съобщения или ровеха из чантите си, а едно момиче дори седеше на перваза на прозореца, разположило в скута си цяло меню от веригата за бързо хранене „Чик-фил-А“.

— Сега, ако погледнете следващата точка в програмата — каза госпожица Пейтън с треперлив глас, побутвайки телените очила на носа си, — ще видите, че става дума за лабораторна работа. Тя е от голямо значение за тези часове и ще формира поне трийсет процента от оценката ми, затова предлагам да се отнесете сериозно към нея.

Няколко спортистчета изсумтяха. Вера, партньорката на Емили в лабораторните упражнения, чието военно яке беше избеляло и прокъсано, но на гърба имаше мъничко етикетче с надпис „Долче & Габана“, гледаше учителката с оцъклен поглед. Хана беше предупредила Емили колко странно е лятното училище: „Абсолютно никого не познавам там“ — й беше казала тя с драматичен тон.

Емили не смяташе, че е чак толкова зле. Но Хана беше права за две неща. Първото, че „Роузууд Дей“ наистина изглеждаше зловещо без обичайните шум и суетня. Емили никога не беше забелязвала как скърцат вратите, или че по ъглите се крият твърде дълги, зловещи сенки, или че много от таванските лампи примигват. И второто, че никой не си правеше труда да завърши този клас.

Не осъзнавате ли колко ви е провървяло, че можете да се дипломирате? — й се искаше да изкрещи на съучениците си. Но може би никой не оценяваше тези неща, докато не им ги отнемеха.

Вера я потупа по ръката.

— Хей, какво е усещането да си на ръба на смъртта?

Емили извърна глава. Понякога забравяше, че съучениците й знаят всичко за нея.

— Ами…

— Помня Алисън — продължи Вера. — Тя ми каза, че приличам на трол. — Момичето сви и разпусна юмруците си. — Но, хей, поне вече е мъртва, нали?

Емили не знаеше какво да каже. Това, че съучениците й си спомняха Али, винаги й действаше като шок — толкова дълго бе обсебена от нея, че понякога имаше усещането, че Али е просто част от въображението й, неизвестна и непозната за всички останали. Но всъщност съучениците й бяха познавали и двете Али: Кортни, тяхната стара приятелка, и социопатката, истинската Али, която два пъти се опита да ги убие.

И която със сигурност беше още жива.

— Ето ви учебниците — каза госпожица Пейтън, остави купчината на първия чин и помоли да ги раздадат към задните чинове. — Някой иска ли да прочете уводната страница на глас?

Група деца се изхилиха и госпожица Пейтън като че ли бе готова да заплаче. Горката, помисли си Емили. Тя не знаеше ли, че още в началното училище спираха да четат на глас?

Изпълнена със съчувствие, тя вдигна ръка.

— Аз ще я прочета.

Обърна на първата страница и започна да чете със силен, уверен глас. „Роузууд Дей“ й беше направил подарък, позволявайки й да се върне тук, и това бе най-малкото, което можеше да направи, за да им се отплати за доверието.

Дори това да означаваше всички в класа да й се смеят.

Няколко часа по-късно Емили паркира на алеята пред къщи, угаси двигателя на семейното волво комби и се пъхна под вратата на гаража, която беше наполовина отворена; сигурно отново се нуждаеше от ремонт. Вратата на гаража я отведе до стаята за отдих, която миришеше на подправки. Първото нещо, което Емили видя, беше майка й, която седеше на дивана, увила краката си с одеяло, с плетиво в скута. Екранът на телевизора хвърляше отблясъци върху лицето й. Даваха някакво предаване за изработването на домашна кучешка колиба.

Госпожа Фийлд се обърна и я видя. Емили замръзна и понечи да избяга. Но майка й се усмихна.

— Как мина първият ти ден? — попита тя със слаб глас.

Емили постепенно се успокои. Все още не можеше да свикне с благосклонността и дружелюбието на майка си: допреди две седмици родителите й изобщо не й говореха. Дори не й позволиха да посети майка си в болницата, където лежеше след прекаран лек сърдечен пристъп.

Невероятно колко бързо се променят нещата.

— Добре беше — отвърна Емили, сядайки на раираното канапе. — А ти, ъъъ, имаш ли нужда от нещо? — Кардиологът беше посъветвал госпожа Фийлд да я кара по-спокойно през следващите няколко седмици. Сестрите на Емили, Карълайн и Бет, прекараха известно време вкъщи и се грижеха за нея, но предишния ден и двете бяха заминали за летните програми в университетите си.

— Може би малко джинджифилова бира. — Госпожа Фийлдс й изпрати въздушна целувка. — Благодаря, миличка.

— Моля — отвърна Емили, изправи се и отиде в кухнята.

Усмивката й се стопи още щом й обърна гръб. Дежа вю, помисли си тя. Беше загубила бройката на всичките пъти, когато семейството й се беше отказвало от нея, а след последвалия кошмар я приемаше обратно с отворени обятия. След нападението на Ник, когато тя отвори очи в болницата и видя цялото си семейство там, тя едва не избухна в смях. Наистина ли щяха отново да преминат през всичко това? Но баща й се беше навел над нея и беше казал със сърдечен глас: „Никога няма да ти позволим да си отидеш, скъпа“. Сестрите й я прегърнаха силно и всички плачеха. А майка й каза: „Толкова много те обичаме.“

Разбира се Емили беше благодарна, че я бяха посетили. Но същевременно беше изгубила всякакво желание да ги вижда. Дали щеше отново да се случи нещо, което да ги накара да се отрекат от нея? Трябваше ли изобщо да се привързва към тях? Освен това Емили се страхуваше да спомене, че според нея Али е жива — семейството й щеше да я помисли за луда.

Беше тъжно, че повече не можеше да се уповава на семейството си. Нещо важно липсваше в живота й, празнота, която трябваше да запълни. Но тя не знаеше какво щеше да я удовлетвори. Да намери Али? Със сигурност. Но Емили усещаше, че това не е всичко.

— О, забравих да ти кажа — донесе се гласът на госпожа Фийлдс от стаята. — Пристигна писмо за теб, на масата в кухнята е. Кого познаваш в поправителния център „Ълстър“?

Емили едва не изпусна бутилката джинджифилова бира, която тъкмо бе извадила от хладилника. Тя отиде до масата, която беше застлана с щампована на пиленца мушама. Ежедневната поща беше пъхната под салфетиерата във форма на пиле. Там имаше един бял, омачкан, квадратен плик, върху който бе написано името на Емили. И, разбира се, до него се мъдреше размазаният печат на поправителния център „Ълстър“.

Мислите й препускаха в различни посоки. Тя със сигурност познаваше някого в поправителния център „Ълстър“. Само че този човек никога не би й проговорил… нали? Емили погледна почерка с присвити очи. Възможно ли беше? Тя имаше една картичка в стаята си, изпратена от международното летище на Бермудите, в което се виждаха същите закръглени „Е“ и „Д“. На нея любовта на живота й Джордан Ричардс беше написала: „Някой ден ще се намерим отново“.

Писмото не можеше да е от Джордан. В никакъв случай.

Връхлетяха я спомени. Дългата черна коса на Джордан и одухотворените й зелени очи. Извитите като лък устни, начинът, по който ухаеше на мандарини, ефирната рокля, която носеше, когато Емили я видя за пръв път на палубата на круизния кораб. Толкова бе хубаво да я целува и да я прегръща, толкова лесно бе да разговаря с Джордан за живота си, за тревогите и страховете си. Но Джордан имаше съмнително минало: ФБР я издирваше, защото беше крала коли, лодки и дори самолет в предишния си живот на лошо момиче. А. я беше издал на полицията, но в последния момент Джордан бе успяла да избяга от ФБР. След това Емили бе успяла да се свърже с нея, но съобщенията й в Туитър бяха подсказали на полицията за тайното скривалище на Джордан във Флорида. Най-лошата част бе, че Джордан обвиняваше за своя арест глупостта на Емили. Но момичето знаеше, че А. — Али — беше подсказала на полицаите за съобщенията в Туитър. Али стоеше зад всичко.

Емили не беше обичала никого така, както обичаше Джордан, нито дори момичето, което бе смятала за Али. Но заради проблемното й минало, Емили не беше споделила с много хора за връзката им. Приятелките й, разбира се, знаеха, както и Айрис, някогашната съквартирантка на Али в Убежището. Но в никакъв случай не можеше да каже на родителите си. Те нямаше да разберат.

Пръстите й трепереха, когато отвори плика. Това е шега, каза си тя. Някой друг й беше писал, преструвайки се на Джордан. Може би писмото беше от самата Али.

Тя разгъна листа хартия.

Скъпа Емили,

Пиша ти от затвора. Отне ми известно време да осъзная чувствата си, но разбрах от телевизията за ужасните ти премеждия. Адвокатът ми също ми разказа за тях. Чувствам се ужасно заради онова, което си преживяла. Освен това разбирам защо толкова отчаяно искаше да се махнеш и защо ме потърси, макар да знаеше, че е опасно. Прощавам ти за онези туитове и знам, че никога не си искала да ме нараниш. Бих искала да ме посетиш тук, ако имаш желание. Трябва да поговорим за толкова много неща. Но бих те разбрала, ако си взела решение да продължиш напред.

С любов, Джордан

Емили прочете писмото три пъти, преди да го осъзнае напълно. Това беше почеркът на Джордан. Стилът на Джордан. Всичко на Джордан. Връхлетя я топла вълна, носът започна да я щипе. Тя бръкна в джоба си, извади телефона и набра номера поправителния център „Ълстър“, който Джордан бе написала в ъгъла на листа хартия. Когато от другата страна се обади жена с изморен глас, Емили заговори с треперлив, тих глас, за да не я чуе майка й.

— Бих искала да си запиша посещение.

После каза името на Джордан. Тя, естествено, бе вписала името й в списъка с хора, които искаше да види. Чувствата, които изпълниха Емили, едва й позволяваха да говори. Това бе невероятно: само допреди десет минути нямаше никаква възможност Джордан да се върне в живота й. Това й донесе чувството на задоволство, от което толкова се нуждаеше.

Емили затвори телефона и се ухили до уши. Но когато телефонът й отново изпиука, тя потрепна, уплашена от точния момент. „ИМАТЕ НОВО СЪОБЩЕНИЕ“, пишеше на екрана.

Сърцето й заби ускорено. Нима Али се беше промъкнала до прозореца й и подслушваше? Но задният двор беше тих и спокоен. Нищо не помръдваше в царевичака; дори по улицата нямаше никакво движение.

Тя погледна телефона си.

„Предупреждение от мобилния оператор «Веризон». Вие сте използвали 90% от мобилния трафик за месеца“.

Емили прибра телефона си и потри лицето си с ръце. Може би останалите бяха прави: Али не ги наблюдаваше.

И може би Емили трябваше да се опита да живее живота си. Трябваше да се опита да се освободи.

5.

Роди се звезда

— Имаш невероятна кожа.

Хана затвори очи, докато гримьорката на име Трикси слагаше руж на бузите й.

— Благодаря ти — промърмори тя.

— И наистина красиви очи — додаде Трикси, а дъхът й миришеше на бонбони виолетки.

Хана се изкиска.

— Да не работиш на комисионни или нещо от тоя род?

— Не. — Чу се силно щракване, когато Трикси затвори пудриерата. — Просто съм откровена.

Беше сряда и Хана седеше в същия снимачен павилион в Западен Роузууд, където заедно с баща си бяха снимали социалната реклама „Не карай, когато си пил“. Сега помещението имаше съвсем различен интериор, милион светлини, кабели и микрофони, и цял тон писатели, режисьори и членове на снимачната група. Това беше третият ден от работата над филма „Изгори докрай“ и те снимаха сцената, в която Спенсър и Ариа получават зловещата картичка за Ямайка от А. Голямата сцена на Хана като Наоми Циглър щеше да започне скоро.

Режисьорът, едър мъж на име Ханк Рос, който очевидно беше голяма клечка във филмовия бизнес — Хана не беше гледала последния му политически трилър, но със сигурност щеше да му хвърли едно око — се изправи.

— Стоп! — извика той. — Мисля, че се получи!

Хана гледаше на видеостената как Аманда, момичето, което играеше Спенсър, и Бриджит, която играеше Ариа, се успокоиха. Хана беше абсолютно съгласна с режисьора: момичетата прекрасно бяха предали личността и маниерите на най-добрите й приятелки и майсторски предаваха емоциите им в най-плашещите сцени с Али, без проява на излишен драматизъм. Всъщност всички актриси, които участваха във филма, бяха чудесни. Жената, която играеше майката на Спенсър, дори беше спечелила Златен глобус.

Ханк забеляза стоящата зад гърба му Хана и й се усмихна широко.

— Как се чувстваш?

— Страхотно. — Хана се усмихна, нагласяйки късата си руса перука. Бяха я направили точно като пикси прическата на Наоми и тя невероятно отиваше на Хана. И това не беше единственото невероятно нещо. Когато Хана се появи на снимачната площадка, Ханк й даде сценария от няколко реда, насочи камерата към лицето й и й каза просто „да бъде себе си“. Ако това беше някакъв тест, Хана разбра, че го е минала с отличен, когато след като каза репликите си, видя озъбената усмивка на Ханк.

— Да, камерата те обича — каза великодушно той.

После я заведоха в караваната й — собствената й каравана на филмова звезда, в която имаше малко легло за кратка дрямка, тоалетна масичка с три различни режима осветление и хладилник, в който да прибере двете бутилки с кокосова вода, които бе донесла, след като прочете в „Ю Ес Уийкли“, че Анжелина Джоли също пиела кокосова вода. Асистент-режисьорът бързо отведе Хана в гардеробната, където разговорливата дизайнерка я облече в невероятна рокля с пачуърк мотиви и боти с катарами. Тоалетът беше твърде изискан за истинската Наоми, но Хана изглеждаше толкова добре в него, че въобще нямаше намерение да спори.

Времето едва й стигна, за да наизусти репликите си за първата сцена — където тя и Джаред Диас, несъмнено готиното момче, което играеше Майк, се гледаха подозрително на палубата на круизния кораб. Но успя да се справи без проблем. Може би й беше толкова лесно да влезе в кожата на Наоми, защото я познаваше от толкова време.

Или може би й беше лесно, защото й идваше отвътре и следващата й стъпка определено беше Холивуд.

Ханк стана от стола и отиде да поговори с актрисите от другата страна на стената. Хана взе кожената си чанта, която беше окачила на облегалката на един от столовете и извади телефона си, нетърпелива да качи малко информация в нета. Първо провери Туитър: двеста души бяха ретуитнали публикацията й за това колко е добра храната на снимачната площадка. Доведената й сестра Кейт беше публикувала туита й заедно с поредица от удивителни. Истинската Наоми Циглър, която бе видяла новината, че Хана играе ролята й във филма, беше написала не харесвам с големи букви.

Хана написа нов есемес за Спенсър, Ариа и Емили. Мацки, определено трябва да дойдете тук. Може да получите роля.

Спенсър отговори почти веднага. Не мисля, че съм готова да преживея отново най-ужасния си кошмар — пишеше тя. — Но се радвам, че си прекарваш добре. Да чукна на дърво!

Ариа също я поздрави, а Емили отвърна, че в никакъв случай няма да се навие да застане пред камера — щеше да се изприщи от притеснение. Но, хей, казах ли ти, че Джордан ми писа от затвора? — беше добавила тя в края на есемеса си. — След няколко дни отивам на посещение!

Хана се ухили. Радваше се, че на Емили също й се е случило нещо хубаво. Всички те го заслужаваха.

След това писа на Майк. Роди се звезда!

Там има ли готини мацки? — беше отговорът му. — Направи малко снимки!

Хана се изкиска и се огледа. Сред актрисите, в снимачния екип и дори в кетъринга имаше много готини мацки. Внезапно пред погледа й попадна единствената актриса, която все още не беше срещала. Дългата й, тъмна коса не можеше да се сбърка. Това беше Хейли Блейк. Онази Хейли Блейк.

Когато Хейли забеляза Хана в другия край на залата, очите й се разшириха.

— О, боже. О, боже! — каза тя и разбутвайки стилистите настрани, дотича при нея. — Това си ти! Хана Мерин!

Хана се опита да отговори, но Хейли я сграбчи за ръката и продължи:

— От сутринта искам да те видя, но бях заета с нещо, от което не можах да се откъсна. — Тя завъртя очи и произнесе само с устни: успах се. — Както и да е, страхотно е, че си тук! Харесва ли ти? Добре ли се държат с теб? Ако някой се заяжда, ще му сритам задника.

Хана зяпна изненадано. Публичният образ на Хейли създаваше илюзията за милата, сладка девойка, която живее в съседство, но в действителност тя бе адски слаба, тъмната й коса беше подстригана на пластове и носеше ботуши, стигащи до средата на бедрата й, които Хана не би могла да обуе, без да изглежда вулгарно. И какви бяха тия приказки за сритване на задници?

Хейли се обърна към единия от асистентите на Ханк, приличащ на вампир тип на име Дениъл.

— Хей, Хана разполага ли с няколко минути преди следващата сцена?

— Ами аз все още имам малко работа по нея. — Трикси се приближи с комплекта гримове. — Трябва да й сложа друг цвят руж. — Тя отвори пудриера с розов прах.

Хейли изсумтя.

— Този цвят е ужасен. Тя вече изглежда фантастично. — После хвана Хана под ръка. — Хайде.

Дениъл изгледа странно Хана.

— На твое място бих внимавал — рече той, кокорейки хлътналите си очи.

— О, моля те. — Хейли завъртя очи и поведе Хана през снимачната площадка. — Бога ми, всички, които работят с Ханк, имат влагалища — гръмко й прошепна тя, преди да са се отдалечили достатъчно. Хана погледна извинително Дениъл с надеждата, че той не си е помислил, че тя го е казала.

Двете прекосиха павилиона, изкачиха се по някаква стълба и тръгнаха по тесен коридор, който минаваше над няколко снимачни площадки, пресъздаващи части от круизния кораб. Хейли отвори някаква врата, на която бе поставена табела с името й. Стаята имаше розови тапети, диван във формата на свити червени устни, минихладилник, велоергометър и библиотека, пълна с всякакви списания. Хана погледна към тоалетната масичка, върху която бяха подредени снимките на три различни момчета. Всеки бе по-сладък от предишния. Беше почти сигурна, че е гледала единия от тях в последния блокбъстър на Джейк Гиленхал.

Хейли забеляза погледа й.

— Трите ми гаджета. Прекрасни са, нали?

Хана се намръщи.

— Излизаш и с тримата едновременно?

— Ами, да — отвърна Хейли. Тя измъкна един пакет „Парламент“ от рипсената чанта, която бе оставена върху хладилника. Запали една цигара, тръсна се върху диванчето и издиша син дим. След това протегна пакета към Хана. — Искаш ли?

Хана се поколеба; не беше пушила цигара от времето, когато бяха приятелки с Мона Вандерваал. Тя си взе една, но не я запали.

Телефонът на Хейли иззвъня със зловещата мелодия от „Челюсти“.

— Уф, извинявай — каза тя, поглеждайки към екрана. — Какво искаш сега, мамо? — изкрещя тя в говорителя. Помълча малко, после въздъхна. — Нали ти казах, че лъжат. На кого ще повярваш, на мен, или на него?

Хана тръгна към вратата, защото смяташе, че Хейли иска да остане сама, но тя й махна с ръка, показвайки й с жест, че скоро ще приключи.

— Днес се държиш като истинска кучка — извика тя в телефона. — Психиатърът трябва да ти увеличи лекарствата.

После затвори и се усмихна на Хана.

— Извинявай!

Хана зяпна изненадано.

— Наистина ли беше майка ти?

Хейли сви рамене.

— Понякога се държи ужасно.

Хана примигна учестено. Само ако имаше куража да говори на баща си по този начин.

Хейли дръпна от цигарата.

— И така. Хана Мерин. Гледах всичките ти интервюта.

Хана усети как бузите й се изчервяват.

— Наистина ли?

Хейли сви рамене.

— Трябваше да разбера коя си, след като играя ролята ти. — Тя се наведе напред. — Ти си най-уравновесената от цялата група. И определено си най-готината. Голям късмет извадих да играя теб.

Хана наведе очи. Определено не се беше чувствала уравновесена или готина през последните няколко месеца — през последните две години, всъщност.

— Аз съм онази, която трябва да се чувства късметлийка. Това, че играеш мен, е като сбъдната мечта.

— Наистина ли мислиш така? — Хейли притисна длан към гърдите си. — Колко си мила!

Хана се канеше да каже, че Хейли сигурно непрекъснато чува такива неща — все пак беше печелила безброй пъти наградата „Пийпълс Чойс“. Но Хейли скочи от дивана и се приближи до нея, още по-ентусиазирана от преди.

— Наистина трябва да се опознаем по-добре. Искаш ли да ме разведеш из Роузууд? О, чакай малко, не сме далеч от Ню Йорк, нали? — Тя силно стисна ръката на Хана. — Мога да ни вкарам в един клуб в Манхатън. Една камара охранители ми дължат услуги.

— Добре — отвърна Хана, останала без дъх, представяйки си завистливите погледи на всички, когато я видеха да влиза в клуба с Хейли Блейк.

— Трябва да вземем и Джаред. — Хейли изглеждаше адски надъхана. — Той е готин, нали? И е толкова мил. Определено мога да те уредя с него.

На Хана й трябваха няколко секунди, за да осъзнае, че тя говори за Джаред Диас, момчето, което играеше Майк.

— Ъъъ, аз вече си имам приятел — каза тя през смях. — Истинския Майк.

Внезапно зад тях някой въздъхна. Вратата на стаята беше отворена и на прага й стоеше Дениъл, помощник-режисьорът. Хана едва се сдържа да не изписка. Имаше наистина нещо зловещо в почти прозрачната му кожа, тънките устни и начина, по който се беше вмъкнал безшумно в стаята на Хейли. Хана се зачуди как може някой като него да се уреди с толкова хубава работа.

— Дами? — рече той, присвивайки очи от кълбата цигарен дим. — Трябвате ни долу за сцената на круизния кораб.

Хейли се намръщи.

— Вече? В договора ми изрично е написано, че трябва да имам време за отдих. Ще се обадя на агента ми, за да се оплача. — Тя посегна към телефона си, но после завъртя очи и го остави. — Уф, добре. Този път ще ти простя.

Тя пусна цигарата си на пода и я стъпка. Дениъл ги поведе надолу по стълбите и Хейли стисна ръката на Хана.

— Винаги помни, че ти си талантът — прошепна тя. — Не им позволявай да те командват. Те трябва да се грижат за теб.

Хана не се сдържа и се изкиска.

Ханк ги чакаше в подножието на стълбището.

— Време беше — рече той, поглеждайки намръщено към Хейли. — Мариса иска да те облече в друг тоалет. Доста време те търси.

— Казах на Дениъл, че ще съм в гримьорната ми — сопна му се Хейли. — Не съм виновна, че не ти предава съобщенията ми.

Ханк не й обърна внимание, а погледна към Хана.

— Ти ще си в тълпата, скъпа — рече той с много по-мил глас. Посочи стаята, която изглеждаше точно като палубата на круизния лайнер, в комплект с месинговия парапет, бара в ъгъла и сепаретата, облечени в пурпурен плюш, покрай стените. Имаше дори някаква реге-група, която направо измъчваше инструментите си.

Хана се сбогува с Хейли, която продължаваше да изглежда ядосана, и седна на съседната маса с Пенелъпи Ригс, която играеше Райли. Единствените й инструкции за тази сцена бяха да се държи така, сякаш двете с Райли водят разговор, и от време на време да стрелва Хейли с опасни погледи. След няколко минути Хейли се появи, облечена с плажна рокля, която изглеждаше точно като нещо, което Хана би облякла. Тя застана близо до Хана, която я чу как произнася някакви гласови упражнения под носа си. Каква професионалистка, помисли си момичето. Може би и тя трябваше да се позанимава с нещо такова.

Ханк се скри зад стената от камери.

— И, камера! — извика той и операторът се приближи до Хейли. Групата засвири. Хана се обърна към Пенелъпи, преструвайки се, че води разговор, но цялото й внимание всъщност беше насочено към Хейли. Искаше й се да види как актрисата ще я изиграе в тази сцена.

— Няма да повярваш, Хана — каза Бриджит, която играеше Ариа, притичвайки до нея; очите й бяха широко отворени, а маниерите й бяха точно като на Ариа. Тя стисна ръката на Хейли. — Греъм, моят партньор в лова на съкровища? Той е приятелят на Табита!

— О, господи! — каза Хейли с преувеличен ужас, отваряйки устата си. — Трябва да се избавиш от него!

Хана се опита да не потрепне. Защо Хейли използваше такъв ужасен глас, сякаш е някоя тъпа калифорнийка? Нейният глас не звучеше така, нали?

— Не мога просто да се избавя от него — възрази Бриджит. — Ами ако заподозре нещо? Може би трябваше да му кажа истината.

— В никакъв случай — отвърна Хейли и пристъпи напред, полюлявайки бедра. — Ариа, това е последното нещо, което трябва да направиш.

След това направи енергични дъвчещи движения, сякаш бе напъхала цяла шепа дъвки в устата си. На Хана й се догади. Тя дори не дъвчеше дъвка.

— Стоп! — извика Ханк няколко секунди по-късно и излезе на снимачната площадка. Хана реши, че той иска да даде няколко съвета на Хейли как да изиграе Хана — тя определено се нуждаеше от тях. Но вместо това Ханк отиде до групата и каза нещо на вокалиста.

Хейли се обърна и се приближи до масата на Хана с блеснали очи.

— И какво? — изчурулика тя. — Не съм ли невероятна в твоята кожа?

Тя изглеждаше толкова доволна от себе си. И макар Хана да се чувстваше леко обидена от, примерно, ами от всичко, което Хейли бе показала току-що, тя не можеше да си представи да го изрече на глас.

Затова просто се усмихна и рече тихо:

— Беше страхотна.

— Добре, всички по местата си! — прекъсна ги Ханк и се върна на мястото си. — Снимаме отново!

Камерата заработи. Групата засвири „Три малки птички“ и гостите на партито весело засноваха наоколо. Хана се престори, че разговаря с Пенелъпи, но през цялото време наблюдаваше Хейли, която изигра сцената по абсолютно същия начин, с мляскането на дъвката и всичко. Ужасно предчувствие накара стомаха на Хана да се свие. Ако Хейли продължеше по същия начин, щом филмът излезеше на екран, Хана щеше да стане за посмешище в Роузууд. Хората щяха да поклащат бедра, да дъвчат дъвки, преструвайки се на филмовата Хана. Ами ако наистина решат, че тя е такава?

Тя извърна глава, за да огледа снимачната площадка, с надеждата да се поразсее малко. Внезапно в дъното на стаята зърна руса коса и се сепна. В този миг тя се мерна отново. Сърцето на Хана се разтупка. В движенията на непознатата имаше нещо, което я накара да настръхне.

Тя се надигна от мястото си. Момичето, което играеше Райли, я изгледа странно.

— Какво правиш?

— Стоп! — изкрещя отново Ханк. Хана си помисли, че той ще й се скара, но вместо това режисьорът се приближи до Бриджит. Използвайки възможността, Хана скочи от стола и започна да си проправя път през тълпата. Искаше да разбере кое е русото момиче.

Наложи се да заобиколи доста ученици, фалшиви палмови дървета, ресторантски маси, една голяма статуя на водолаз и няколко огромни дървета в саксии, за да стигне до дъното на залата. После огледа тълпата от статисти. Никой от тях не беше Али. Пред очите й се появиха петна. Въобразяваше ли си?

Но вратата на един от изходите леко се затвори. Хана се затича към нея, като едва не се спъна в някакъв кабел. Ръката й вече беше върху дръжката на бравата, когато някой я улови за лакътя. Тя се обърна с разтуптяно сърце.

Беше просто Джаред, момчето, което играеше Майк.

— Хана, нали? — Очите му се стрелкаха на всички страни. — Всичко наред ли е?

Хана погледна към вратата.

— Аз… просто искам да изляза за малко навън.

Джаред поклати глава.

— Не и през тази врата. Ще се включи аларма. Ханк ще откачи.

Хана отново погледна към вратата. Над нея имаше огромен червен надпис „АВАРИЕН ИЗХОД“.

— Но някой току-що мина оттук и нищо не се случи — възрази тя със слаб глас. Внезапно й се зави свят.

Джаред я потупа по ръката и я отведе настрани.

— Поеми си дълбоко въздух. Снимал съм се в доста филми и първият ден винаги е доста стресиращ. Виждал съм хора, които са се паникьосвали много повече от теб.

— Но аз не съм… — Хана замълча. Не се беше паникьосала. Беше абсолютно спокойна и съсредоточена, преди Али да се появи в тълпата.

Само че беше ли Али наистина? Как може някой да се измъкне през аварийния изход, без да включи алармата?

Въобразяваш си разни неща, помисли си тя, докато фалшивият Майк я водеше обратно към снимачната площадка. Но за всеки случай отново погледна през рамо, за да се убеди, че Али не е там.

Не беше, разбира се. Но Хана имаше зловещото усещане, че е накъде наблизо. И наблюдава.

6.

А сега ви представяме най-новия феномен на Роузууд…

Ариа седеше в просторната гостна на баща си и апатично похапваше парчета кашкавал. Байрън сновеше из стаята, извършвайки ежегодния си ритуал по пренареждане на рафтовете с книги, при който сваляше всички томове на земята и ги подреждаше отново по начин, разбираем само за него. Новата му дъщеря Лола гукаше доволно от кошарката си в ъгъла някаква бебешка песничка.

Съпругата на Байрън, Мередит, прехвърляше каналите. Най-накрая се спря на някакво предаване за знаменитости на канала „Браво“, което изобщо не беше типично за нея — Ариа винаги бе смятала, че Мередит е от хората, които мразят риалити програми. Жената се обърна към нея и се усмихна.

— Разбрах, че приятелката ти Хана ще се снима във филм!

— Аха — промърмори Ариа с надеждата, че Мередит няма да й зададе очевидния следващ въпрос — защо и тя не се снима с нея. Ариа се радваше, че Хана се чувства достатъчно комфортно, че да играе в подобен филм — поне една от тях щеше да има някаква полза от този кошмар. Но Ариа предпочиташе да стои зад кулисите — когато с приятелките й бяха по-малки, тя обичаше да режисира арт-филмчета, в които обикновено Кортни беше звездата. А и бе прекарала достатъчно време пред камерите, докато я интервюираха за Али.

Когато предаването прекъсна за реклами, Мередит отново смени канала, като този път се спря на местните новини. Ариа изгуби интерес към ставащото на екрана — сега, след като борбата им с Али вече беше стара новина, репортерите отново се върнаха към разговорите за разни незначителни неща, като скандалите в кметството или дали светофарите да се сложат на този или онзи ъгъл. Но после Мередит възкликна весело:

— О! Колко мило!

— А? — обърна се Ариа. На екрана се беше появил банер, който гласеше: „Роузууд се сплотява за младежта“. Появи се снимка на роузуудския „Кънтри клуб“; Ариа прекарваше доста време там, защото бащата на Спенсър беше член.

Една жена с руса коса, придържана с черна лента, се появи на екрана. Под лицето й се появи името Шарън Уинтърс.

— В този град се случиха доста трагедии, но сега е време да се насочим към нещо положително — каза тя. — Следващият петък организираме благотворително събиране на средства за непривилегированите и проблемни младежи в Роузууд и околните райони. Надявам се, че всички ще дойдат, за да подкрепят каузата.

Мередит погледна въодушевено към Ариа.

— Не получи ли покана за това?

— Може би — промърмори Ариа, забила поглед в кашкавала.

Байрън се спря и погледна към екрана.

— Хм. Може би всички трябва да отидем.

— Шегуваш ли се? — извика Ариа. По принцип баща й мразеше големите партита.

Байрън сви рамене.

— Трябва да организират парти, след всичко, което преживяхте. А ти можеш да вземеш Ноъл.

Той й се усмихна вяло. Ариа гледаше в пода.

— Ноъл е зает тогава — промърмори тя, припомняйки си разговора пред галерията.

Телефонът й изжужа и името на Хана изскочи на екрана. Ариа погледна с присвити очи към текста. Току-що видях Али.

Кръвта й изстина. Тя скочи от дивана и излезе от стаята, набирайки номера на Хана.

Тя вдигна веднага.

— За какво става дума? — прошепна Ариа.

— Знам, че звучи налудничаво — прошепна в отговор Хана. — Но тя е на снимачната площадка — участваше в сцена с голяма тълпа заедно с мен. Огледах залата и зърнах една руса глава… и получих онова усещане… Това беше тя.

Ариа поседна на перваза на прозореца в дневната.

— Но не си сигурна.

— Ами, не, но…

Ариа скочи нервно и закрачи из стаята.

— Да помислим логически върху това. Възможно ли е Али да се появи на снимачната площадка? Има ли много охрана?

— Да… — Хана звучеше неуверено. — Но тя е майстор в промъкванията и измъкванията.

— Но защо ще рискува да попадне в тълпа с хора, които могат да я разпознаят? И да бъде заснета с камера?

— Вярно — отвърна Хана. Тя шумно въздъхна. — Добре. Може просто да си въобразявам. Това трябва да е, нали? Али не може да е толкова глупава.

— Не може — увери я Ариа.

Но след като затвори телефона, тя отиде в кухнята и се загледа разсеяно пред прозореца над умивалника. Зад обширната поляна започваше дълъг, полегат склон, който водеше към гъстата, тъмна гора. Преди година Али я беше подпалила, като едва не уби Ариа и останалите и унищожи плевнята на Спенсър. Ами ако Хана беше права? Ами ако Али наистина се намираше някъде наблизо, готова да продължи да ги измъчва?

Тя погледна към телефона си; моментът беше идеален да получи нов есемес от А. И като по поръчка той изпиука. Телефонът падна от ръцете й и издрънча на дървения под. На екрана проблесна номер, завършващ на 610.

Трябваха й няколко секунди, за да осъзнае, че майка й звъни от галерията.

— Ариа? — каза Ила, щом момичето се обади. — Седнала ли си?

— Да… — отвърна неуверено Ариа и сърцето й се разтуптя бясно, щом седна до масата. Може би Ила беше видяла Али?

— Няма да повярваш — изгука гласът на Ила, — но днес ни се обади един много богат колекционер от Ню Йорк. Господин Джон Карутърс.

— Чакай малко, онзи Джон Карутърс? — попита Ариа. Той имаше профил в списание „Изкуството днес“ — наскоро беше купил две картини на Пикасо на аукцион, защото жена му искала да има по една в стаите на децата им. Той беше колекционерът, който всеки художник и галерия биха искали да имат за клиент.

— Да — изчурулика Ила. — Асистентът му ми се обади и поиска да му опишем картините ни. Едва не паднах от стола. След това поиска да му изпратя няколко снимки. Затвори, но след малко се обади да ми каже, че господин Карутърс искал да купи една. И можеш ли да познаеш? Тя е от твоите.

— К-какво? — Ариа скочи на крака. — Шегуваш се!

— Не! — изписка Ила. — Скъпа, ти стана откритие!

Ариа поклати глава.

— Не мога да повярвам — промърмори тя.

— Ами трябва — настоя Ила. — През последните няколко седмици работи много и творбите ти са фантастични. Очевидно господин Карутърс смята, че си голям талант. И скъпа, това не е всичко. Знаеш ли за колко купи картината? За сто хиляди долара.

На Ариа й причерня. Опита се да си представи сумата в сметката си, но се почувства така, сякаш главата й щеше да се пръсне.

— Това е… невероятно — най-накрая успя да каже тя. После се прокашля. — К-коя картина купи? Някоя от тъмните, абстрактни неща? Или портретите на Ноъл?

Ила се прокашля смутено.

— Всъщност не. Един портрет на Алисън. Големият, в ъгъла.

Ариа потрепна. Това дори не беше някоя от добрите й творби, лицето на Али изглеждаше толкова зловещо. Ила беше изпратила снимка и на нея? И някой я беше купил? Ами ако я беше купил само защото беше на Али — и защото тя беше Малка сладка лъжкиня?

Но от друга страна ни харизан кон зъбите не се гледат. Сто хиляди долара си бяха сто хиляди долара.

— Ами това е страхотно — промърмори тя в телефона, опитвайки се да прозвучи невъзмутимо.

— Виж какво, трябва да прекъсвам — Джим се върна и е на седмото небе — внезапно се разбърза Ила. — Мисля, че ще ми даде повишение! — додаде тя шепнешком. — Но ще ти се обадя допълнително, с подробности по плащането. Толкова се гордея с теб, скъпа. Това ще промени живота ти.

След това Ила изчезна. Ариа държеше телефона в ръцете си и мислите препускаха в главата й. След това се изправи, отвори вратата към верандата, излезе отвън и се облегна на хладното стъкло, дишайки тежко. Свежият въздух й подейства ободряващо.

Осмисляше бавно думите на Ила. Първата й продажба. Портрет на Али.

Ариа отново погледна към телефона. Миг по-късно отвори папката с фотоси и прегледа снимките на картините си. Спря се на портрета на Али. Момичето на платното беше кожа и кости, с хлътнали бузи, рошава коса, ококорени, налудничави очи. И докато Ариа я гледаше, Али като че ли… помръдна. Крайчето на устата й се разтегли в подигравателна усмивка. Очите й едва забележимо се присвиха.

Ариа отново изпусна телефона. Какво става, по дяволите?

Телефонът падна с екрана нагоре. Портретът на Али продължаваше да стои там. Ариа отново я погледна, но сега тя й изглеждаше като снимка, направена с мобилен телефон. Тя го грабна и бързо изтри снимката.

Слаба богу. Добре, че Ила опаковаше портрета, за да го изпрати надалеч. Ариа не можеше да понесе мисълта, че това лице ще продължи да я преследва.

7.

Уплашена… или плашеща?

Спенсър привършеше вечерята заедно с майка си, господин Пенитисъл и Амилия. Наоколо имаше кутии от китайска храна, но, типично за майката на Спенсър, те се хранеха от чиниите от фин китайски порцелан, останал от прабабата на госпожа Хейстингс, и използваха порцеланови пръчки от специален магазин в Шанхай. Майката на Спенсър се беше издокарала за вечеря; беше съблякла дънките и ризата, които беше носила в конюшнята, и се беше преоблякла в бяла ленена рокля и лъскави черни обувки на Тори Бърч.

— Така че да те изберат за гастрола на оркестъра е наистина престижно. — Амилия оправи лентата си за коса с костенуркова щампа, която придържаше къдравите й коси. Макар да беше във ваканция, тя също се беше преоблякла в бяла риза и сива плисирана пола, която не се различаваше особено от училищната й униформа. — Диригентът на оркестъра ми каза, че трябва да се гордея — с надежда в гласа добави тя, оглеждайки всички около масата.

— Това е страхотно, скъпа. — Господин Пенитисъл се усмихна топло. Както и майката на Спенсър.

Спенсър едва се въздържа да не завърти очи. Всеки път, когато Амилия си отвореше устата, беше, за да се изфука с нещо. Вчера, на вечеря, тя се хвалеше колко бързо и сладко заспива.

Внезапно осъзна, че няма да издържи още някоя хвалба, която излезе от устата на Амилия.

— Ще ме извините ли? — попита тя, оставяйки пръчиците в изцапаната със соев сос чиния.

— Разбира се, но след като поговорим за благотворителното парти — каза госпожа Хейстингс.

Спенсър се отпусна на стола си и сбърчи нос.

— Наистина ли ще ходим? — Защо й трябваше още нещо, което да й напомня за Али? Целта не беше ли да я забрави?

Госпожа Хейстингс кимна твърдо с глава.

— Ти си почтен гост. А и аз, всъщност, се писах доброволка да помагам. — Тя щракна с пръчиците, долепяйки ги една до друга. — Ако искате, можете да си доведете кавалери, момичета. Ще бъде забавно.

Спенсър почувства как бузите й пламват. Кавалер. През ума й минаха всичките провалени връзки от изминалата година. Андрю Кембъл се беше отдръпнал от нея малко след пожара в Поконос, вероятно защото не искаше да бъде свързан с някой, обграден от толкова много драма. А Чейс, друг изследовател на Али, с когото Спенсър се беше запознала в интернет, я беше зарязал, когато животът му се оказа в опасност.

Всички момчета, с които се беше сближавала, се разбягваха с писъци… и за всичко беше виновна Али. Спенсър искаше да бъде с някого… но й се струваше, че това никога няма да стане.

— Ще отида, щом това означава толкова много за теб — каза тя на майка си, вдигайки чинията си от масата. — Но няма да ми е приятно.

Тя отнесе съдовете в умивалника в кухнята. Докато изплакваше пръчиците, тя почувства нечие присъствие зад гърба си и се обърна. Амилия беше застанала до хладилника. Спенсър потрепна, очаквайки някоя саркастична забележка.

Но Амилия се приближи почти срамежливо до нея.

— Хм, исках да ти кажа. Една приятелка ми показа новия ти блог. Той е… страхотен.

Спенсър замръзна.

— Наистина ли смяташ така? — избъбри тя.

— Разбира се. — Амилия остави чинията си на плота. — Мисля, че правиш много добре, като даваш гласност на всичките тези хора. — След тези думи тя се усмихна, обърна се и се върна с танцувална стъпка в трапезарията.

Спенсър стоеше неподвижно. Беше толкова замаяна, че дори не осъзна, че е оставила чешмата пусната, докато водата не преля през купата.

Ха.

След това се качи в стаята си и седна пред компютъра, отваряйки страницата на блога. Беше невероятно, че Амилия дори бе чувала за блога… но пък напоследък той имаше доста последователи и дори се появяваше на първа страница в Гугъл при търсене на думата „тормоз“.

Тя прегледа имейлите си. Пред историите, които бе получила днес, преживяванията й с Али направо бледнееха. Имаше разкази на деца, които бяха нападани вербално и физически от цели банди врагове. Деца, на които се бяха подигравали заради сексуалността им, както се бе случило с Емили, или заради расата и религията им. Едно момиче разказваше историята за самоубийството на най-добрата й приятелка, която повече не можела да търпи подигравките на съучениците си. Липсва ми всеки ден — пишеше в писмото. — А дори не съм сигурна, че децата, които се държаха толкова злобно с нея, разбират какво са направили. Спенсър отново се сети за Емили — как й бяха попречили да се самоубие на покрития мост. Ако не бяха успели да стигнат там навреме, нея вече сигурно нямаше да я има.

Тя провери статистиката на страницата. За нейно изумление блогът бе събрал осем хиляди посещения през последните двайсет и четири часа.

Малко по-надолу в списъка тя откри писмо от Грег Меснър от Уилмингтън, Делауеър. Самият Грег не беше жертва на тормоз, пишеше в писмото, но той беше ставал свидетел как други хора са били нарочвани и не бе направил нищо, за да им помогне. Накрая бездействието му започнало да го измъчва, пишеше той. Трябвало е да постъпи правилно, но ужасно се страхувал, че хулиганите ще се нахвърлят върху него. Страницата ти ме вдъхнови — пишеше той, — и искам да знаеш, че я четат не само деца, които са били жертва на тормоз. Всички могат да я използват като средство, което може да им помогне да осъзнаят какво е да си уплашен.

Спенсър се облегна назад. Това беше интересна перспектива. Преди години тя и приятелките й също бяха стояли безучастно, докато Али тормозеше други деца. Понякога Спенсър дори бе участвала активно в забавленията й. Спомни си, как се беше присмивала на очилата на Мона или на скутера на Чейси Бледсоу. Помнеше как бе писала подигравателни надписи по тротоара пред дома на Мона и как веднъж бе напълнила шкафчето й с боядисани в яркочервено тампони.

Тя се зае да пише отговор на писмото. Скъпи Грег, благодаря ти за писмото. Също като теб и аз стоях пасивно и наблюдавах как тормозят други. Честно казано много пъти съм се чудела дали онова, което ми се случи, не е било карма. Всички грешим. Просто се радвам, че тази страница помага на хората.

После го изпрати. Половин минута по-късно получи отговора на Грег. Здравей, Спенсър. Благодаря много за отговора. Не се заблуждавай: страхотна си! Най-доброто нещо, което можеш да направиш, е да приемеш грешките си и да се опиташ по най-добрия начин да помогнеш на останалите. Ти си истинско вдъхновение.

Полазиха я тръпки. Колко хубави думи. Но тя стисна зъби: повече никакви момчета. Никакви свалки по интернет. В никакъв случай.

Тя продължи да разглежда изпратените писма, като изчиташе всяко. Накрая стигна до едно, написана от човек, който се наричаше ДоминикФили. Пак ли той!

Мислиш се за страхотна, но не си — гласеше съобщението. — Ти си просто една позьорка и скоро хората ще го разберат.

Сърцето й се разтупка. ДоминикФили й изпращаше съобщения практически от деня, в който започна блога. Казваше, че страницата е жалка. Че Спенсър не знае за какво говори. Че използва измислената си история като стъпало към славата и че не знае какво е истинска болка. Към последното си съобщение той бе прикачил своя снимка. Спенсър цъкна върху нея и се вгледа в квадратното, сърдито лице. Ако се вярваше на профила му, той живееше във Филаделфия и беше на нейната възраст. Защо я мразеше толкова много? Защо тролваше точно нейната страница? Не беше изпращал история, че е бил тормозен. Може би самият той беше от хулиганите.

От кухнята се разнесе тракане и дрънчене на тигани и чинии, последвано от тихите звуци на двата им лабрадудъла, Руфъс и Бейтрис, които пиеха вода от металните си купички. Слънцето вече беше залязло и пред къщите на всички светнаха лампи, озарявайки улицата с топла, златиста светлина. Спенсър погледна през прозореца към квартала, който едновременно обичаше и мразеше. Погледът й се плъзна към някогашната спалня на Али в съседната къща. За части от секундата й се стори, че вижда там Али, която й се подсмихваше злобно.

Тя примигна няколко пъти. До прозореца наистина стоеше някой. С руса коса.

Но когато погледна отново, прозорецът беше тъмен. Семейство Сен Жермен, които живееха там вече почти две години, бяха на почивка в Аутър Банкс. Естествено, че Али не беше там. Би трябвало да забравиш за нея, помисли си Спенсър.

Зън!

Звукът се разнесе от компютъра й. Спенсър обърна гръб на прозореца и размърда мишката, за да събуди екрана. Страницата бе получила нов имейл от някой, който се беше нарекъл БТХ087. Заглавието гласеше: Моля, прочетете.

Тя отвори писмото, зарадвана, че не е от ДоминикФили.

Новата история беше написана със заоблен розов шрифт, а всяко изречение започваше на нов ред, като в стихотворение. Незнайно защо авторът беше удебелил първите букви във всяко изречение. Все още притеснена, Спенсър започна да чете.

А з искам да ти разкажа историята си,

З ащото през целия ми живот са ме преследвали,

Т ормозили и наранявали.

Е дин бог знае защо хората ме мразят толкова.

Не съм лош човек.

А толкова ми се иска да ме опознаеш.

Б и ли се съгласила? Не. Едва ли.

Л юбов се печели трудно.

Ю мручното право се пренесе в живота.

Д оста хора ми казват: преодолей го!

А точно те са онези, които ме тормозят.

В инаги се получава така.

А толкова ми се иска това да свърши.

М оже би някой ден ще ми се нахвърлят отново.

— А аз ще отвърна окончателно на удара.

Когато стигна до края, Спенсър се почувства още по-неспокойна. Съобщението й изглеждаше твърде странно, може би дори шифровано. Тя погледна към името в дъното на страницата. То не беше БТХ087. Вместо това там пишеше Максин Прептуил.

Стомахът й се сви. Това беше псевдонимът, който Али и Ноъл Кан бяха използвали, за да се свързват, докато Али бе затворена в Убежището.

Не, помисли си тя, отдръпвайки се от компютъра. Това беше просто съвпадение. Може би някой друг знаеше глупавото кодово име.

Спенсър погледна към удебелените букви в началото на всяко изречение. Дали това не беше шифърът? Тя си ги преписа отделно на един лист хартия. Те започнаха да образуват изречение. Аз те…

Продължи да ги преписва, докато накрая се облегна назад и погледна към изречението. Ужасена притисна ръка към устата си, за да потисне писъка си.

Аз те наблюдавам.

А.

8.

Без дъх

В петък Емили седеше в кабинета по химия и си правеше вятър с една тетрадка. В „Роузууд Дей“ сигурно бяха забравили да включат климатика, защото в стаята беше горещо и задушно и миришеше на крака. Няколко деца вече си бяха тръгнали, оплаквайки се от жегата. Останалите дремеха по масите. Около главата на госпожица Пейтън шумно жужаха мухи.

Няколко дължини в басейна щяха да й дойдат много добре. Емили трябваше да се поддържа във форма, в случай, че от университета на Северна Каролина я приемеха в отбора им за следващата година. Но родителите й не бяха членове на летния клуб. Предишната година беше плувала в летния обор на „Юношеската християнска организация“, но те се намираха на много мили оттук. Само ако можеше да използва басейна на „Роузууд Дей“. Той беше на края на коридора.

Скъпа Джордан, не ме разбирай неправилно, аз се радвам, че имам възможността да посещавам лятно училище. Но в този кабинет мирише ужасно. Мога да се закълна, че някой има ужасни проблеми с червата. Помощ!

Откакто във вторник получи писмото на Джордан, Емили мислено й пишеше писма всеки ден. Не че някога щеше да ги напише на хартия, но мисълта, че там някъде има някой, с когото може да поговори, който би изслушал и най-големите й глупости, ужасно много й вдигаше настроението. Само още няколко дни, преди да те видя в Ню Йорк, помисли си тя с усмивка.

Докато госпожица Пейтън рисуваше диаграми на дъската, телефонът на Емили изжужа в джоба й. Тя го извади и погледна към екрана.

Трябва да поговорим — беше написала Спенсър. — Мисля, че снощи Али ми изпрати съобщение през страницата на блога.

Емили се огледа, сякаш очакваше да види Али, застанала до вратата. Едно беше Хана да си помисли, че е видяла Али в тълпата статисти на снимачната площадка — те го бяха приписали на смущението и нервността й. Но Спенсър не беше от хората, които се паникьосваха лесно и бързаха да вдигат лъжлива тревога.

Емили изпрати есемес на Спенсър, искайки повече подробности. Спенсър й обясни какво се беше случило.

Опитах се да проследя ай пи адреса, за да видя кой е изпратил писмото, но данните бяха скрити.

Проверих имейл адреса, но той се оказа регистриран на псевдоним.

В четвъртото съобщение Спенсър беше написала, че псевдонимът е бил толкова добре защитен, че не успяла да научи никакви подробности.

Значи някой се опитва да скрие самоличността си, написа в отговор Емили, която се изнервяше все повече. Али и Ник бяха конфигурирали предишните си съобщения така, че да изглежда сякаш момичетата сами са си ги изпращали. Може би Али отново опитваше този номер.

Трябва да занесем писмото на някой, който разбира от компютри. — Пръстите на Емили буквално летяха по клавиатурата. — Трябва да пипнем тази кучка.

Тя зачака отговора на приятелката си, но тя не изкоментира последното й съобщение, а просто написа, че трябва да върви.

Емили отново прибра телефона в джоба си, чувствайки нарастващо безпокойство. Може би Али планираше нещо. Но какво? Познаваха ли някой, на когото да съобщят за това? Щеше ли някой да им помогне?

Скъпа Джордан, мисля, че Али се върна. Не знам какво да направя или как да я намеря.

Тя отново извади телефона си и написа Котетата на Али в Гугъл. Появиха се няколко фен-страници и тя прочете няколко публикации. Едно момиче, чието име беше КотеТаби, беше изредила личните данни на Али, като цвят на очите, приблизително тегло, любими марки дрехи, филми, които е харесвала. Друг беше написал съчинение за това какъв може да е бил животът на Али в Убежището, което включваше дори видовете лекарства, които Али беше взимала. Тя е по-твърда от всички ни заедно, бе завършил той.

Емили не можеше да чете повече — и без това никоя от публикациите не намекваше по никакъв начин, че Али е жива или къде може да се намира. Как могат хората да подкрепят такава маниачка?

Всички в час потънаха в потна мараня и скоро госпожица Пейтън ги разпусна. Емили излезе в задушния коридор и погледна наляво към басейна. Вратата изглеждаше отключена. Дали не можеше да поплува малко?

Миг по-късно тя се озова при колата си и грабна сака с принадлежностите по плуване, който винаги носеше със себе си. Върна се обратно в училище, мина напряко през момичешката съблекалня и надникна в басейна. Плясъкът на чистата синя вода показваше, че филтърът е включен. Всички пътечки бяха празни и водата изглеждаше гладка и хладна, като стъкло. Всички лампи в басейна бяха светнати, работеше дори стенният часовник. Тя натисна бравата на вратата, която с лекота поддаде.

Емили хвърли сака си на пейката в съблекалнята и започна да се преоблича. През учебната година стените винаги бяха покрити с мотивационни плакати, изрезки от вестници и снимки на отбора, но сега всичко беше свалено. Беше останал единствено плакатът за благотворителното парти следващата седмица. Родителите на Емили бяха приели поканата; майка й смяташе, че беше важно да отидат, защото помощта за общността щеше да помогне за изцеляването и на тяхното семейство. Само ако беше толкова лесно.

Емили вдигна презрамките на банския на раменете си. Кранът на чешмата капеше и звукът отекваше в празното пространство. Някакво движение привлече погледа й, но когато Емили се обърна, тя видя само отражението си в голямото огледало на стената.

Скъпа Джордан, станала съм като едно голямо бебе. Страхувам се от собственото си отражение.

Емили преметна кърпата си през ръка, нахлузи чехлите си и забърза към басейна. Радиото, което отборът слушаше по време на тренировка, стоеше на обичайното си място на пейките, което леко я успокои. Тя го включи на обичайната рок станция, която обикновено пускаше треньорката Лорън, и в залата зазвуча песен на Ред Хот Чили Пепърс. Под звуците й всичко започна да изглежда по-нормално.

Емили потопи пръстите си във водата. Тя беше хладна и освежаваща, точно както бе очаквала. Сложи си плувната шапка, нагласи очилата и се гмурна. Ах!

Скъпа Джордан — мислеше си тя, докато пореше водата с гладки, равномерни удари на ръцете — толкова обичам да плувам. И знам, че трябва да се радвам, че университетът може да ме вземе в отбора си следващата година, но вече не знам какво искам. Макар че дори като си мисля това, се чувствам като глупачка. Това е шансът ми да се махна оттук. А аз умирам да се махна оттук.

Тя преплува стоте метра, превъртя се пред стената и се оттласна обратно. Емили внезапно си спомни как слабите, деликатни ръце на Джордан се плъзгат по силните й рамене през онези благословени дни на круизния кораб. „Ти си като една секси русалка“ — беше прошепнала тя в ухото й и дъхът й опари шията на Емили.

Как ли щеше да се почувства, като я види отново? Как щяха да се развият отношенията им оттук нататък? Дали Джордан не се срещаше с някого в затвора?

Над главата й се разнесе силен гръм. Емили спря и погледна към мансардните прозорци на залата. Небето беше потъмняло. По стъклата закапаха дъждовни капки. Тя пореше водата, чудейки се дали не трябва да излезе. Ослуша се за нови гръмотевици, но не чуваше нищо от дъжда.

Емили отново потопи главата си във водата и реши да поплува още, но след няколко дължини в залата притъмня още повече. Ярките слънчеви петна изчезнаха. Тогава внезапно се разнесе изпукване… и лампите над главата й угаснаха, а в стаята се възцари тъмнина.

Емили се допря до стената и се огледа. Дигиталният часовник беше угаснал, както и радиото. В басейна беше станало толкова тъмно, че тя едва можеше да различи пейките, които се намираха само на няколко крачки от нея.

Без малко да не види и фигурата, която беше застанала над нея.

Емили се сепна и ахна стреснато. Фигурата беше на момиче. То носеше тъмна блузка с качулка, тъмни дънки и маратонки, които се мокреха от изтичащата се във водосточния жлеб вода. Момичето бе застанало точно над Емили с облегнати на хълбоците ръце и просто я гледаше.

Преди Емили да успее да каже нещо, в небето проблесна светкавица и озари лицето на момичето. Устата му бе отворена и разкриваше няколко липсващи зъба. Очите й бяха опулени и налудничави. Тя се наведе още повече напред и чертите на лицето й се оказаха съвсем близо. Емили усети лекия аромат на ванилов сапун от кожата й.

Писъкът застина в гърлото й. Али.

— Мили боже — успя най-после да извика тя и се оттласна назад. Но Али се пресегна и я сграбчи, преди да успее да се отдалечи достатъчно, след което я придърпа обратно към стената с изненадваща сила.

— Здравей, Емили — каза Али със зловещ, дрезгав глас, и се изкиска. — Наистина ли си мислеше, че съм си отишла завинаги? — Тя се усмихна още по-широко. — Не съм посещавала приятелките ти, но теб просто трябваше да те видя. Ти си ми любимката!

Емили се опита да се изтръгне от хватката на Али, но момичето я държеше здраво за раменете.

— Моля те — промълви едва чуто Емили. — Пусни ме.

Али сви устни.

— Първо ми кажи, че ме обичаш.

— Какво? — избъбри Емили.

— Кажи, че ме обичаш! — настоя Али.

— Н-не! — извика изненадано Емили. В никакъв случай нямаше да излъже за това.

Очите на Али се разшириха. Погледът й стана още по-опасен.

— Добре, тогава. Сама си го изпроси.

И Али натисна Емили под водата. Тя нахлу в дробовете на Емили. Момичето риташе силно, опитвайки се да изплува на повърхността, но Али не й позволяваше да излезе, ноктите й се забиваха в дясното слепоочие на Емили и в лявата част на шията й. Емили осъзна, че това е идеалният план. В салона нямаше никой. Залата беше толкова голяма, че никой нямаше да чуе писъците й. Много по-късно, може би дори утре, някой чистач щеше да открие мъртвата Емили в басейна и щеше да реши, че се е удавила.

Тя се бореше и риташе, опитвайки се да се вкопчи в ръцете на Али и да използва краката си, за да се оттласне от стената. Но Али продължаваше да я натиска под повърхността. Гърлото на Емили се сви, дробовете й започнаха да парят.

— Моля те! — изкрещя тя под водата и думите изригнаха нагоре като нечленоразделен вопъл от бълбукане.

Отгоре се чу смехът на Али. Ноктите й се забиха още по-дълбоко в главата на Емили и я натиснаха към дъното на басейна. Пред очите й започнаха да се появяват черни петна. Тя отново отвори уста, поглъщайки още повече вода. Нададе още един вик, който лишеният й от кислород мозък едва ли успя да засече.

Но внезапно Али отпусна захвата си. Размазаната фигура над главата на Емили се отдалечи, ставайки все по-малка и по-малка.

Емили изскочи на повърхността, зейнала за въздух. Сграбчи здраво стената и изкашля вода. Главата й пулсираше; тя се измъкна на края на басейна и се огледа. Вратата към момичешката съблекалня се затръшна. Емили хукна към нея задъхана и с натежали крайници.

Връхлетя в съблекалнята.

— Али! — изпищя тя, преминавайки покрай умивалниците и духовете, плъзгайки се по мокрия под. Една фигура с черна качулка на главата тичаше към вратата в дъното на коридора.

Али. Емили се втурна напред и успя да я хване за ръкава. Али се дърпаше и риташе, ръката й се протегна към бравата. Най-накрая се обърна и погледна яростно Емили с изкривено от неописуем гняв лице. Отвори уста и заби зъбите си в ръката й.

Емили изписка и я пусна. Али се освободи и се изсмя тържествуващо. Емили посегна да я хване отново, но внезапно в ръката й се озова само суичъра на Али с разкопчан цип.

Емили се хвърли към вратата, но Али я затръшна с такава сила, че тя се изкриви навътре и удари Емили по главата. Момичето залитна назад и пред очите й се разтанцуваха звезди. Трябваха й няколко секунди, за да се освести. След това се затича по коридора.

Но там нямаше никой. Не се чуваше и звук от отекващи стъпки. Не се забелязваха и мокри отпечатъци от стъпки.

Емили се огледа наляво и надясно; имаше чувството, че полудява. Али се беше изпарила във въздуха.

Водата капеше от върховете на пръстите й в малки локвички на пода. Тя прокара длани по лицето си, осъзнавайки внезапно, че все още е облечена в банския си костюм и носи плувната шапка на главата си. Осъзна, че умира от студ. Опипа шията си и потрепна, когато пръстите й докоснаха местата, където я бе стискала Али. Направи крачка наляво, после надясно и изведнъж се свлече на земята, напълно замаяна.

Али беше избягала. Отново. Но бе успяла да изпрати посланието си. Силно и ясно. И Емили не беше сигурна, че следващия път Али ще я остави жива.

9.

Тя се въ-ъ-ърна…

Хана стоеше в средата на празния снимачен павилион и учеше репликите на Наоми, които асистент-режисьорът бе разпечатал по-рано и беше подчертал с маркер. Ханк, режисьорът на „Изгори докрай“, беше дал почивен ден на актьорите и снимачния екип, защото снимането по време на гръмотевична буря беше опасно, но Хана реши да поостане, за да се упражнява. Искаше да е перфектна за следващата си голяма сцена. Макар Ханк да й беше казал, че се справя отлично, тя все още се чувстваше донякъде като измамница. Играеше с хора, които имаха огромен опит… а единственото, с което бе прочута тя, беше онази реклама и тормозът, на който я бе подложила Али.

— И точно затова вече не сме приятелки, Хана Мерин — произнесе тя в тихото помещение, застанала сред застиналите камери, оборудването и прожекторите. Погледна с презрение въображаемата Хейли, която стоеше пред нея. В тази сцена тя, в ролята на Наоми, беше узнала, че Хана едва не е убила братовчедка й в катастрофа. — Защото си луда. И си лъжкиня. А това е повече, отколкото едно момиче може да понесе.

Тя си представи отговора на Хейли. Дали щеше отново да използва онзи противен глас? Да дъвчи въображаемата си дъвка? Малко по-рано през деня Хейли бе изиграла още една сцена като Хейли, която бе също толкова ужасна. За голямо облекчение на Хана, Ханк бе изтичал на сцената и беше казал: „Хейли, не знам дали си разбрала правилно героинята си. Защо не помислиш малко повече върху това, а ние ще прехвърлим сцените ти за утре?“.

Хейли зяпна изненадано и се изчерви. Веднага, щом тонинженерът свали микрофона й, тя изтича вбесена при Хана.

— Ти мислиш ли, че се справям добре? Защото само твоето мнение има значение.

Това бе шансът й да каже нещо, но се почувства като вкарана в капан. Усмихна се сдържано на Хейли и кимна, без да се доверява на гласа си.

Хана повтори репликите си няколко пъти, репетирайки всички движения и паузи. При третия опит тя дори усети, че очите й се насълзяват. Доста ме бива в това, помисли си тя, изпълнена със задоволство. След това си събра нещата и се измъкна през страничната врата.

Макар да беше едва пет часа, небето беше изненадващо тъмно. Духаше вятър, който подмяташе сухите лица по земята, а дъждът като че ли се лееше не на капки, а на чаршафи. Хана погледна към дългата улица, която водеше до паркинга. Тя изглеждаше пълна със сенки и внезапно й се стори, че чува тихо подсмъркване. Обърна се рязко и се огледа, но алеята беше празна.

Хана си пое дълбоко дъх и тръгна по металната рампа към колата си. Когато стигна някъде до средата, тя почувства как полита напред и внезапно се озова на земята. Дланите я боляха от удара и тя имаше усещането, че вятърът се опитва да я изблъска към земята. Тя се изправи на колене и погледна нагоре, но единственото, което видя, бе черното небе. Погледна отново към земята и ахна. На паважа с тебешир беше написано. „ДавАй, Хана“. Второто а в давай беше написано с главна буква.

— Какво искаш? — изписка Хана.

В алеята стоеше още някой, скрит в сенките. Когато фигурата излезе на светло, Хана осъзна, че това е Дениъл, странният асистент на Ханк — същият, който се беше промъкнал в гримьорната на Хейли преди няколко дни.

— А ти к-какво правиш тук? — заекна Хана. Той се беше появил сякаш отникъде. — Ти ли ме блъсна?

Дениъл присви очи; сега те изглеждаха още по-малки и хлътнали.

— Не, но те видях как падна. Не трябва да си тук, Хана. Ханк изпрати всички по домовете им.

Тогава ти защо си тук? — искаше да попита Хана, но не го направи.

— Аз… аз просто си преговарях репликите — отвърна тихо тя, изправяйки се на крака. Погледна отново към тебеширеното А и сърцето й се разтуптя. — А сега си тръгвам.

— Добре. — Хана не можеше да определи точно изражението на лицето му. — Момиче като теб не трябва никъде да ходи само. След всичко, което ти се е случило, човек би си помислил, че ще си по-внимателна.

Хана кимна и забърза към колата си. Едва след като заключи вратите отвътре, тя осъзна, че изражението му беше доста зловещо. Спомни си отново русата коса, която беше мярнала в тълпата предишния ден. Възможно ли бе Дениъл да й помага? Възможно ли бе в снимачния екип на „Изгори докрай“ да има някой от Котетата на Али?

Телефонът на Хана, който лежеше в скута й, изпиука. Тя погледна към екрана.

Али току-що ме нападна в училище — пишеше Емили. — Ела веднага!

Хана подкара колата си и умът й веднага превключи на друга скорост. Определено не можеше точно сега да се тревожи за Дениъл. Единственото, за което мислеше, бе как да стигне до Емили колкото се може по-бързо.

Когато Хана влезе в паркинга на „Роузууд Дей“ и спря колата си до волвото на Емили, небето имаше грозно сив цвят и периодично се разнасяше нисък тътен. В далечината видя Емили, която седеше на една от люлките на детската площадка. Беше навела глава, косата й бе мокра и лъщеше и като че ли беше по бански. Хана отново потръпна нервно.

Междувременно на паркинга се появиха и колите на Спенсър и Ариа, и момичетата вкупом забързаха към площадката. Емили не ги погледна, забила поглед в земята. Краката й бяха боси и кални. Кожата й леко синееше. В ръцете си държеше сгънат на топка суичър, който незнайно защо не беше облякла.

— Какво се случи? — извика Хана, отпусна се на колене до приятелката си и я хвана за ръката. Кожата на Емили беше съвсем студена и настръхнала. Тя миришеше силно на хлор.

— Добре ли си? — Спенсър седна на съседната люлка.

— Наистина ли беше тя? — Ариа прегърна Емили през раменете.

Емили показа лилавеещата синина на шията си.

— Със сигурност беше тя. — В гласа й се долавяше ридание. — Опита се да ме убие.

Тя разказа на момичетата какво се беше случило. С всяко следващо изречение сърцето на Хана биеше все по-бързо. Когато Емили стигна до онази част, в която Али я бе натиснала под водата, тя вече едва дишаше.

— Не трябваше да плувам сама — простена Емили, когато завърши разказа си. — Това бе идеалното място, където Али можеше да ме открие.

— И после тя просто те пусна? — повтори Спенсър.

— Точно така. — Емили сви рамене. — Внезапно се отдръпна и побягна.

— И изчезна? — попита Ариа.

Емили кимна нещастно.

— Не знам как е възможно, но нея просто я нямаше.

— Как… изглеждаше тя? — попита задъхано Хана.

Едва сега Емили вдигна главата си. Очите й бяха зачервени, а устните трепереха.

— Приличаше на труп. — Тя се намръщи и погледна към суичъра, който държеше в ръцете си. — Успях да отмъкна това нещо, преди тя да избяга.

Хана затвори очи. Може би момичето, което бе видяла на снимачната площадка, не беше плод на въображението й — и може би самата Али бе написала онова съобщение с тебешир на паважа. Къде ли още бе успяла да отиде през последните две седмици? Може би никога не бе напускала Роузууд. Може би през цялото време ги беше следила.

Дъждът се усили. Ариа крачеше около люлките и ботите й шльопаха в калта.

— Добре. Добре. Всяко нещо по реда си. Емили, трябва ли да те откараме в спешното?

Емили поклати глава.

— Не.

— Сигурна ли си? — Спенсър изглеждаше изненадана. — Али едва не те е удавила. Синините по шията ти са големи като сливи. И ужасно трепериш. Може би си в шок.

— Добре съм — настоя Емили, скръствайки ръце на гърдите си.

Но зъбите й затракаха.

— Да я отведем в колата ми — нареди им Хана.

Тя я повдигна под мишниците. Останалите се втурнаха да помагат; тръгнаха бързо под дъжда и настаниха Емили на предната седалка в приуса. Хана запали двигателя и пусна парното. Ариа намери одеяло на задната седалка и зави с него краката на Емили. Спенсър съблече сакото си и го уви около раменете й.

След малко устните на Емили вече не бяха толкова сини.

— Казах ви, че съм добре — настоя тя.

— И все пак, това е нещо сериозно. Не ми се иска да занимавам други хора, но няма да успеем да се справим сами. — Спенсър бръкна в чантата си с каменно изражение на лицето и извади оттам телефона си. Сбърчила вежди, тя прегледа контактите си. От говорителя се разнесе тихо звънене.

— На кого се обаждаш? — попита настоятелно Хана.

Спенсър вдигна предупредително показалеца си. На лицето й застина съсредоточено изражение, когато някой се обади от другата страна.

— Агент Фуджи? — каза тя в телефона. — Обажда се Спенсър Хейстингс.

— Спенсър! — прошепна Емили, опитвайки се да измъкне телефона от ръката й.

Спенсър се извърна, настрани и направи физиономия. Трябва да го направим, произнесе само с устни тя.

Но Хана също не беше уверена, че това е правилно решение. Джасмин Фуджи беше агент от ФБР, която водеше случая по убийството на Табита Кларк. Тя като че ли беше застанала на тяхна страна, когато й разказаха за А., но след това ги беше арестувала за убийството на Табита, когато се появи онзи фалшив клип. Вярно, че след появата на Ник се беше разкаяла, но Хана не й вярваше.

Спенсър кимна към телефона.

— Вижте, случи се нещо, което бих искала да обсъдя с вас. Става дума за Алисън. Всъщност Емили може да ви обясни по-добре.

Тя тикна телефона в ръцете на Емили, включвайки го на говорител. Емили яростно поклати глава, но Спенсър направи умолителна физиономия. Говори, произнесе само с устни тя.

Емили отпусна рамене и преразказа историята. Хана затвори очи. И втория път звучеше също толкова ужасно, колкото и първия.

— Случайно видя ли къде избяга този човек? — прогърмя гласът на Фуджи през говорителя, след като Емили приключи разказа си.

Момичето се прокашля.

— Не. Когато стигнах в коридора, тя вече беше изчезнала.

— Но със сигурност е била Алисън — намеси се Ариа. — Емили не би си измислила нещо такова. Всъщност ние всички усещахме присъствието й, но никоя не беше съвсем сигурна. Но Емили я е видяла. Алисън е разговаряла с нея.

— Точно така — отвърна Емили. — Тя каза: „Наистина ли си мислеше, че съм си отишла завинаги?“.

Настъпи продължителна пауза. От телефона се чуваше единствено пропукването на статически смущения и Хана си помисли, че връзката се е разпаднала. След това Фуджи въздъхна.

— Добре. Ние, разбира се, ще се отнесем напълно сериозно към това, че някой е нападнал Емили. Още сега ще изпратя екип в „Роузууд Дей“ и трябва да разберем точно какво се е случило…

— Какво се е случило? — прекъсна я Спенсър. — Нали току-що ви казахме!

— Момичета — рече Фуджи с неочаквано твърд глас, — вие преживяхте много. И аз напълно разбирам защо сте си помислили, че сте видели Алисън заедно с Ник онази нощ в мазето, когато бяхте упоени. Но колко пъти трябва да ви повтарям: Алисън е мъртва. Тя умря в Поконос. Край басейна сте видели някой друг. Може би някой, който се представя за нея. Може би някой от тези клубове с нейни почитатели. Но не самата Алисън.

— Откъде знаете? — проплака Хана, чието сърце биеше ускорено. Адската жега от климатика я караше да се чувства така, сякаш всеки момент щеше да припадне. — Емили я видя. Винаги ли отхвърляте показанията на жертвите си или това се случва само с нас?

Спенсър я ощипа по ръката, но Хана смяташе, че се е изказала напълно обосновано. Вече адски й беше писнало от Фуджи и всички останали възрастни, които ги смятаха просто за уплашени, параноични хлапета, които виждат призраци. Али беше някъде там. Тя представляваше реална, жизнеспособна, ужасяваща заплаха. Ако смятаха просто да бездействат, тя щеше извърши нещо ужасно… вероятно с някоя от тях.

— Суичърът й е у мен — каза тихо Емили и погледна към блузата, която държеше в ръцете си. — Тя го съблече, за да се измъкне от ръцете ми. Можете ли да го тествате за нейно ДНК?

Фуджи въздъхна.

— Добре. Донесете го в участъка. — В гласа й се промъкна раздразнение. — Можете ли да дойдете сега?

Всички отговориха утвърдително, въпреки че офисът на Фуджи се намираше в другия край на града. След това агентът затвори, без да се сбогува.

Момичетата мълчаха. В далечината забръмча косачка. Спенсър погледна намръщено телефона си.

— Каква кучка.

Ариа се прокашля.

— Според вас защо Фуджи продължава да настоява, че Алисън е мъртва? Смятате ли, че разполага с някакво доказателство, за което не ни казва?

— Едва ли — отвърна с остър тон Хана. — Просто не иска да си признае, че не е права. — Тя се пресегна и взе суичъра. Когато топлината го лъхна, Хана усети миризмата на нещо кисело, пот и ванилия. Догади й се при мисълта, че това е миризмата на Али.

Тогава забеляза един самотен рус косъм върху ръкава.

— Мацки, вижте!

Ариа също го забеляза.

— Внимавайте! Това може да е единствената връзка към Али!

Хана внимателно постави суичъра на пода, но пръстите й докоснаха нещо, което изшумоля. Приличаше на хартия. Тя пъхна ръката си в джоба и извади малка квитанция.

„Търки Хил“ — пишеше най-отгоре с лилаво мастило. Това беше името на местния минимаркет — Хана обожаваше домашно приготвения им чай с лед. Отдолу беше отпечатан адрес в Ашлънд, град, който се намираше на около четирийсет и пет минути път от Роузууд, заедно дата и час отпреди няколко дни. Бяха купени няколко стоки, които се оказаха само напитки и хранителни продукти. Сметката беше платена в брой.

— Мама обожава аутлетите в Ашлънд — каза тихо Емили. — Според вас какво е търсила там Али?

— Едва ли е пазарувала из аутлетите — сериозно отвърна Хана. После очите й грейнаха. — Смятате ли, че може би се крие там?

— В това има смисъл — отвърна бавно Спенсър. — Никой няма да я търси чак в Ашлънд. Но все пак градът не е чак толкова далеч, че да не може да прескача дотук.

— Освен това дотам ходят междуградските автобуси, в случай, че няма кола — рече Ариа.

— Но къде спи? — попита Емили. — В някоя плевня? — Тя направи физиономия.

Ариа сви рамене.

— Не забравяйте, че двамата с Ник бяха отседнали в онази порутена колиба до офиса на Ханиния татко. Плевнята сигурно би й изглеждала като „Четирите сезона“.

Момичетата се спогледаха. Хана беше сигурна, че всички мислят едно и също.

— ДНК тестовете ще отнемат известно време — рече предпазливо Ариа.

— Но щом Али е посетила веднъж „Търки Хил“, тя може да отиде отново там — додаде Емили.

Хана кимна въодушевено. Спенсър въздъхна.

— Очевидно ще се наложи да попътуваме — каза примирено тя.

Момичетата се хванаха за ръце, защото знаеха какво следва.

10.

Преследване в минимаркета

Момичетата отидоха с едната от колите до Филаделфия, за да оставят суичъра, но Спенсър настоя да пътува до Ашлънд със собствения си автомобил — отчасти защото шофирането на Хана й причиняваше гадене, и отчасти защото се чувстваше комфортно само тогава, когато сама седеше зад волана. Когато отби на паркинга пред минимаркета, вече се беше почти стъмнило и настроението й бе също толкова навъсено и мрачно, като ниско надвисналите облаци.

Пътуването до офиса на ФБР във Филаделфия изобщо не беше обнадеждаващо. Агент Фуджи дори не беше там, а бе оставила инструкции на помощника си да предаде суичъра на един тип с бандитска външност на име Фред, който работеше в отдел „Улики“. Фред дори не ги погледна, когато взе суичъра от тях, прибра го в една найлонова торбичка за доказателства и го хвърли в контейнера.

— Моля ви, по-внимателно! — извика Хана. Фред я беше погледнал с подигравателна усмивка.

Спенсър паркира на едно от местата. Прозорците на минимаркета бяха облепени с рекламни плакати на сладолед и студен чай, цигари „Марлборо“ и двулитрови бутилки „Маунгън Дю“. Виждаше се и един плакат, на който с големи червени букви беше написано: „Сплотен Роузууд: събиране на средства за непривилегированите и проблемни младежи“. Пишеше, че сбирката ще се проведе в Роузуудския „Кънтри клуб“ и че билетите за вход струват по 100 долара. Спенсър се съмняваше, че хората в този район ще си похарчат парите за това.

Телефонът й изпиука. Страницата й бе получила две нови съобщения. Едното беше от ДоминикФили.

„Просто не можеш да търпиш да не си в центъра на вниманието, нали? Затова си направила тази страница. Не защото ти пука“.

Думите му я жегнаха. Очевидно Доминик не беше прочел статията в блога, озаглавена „Моята история“. Спенсър беше разказала за Али колкото се може по-ясно и трезво, наблягайки на емоционалните аспекти на това какво е да се чувстваш преследван денонощно от толкова яростен и непоколебим човек, който дори бе изгорил няколко постройки в опитите си да убие Спенсър. Или може би Доминик я беше прочел, но въпреки това смяташе Спенсър за измамница?

Другото съобщение беше от Грег Меснър, същото момче, което й беше писало преди няколко дни. Как може да си толкова смела? — беше написал той. — Бих убил за една десета от куража ти.

Тя се усмихна. Грег сякаш беше прочел ужасния имейл на Доминик и беше открил идеалните думи, които да я накарат да се почувства по-добре. Благодаря ти — написа в отговор тя. — Понякога се съмнявам в себе си. Хубаво е да знам, че някой ме подкрепя.

Тя прибра телефона си и тогава забеляза приуса на Хана в другия край на паркинга. В колата седяха приятелките й и гледаха минимаркета.

Спенсър мина покрай бензиновите колонки и почука на прозореца на Хана. Тя отключи вратите и приятелката й се настани на задната седалка.

— Какво става? — попита тя. — Влизахте ли вече?

Хана поклати глава.

— Решихме известно време просто да почакаме. Току-виж Али се появила.

Спенсър загриза нокътя на палеца си.

— И си паркирала приуса тук? Али е много по-умна, мацки. Сигурно ни е забелязала още преди една миля.

Хана се намръщи.

— Какво имаш предвид?

Спенсър знаеше, че няма начин да успее да забрави за Али, не и след като бе нападнала Емили. Но не беше сигурна, че планът ще проработи. На теория идеята да проследят Али беше добра, но какво щеше да стане, ако тя бе подхвърлила нарочно квитанцията в джоба на суичъра? Може би го бе оставила нарочно в ръцете на Емили, за да ги подмами тук. Тя нервно погледна към бензиновите колонки. Ами ако Али внезапно се появеше със запалена цигара и вдигнеше цялото място във въздуха?

— Али подготвя внимателно всичко — каза тя на глас. — Досега вече ще е разбрала, че сме намерили квитанцията. Сигурно изобщо няма да се появи повече тук.

Ариа сбърчи вежди.

— Ами така и така сме тук, може да направим нещо.

Спенсър погледна отново към минимаркета. Група момчета с велосипеди БМХ стояха до вратата и пушеха цигара, подавайки си я един на друг. Вътре касиерката се беше облегнала на щанда, подпряла брадичка на дланите си. Изглеждаше така, сякаш всеки момент щеше да заспи.

— Предполагам, че можем да поразпитаме — предложи Спенсър, излезе от колата и тръгна през паркинга. — Може би някой ще знае нещо.

Тя подмина момчетата с колелата, бутна вратата на минимаркета и беше посрещната от гръмко звучаща песен на Фейт Хил. Въздухът миришеше на изгоряло кафе и приготвени на микровълнова печка буритос, а на пода беше поставен жълт триъгълен предупредителен знак, който подсказваше, че подът е бил мит скоро. Един възрастен мъж стоеше пред щанда с пастърма. И, естествено, Али не се виждаше никъде.

Но тя беше идвала тук — преди няколко дни. Спенсър се опита да си я представи. Дали Али се беше разходила покрай рафтовете, опитвайки се да реши какво да си купи? Или беше влязла и излязла бързо, страхувайки се, че някой ще я разпознае? Някой, който и да е? А може би никой не я беше разпознал, а просто случайно се беше бутнал в нея, беше й върнал ресто или просто й беше задържал входната врата на излизане?

Емили отиде до щанда и Спенсър я последва. Сънливата жена, която бе видяла от колата, сега подреждаше витринката с дъвки „Трайдънт“.

— Хм, извинете — рече учтиво Емили. Жената я погледна за миг, след което се върна към подредбата на дъвките. — Чудя се дали сте виждали едно русо момиче тук. Колкото мен на ръст. Малко… опърпано на вид. Липсват му няколко зъба. Може да се е държала доста необщително.

Жената, на чиято табелка пишеше името Марси, и която имаше мазна коса и гладко, безжизнено лице, разпери ръце.

— Кога е било това?

— Преди три дни — каза Емили. — Около три следобед.

Марси бързо поклати глава.

— Не.

Сърцето на Спенсър се сви.

— Възможно е някой от другите работници да я е видял. — Тя се опита да овладее резкия си глас. — Някой, на когото да се обадите?

Марси присви очи.

— Защо се интересуваш?

— Това момиче е наша много добра приятелка — намеси се бързо Емили. — Но тя, ммм, избяга от къщи. Много искаме да я намерим.

Марси ги изгледа продължително и сурово; устните й потрепнаха. Спенсър се зачуди дали ги е разпознала и се опитва да си спомни откъде. Макар всички обвинения срещу тях да бяха свалени, те все още бяха известни… и снимките им бяха навсякъде. Може би това изобщо не беше добра идея. Марси можеше да се обади в полицията и Фуджи щеше да им се мръщи, заради създадените проблеми.

Касиерката сви рамене.

— Много хора минават оттук. Едно русо момиче, което си купува вода, по нищо не се различава от следващото.

— Ами охранителните камери? — попита отчаяно Ариа. — Можете ли да ни покажете записите?

Марси ги изгледа така, сякаш бяха ненормални.

— Скъпа, защо мислиш, че ще ти ги покажа? Мисля, че управата ги използва, за да следи персонала. — Тя се обърна към касовия апарат. — Щом толкова се притеснявате, вървете в полицията. Момичета на вашата възраст не трябва сами да търсят бегълки.

Погледът й се плъзна над главите им и тя се усмихна. Господин Пастърма се беше наредил на опашката, награбил няколко дълги щафети „Слим Джим“. Не им оставаше нищо друго, освен да се отместят и да го оставят да ги плати.

— Мамка му — промърмори Хана, докато излизаха от магазина. — Сега какво ще правим?

— Не знам — отвърна Спенсър отчаяно.

Емили срита едно камъче на тротоара.

— Дано онази коса на суичъра покаже същото ДНК. Тогава ще можем да докараме Фуджи тук. Тя ще получи достъп до охранителните камери.

Хана сложи ръце на хълбоците си и се обърна към пътя.

— Може би трябва да пообиколим и да огледаме за някоя плевня. Може да ни излезе късмета.

— В тъмното? — Спенсър се намръщи. — Едва ли.

— Винаги ми разваляш настроението — промърмори Хана и се качи в колата си.

Останалите момичета я последваха, оставяйки Спенсър сама на паркинга. Хана я погледна през прозореца.

— Може би довечера ще е най-добре да спим у дома. Не ми харесва мисълта да се разделяме. Така ще станем лесни мишени на Али.

— Да — съгласи се бързо Емили. — В никакъв случай няма да спя сама.

— Съгласна съм — додаде Ариа.

— И аз — рече Спенсър. Това беше чудесна идея ако Али отново се появеше, четирите заедно имаха по-добри шансове срещу нея.

Разбраха се да се срещнат след час в дома на Хана. След това Спенсър се върна при колата си и се настани на кожената седалка. Имаше чувството, че е пропиляла деня си. Бяха научили единствено, че Али е жива… и е бясна. А това вече го знаеха.

Телефонът й изжужа шумно, откъсвайки я от мислите й. Спенсър погледна към непознатия номер, преглътна с усилие и отговори.

— Спенсър Хейстингс? — разнесе се женски глас. Спенсър потвърди. — Казвам се Саманта Егърс. Председател съм на Националния съвет за борба с хулиганските прояви в Ню Йорк. Това е нова инициатива, която Конгресът създаде миналата година.

— Да — отвърна Спенсър и се изпъна. — Знам за вас. — Когато създаваше страницата си, тя бе проучила всички подобни програми. — Вършите страхотна работа.

— Не, вие вършите страхотна работа — рече Саманта с весел глас. — Аз съм голям почитател на страницата ви. Вие давате гласност на децата. — Жената продължи да говори: — Вижте, обаждам се, защото снимаме филм по темата, който догодина ще бъде използван във всички гимназии. Търся хора, които са станали жертва на подобни прояви и името ви непрекъснато се появява.

— Наистина ли? — Спенсър притисна длан към гърдите си. — Та страницата ми функционира едва от една седмица. Наистина съм поласкана.

— Това означава ли, че сте съгласна да участвате във филма? — попита Саманта. — Ще снимаме в Ню Йорк във вторник вечерта. Не се намирате далеч, нали? Можете да пристигнете с високоскоростния влак. Ние поемаме всички разходи.

Спенсър отметна косата от челото си.

— Звучи чудесно. — Тя си представи лицето си във всяка класна стая из страната, включително „Роузууд Дей“. А и това бе поредният начин да впечатли Принстън.

— Идеално! — извика Саманта. После даде на Спенсър необходимите данни и инструкции. След като разговорът приключи, момичето притисна телефона между дланите си; настроението й отново се беше оправило. Името ви непрекъснато се появява. Тя си представи как всички говорят за нея. Хвалят я. С нетърпение очакваше да сподели с някого за това — но с кого? Приятелките й щяха да се зарадват, разбира се, и в мислите й изскочи името на Грег, но това беше истинска лудост. Тя дори не го познаваше.

Вратата на минимаркета се отвори и Спенсър погледна. Някакъв мъж с работни панталони и карирана риза отиде до колата си, която беше паркирана пред третата бензинова колонка. Внезапно момичето впери поглед в касата. В ума й изникнаха думите на касиерката: Много хора минават оттук. Едно русо момиче, което си купува вода, по нищо не се различава от следващото.

Бяха й казали, че търсят момиче. Бяха казали, че Али е блондинка. Но не бяха казали какво си е купила — самите те не бяха сигурни какво. Защо Марси беше споменала точно вода? Знаеше ли нещо?

Тя угаси двигателя и отново излезе от колата. Беше стигнала някъде до средата на пътя, когато зад нея се разнесе силно прашене. Спенсър се обърна и погледна. Лампите над бензиновите колонки угаснаха. Зад една от тях премина сянка. Тихи стъпки отекнаха иззад сградата. И тогава тя забеляза паркираната кола, която не беше видяла досега. Беше черна „Акура“. Изглеждаше съвсем не на място в квартала, който се отличаваше с пикапи и практични субарута.

Спомни си за ключодържателя с емблемата на „Акура“, който бяха намерили в разбитата рекламна къща на пастрока й. Бяха намерили колата, нали? Или Ник имаше повече от една?

В този момент нещо се белна на предната седалка. Беше глава с руса коса.

Сърцето на Спенсър заби ускорено. Тя се промъкна до автомобила, знаейки, че просто трябва да види кой седи вътре. С всяка крачка напрежението в гърдите й нарастваше и нервите й се изопваха. Най-накрая стигна до колата. Събра сили и направи още една крачка напред, за да надникне през предното стъкло.

В този миг се включи алармата и тя отскочи назад. Звукът беше оглушителен, не спираше да вие и да бръмчи. Спенсър се отдалечи на безопасно разстояние, но се вгледа внимателно в стъклото. Само че там вече нямаше никаква блондинка. Колата беше празна. Тя потърка лицето си с ръце. В това нямаше никакъв смисъл. Със сигурност бе видяла русокоса глава… нали?

Имаше чувството, че това е някакъв знак. Отиде бързо до колата си и запали двигателя. Напусна паркинга на „Търки Хил“ още преди алармата да замлъкне.

И преди този, който я наблюдаваше, да направи нещо ужасно.

11.

Първата изложба на Ариа

На следващата сутрин Ариа стоеше в тясната задна стаичка на галерията и гледаше как Ила внимателно опакова портрета на Али. Ариа умираше от нетърпение да се отърве от него.

Ила се спря.

— Според теб така е щяла да изглежда, ако беше останала жива, нали?

Ариа повъртя в ръцете си парче опаковъчна лента. Ила беше в болничната стая, когато те за пръв път заявиха пред Фуджи, че Али е участвала в нападението на Ник, и също бе чула опровержението на агента. За семейството й бе по-лесно да вярва, че Ариа си бе въобразила Али, отколкото да смята, че едно лудо момиче се скита на свобода.

Погледът на Ариа се плъзна към мрачните очи на нарисуваната Али. Сама не знаеше как бе успяла да предаде толкова точно вбесеното, налудничаво и загадъчно изражение на Али — сякаш някакъв демон бе направлявал четката й. Защо беше направила такова впечатление на този интелектуалец-колекционер от Ню Йорк? Предишната вечер Ариа беше проверила Джон Карутърс в Гугъл; имаше безброй негови снимки на различни благотворителни събирания в музея „Метрополитън“, „Уитни“ и Музея на модерното изкуство. Профилът му в „Ню Йорк Таймс“ разкриваше, че той живее заедно със семейството си в пентхаус-апартамент на пресечката на Пето авеню и Седемдесет и седма улица, с прекрасна гледка към Сентръл Парк. В стаята си за игра двете му малки дъщери, Бевърли и Бека, имаха детско пиано от филма „Големият“ в реални размери и автентичен пейзаж от Кийт Херинг. Хубаво щеше да е да закачи портрета на Али някъде, където момичетата да не могат да го виждат.

Ами самата Али? Тя сигурно беше разбрала, че картина на нейното лице е била продадена; за покупката беше споменато дори в блога „Изкуството сега“. Това леко притесняваше Ариа. Дали Али се беше ядосала, че Ариа печели доста добри пари от нейния образ? Дали не трябваше да се откаже от продажбата?

Стига се притеснява, помисли си тя, докато помагаше на Ила да опакова картината. Не трябваше да позволява на Али да съсипва живота й.

Ила подсвирна на куриера, който чакаше в голямата зала на галерията, да вземе картината и да я отнесе в буса си.

— И така — каза тя, обръщайки се към Ариа, след като той си тръгна, — какво ще правиш с всичките тези пари?

Ариа си пое дълбоко дъх. Когато тази сутрин беше дошла на работа, майка й беше обявила, че парите са били преведени по сметката на галерията; след няколко дни щяха да са в нейната банкова сметка, след като от тях бъде приспадната малката такса на галерията.

— Ще ти дам пари да си купиш нова кола, за да не се налага да караме това субару повече — отвърна тя и се изкиска.

Ила се намръщи.

— Аз мога да се грижа за себе си, скъпа. Според мен трябва да ги запазиш за университета.

Така сигурно бе най-правилно. Но единствените университети, които я интересуваха, бяха художествените — а дали беше нужно да ги посещава, след като вече продаваше картини?

— Или мога да ги вложа в апартамент в Ню Йорк — предложи тя, поглеждайки майка си с онази умолителна, сладка усмивка, която винаги вършеше работа.

Ила изглеждаше скептично настроена. Тя вдигна показалец, сигурно с намерението да й каже колко е важен университетът и ако се бави твърде много след завършване на училище, може никога да не я приемат. Но в този миг на прага на галерията се появи един висок, млад мъж с леко омачкана карирана риза и маслиненозелени тесни панталони. Той носеше кожена чанта на рамо, а на главата си беше вдигнал чифт очила „Рей Бан“ и дишаше тежко, сякаш беше тичал.

— Ъм, здравейте? — каза той с плътен, нито твърде висок, нито твърде нисък глас. — Вие ли сте Ариа Монтгомъри?

— Да… — отвърна предпазливо Ариа.

Мъжът протегна ръка.

— Аз съм, ъм, Харисън Милър от „Огън и тръба“. Това е арт блог, който…

— Знам го! — прекъсна го Ариа с ококорени очи. Тя посещаваше често „Огън и тръба“, сайт за инди арт, базиран във Филаделфия, и беше впечатлена от острото око и интуиция на блогъра — той като че ли знаеше какво ще стане месеци преди то да се превърне в мейнстрийм. Не знаеше обаче, че блогърът е толкова млад.

Харисън се усмихна.

— Ами, добре. Както и да е, бих искал да напиша материал за вас и вашата работа. Можете ли да ми отделите малко време?

Ариа с усилие се сдържа да не ахне. Ила протегна ръка.

— Аз съм майка й, Ила Монтгомъри — и съм помощник-директор на тази галерия. — Тя се представи с новата си длъжност, в която собственикът Джим я бе повишил предишния ден. — Аз й съдействах в продажбата на картината.

— Радвам се да се запознаем. — Харисън изглеждаше смутен. — Значи… мога ли да поговоря с Ариа насаме? Но ако се получи, ще се опитам да спомена в материала и за галерията.

— Малкото ми момиче порасна! — изгука Ила, преструвайки се, че избърсва сълза от окото си. След това тръгна с валсова стъпка към изхода. — Разбира се, че можете да говорите с Ариа. Колкото време пожелаете.

След това затвори вратата зад гърба си толкова бързо, че календарът с репродукции на Моне, който висеше на нея, се надигна във въздуха, преди да се отпусне на мястото си. Ариа се обърна към Харисън. Той й се усмихна, след което седна до малката масичка в ъгъла и започна да рови в кожената си чанта.

— Вчера прочетох в „Изкуството сега“ за продажбата на картината ви. Това е голям удар.

— Не, това е голям удар. — Ариа не можеше да сдържи възхищението в гласа си. — Изключително съм поласкана, че сте се сетили за мен.

— Шегувате ли се? — Лицето на Харисън грейна. — Да продадете картина на Джон Карутърс на осемнайсет години? Това е нещо нечувано. — Той почука с химикала си по тетрадката. — Изучавам история на изкуството в Пен и рисувам малко. Това, че голям купувач като Карутърс се е заинтересувал от вас е нещо изключително.

Ариа наведе глава.

— Надявам се, че не я е купил заради това, че се появих в новините и заради останалото.

Харисън махна с ръка.

— Карутърс купува заради таланта, не заради известността. — Той замълча, изучавайки напрегнато лицето й. — Понякога обаче купува картина, ако художникът е красив. Лично ли ви посети?

Ариа се изчерви; думата „красив“ заседна в главата й.

— Не, някакъв негов човек — а той е говорил по телефона. Дори не съм присъствала.

— Интересно. — Сините очи на Харисън проблеснаха. Погледът му срещна нейния и в стомаха й запърхаха пеперуди. Честно казано, той беше сладък. Много сладък.

След това той отново погледна към тетрадката си.

— Така. Искам да знам всичко за вас. Не историята с Алисън, а вашата. Какво харесвате, кои са влиянията ви, къде сте пътувала, какви са плановете ви, имате ли приятел… — Бузите му се изчервиха.

Ариа се изкиска. Беше сигурна, че той флиртува с нея. За части от секундата лицето на Ноъл проблесна в съзнанието й, но след това тя си спомни за изражението му пред галерията. Точно сега имам нужда от малко свободно пространство.

— Нямам приятел — рече тихо тя. — Вече не.

— Аха — кимна Харисън, записвайки нещо в тетрадката. — Много добре.

След това Ариа му разказа за творческия си процес, за артистичното наследство на родителите си и за пътуванията до Исландия — макар че пропусна последното пътуване, когато се замеси с Олаф/Ник. С Харисън се говореше леко. Тя харесваше начина, по който я гледаше, докато тя говори, сякаш бе най-важният човек, с когото бе разговарял някога. Той се смееше на шегите й и винаги задаваше правилните въпроси. Освен това й хареса колко секси и артистично изглеждаше, докато снимаше творбите й със своя SLR фотоапарат, като поглеждаше всеки път в екрана, за да се убеди, че се е получило както трябва.

— А какви са бъдещите ви планове? — попита той, прибирайки фотоапарата.

Ариа си пое дълбоко дъх.

— Ами… — Внезапно я завладя усещането, че следващите й думи щяха да са окончателни и категорични. Дали да се премести в Ню Йорк и да си опита късмета като художничка? Ами ако всичко завършеше с ужасен провал?

Телефонът й иззвъня. Стомахът й се сви; зачуди се дали се обажда Фуджи — все още не знаеха какви са резултатите от проверката за ДНК. Но номерът имаше код 212. Ню Йорк.

— Имате ли нещо против да се обадя? — попита тя Харисън. Той кимна и тя се обади с колеблив глас.

— Ариа Монтгомъри? — разнесе се груб женски глас. — На телефона е Инес Франкел. Аз притежавам галерията „Франкел-Францер“ в Челси. Току-що научих от „Изкуството сега“ за продажбата на картината ви. Вие сте гореща новина, момиче — но сигурно вече го знаете. Имате ли други творби, които можете да покажете?

— Ами… — Мислите бързо се завъртяха в главата на Ариа. — Да, имам и други завършени работи.

— Сигурна съм, че са страхотни. Чуйте, изпратете ми няколко снимки, става ли? Ако ги харесаме — а аз съм сигурна, че ще стане така — искам да ви предложа тридневна изложба, започвайки от следващия вторник — можем да поразместим някои неща, за да ви освободим място. Ще си заслужава, скъпа. Много реклама. Десетки репортери. Голямо парти за откриването. Всичко ще се продаде — в моята галерия винаги става така.

— Моля? — изрече Ариа с изтънял глас. Изложба? В Ню Йорк?

Телефонът й изпиука, че я търсят по друга линия. Ариа отново погледна към екрана; този път номерът беше с код 718: Бруклин.

— Казвам се Виктор Грийг, от галерията „Пространство/Мислене“ в Уилямсбърг — видях историята ви в „Изкуството сега“ — разнесе се забързан мъжки глас с чуждестранен акцент. Той също я попита дали има други творби за продажба. След това каза: — Искаме да ви организираме изложба, още сега. Кой е агентът ви?

— Аз… аз нямам агент — заекна Ариа. — Мога ли да ви се обадя по-късно?

Тя прекъсна разговорите и с двете галерии. Харисън я изгледа с любопитство и Ариа му се ухили.

— Две галерии в Ню Йорк искат да ми направят изложба! — обяви весело тя. Все още не можеше да повярва.

Харисън я погледна многозначително.

— Това е голямото начало! — Той се наведе напред, сякаш искаше да я прегърне, но после като че ли размисли и се дръпна назад. — И кога искат да изложат картините?

— Следващата седмица. От вторник. — Едва сега го осъзна наистина. Погледна към останалите си картини, подредени в ъгъла. Дали имаше достатъчно? Не можеше да продаде портретите на Ноъл — щеше да е твърде необичайно. След това погледът й се спря върху изцяло черното платно, под което се криеше усмивката на Али от шести клас. И тази не можеше да използва. Със сигурност трябваше да нарисува още нещо през следващите няколко дни.

Харисън се усмихна.

— Ще ви оставя да си довършите работата — мисля, че вече имам всичко нужно за публикацията си. Но хей, не ми се иска да пропускам изложението на художници, които представям в блога — дали ще е възможно да получа покана?

— Разбира се! — извика Ариа, чудейки се дали да не го покани да я придружи. Все пак току-що се беше запознала с него.

Харисън изглеждаше доволен. Той се изправи, порови в джоба си и й подаде тясна бяла визитка. Отгоре се мъдреше логото на „Огън и тръба“, а под него, със сиво мастило, бе изписано името му. Когато взимаше визитката, пръстите й докоснаха неговите. Ариа пристъпи към него, надявайки се в края на краищата да получи прегръдката си, но Харисън се занимаваше с чантата си. Когато отново я, погледна, тя се притесни и просто му протегна ръка.

— Беше ми приятно да се запознаем.

— Абсолютно! — Харисън стигна ръката й и пръстите му задържаха нейните повече от нормалното. Ариа с удоволствие установи, че в стомаха й пърхат малки пеперудки. — До скоро — додаде той.

След като Харисън си тръгна, Ариа извади телефона си, нетърпелива да се обади в галериите. С кого трябваше да започне? Кой щеше да й направи по-добра изложба? Чувстваше се като принцеса, която трябва да избира между много ухажори. Направо не можеше да повярва, че само допреди няколко минути, по време на интервюто, тя се колебаеше как да отговори на въпроса за бъдещето си. Сега й го поднасяха на сребърен поднос и всеки детайл си идваше на мястото. Това е голямото начало, беше казал въодушевено Харисън.

И тя внезапно почувства, че това наистина е така.

12.

Няма нищо по-секси от среща под наблюдението на надзирателка

Поправителния център „Ълстър“ се извисяваше над гората от тъмнозелени дървета, сив и невъзмутим на фона на облачното небе. Вторник следобед Емили мина с колата си през електронните врати и се насочи към табелата „ПАРКИНГ ЗА ГОСТИ“. Виждаше се само един пикап „Тойота“, паркиран на най-крайното място. Силен порив на вятъра подгони една кутийка от кока-кола по паважа. Макар че беше лято, дървета в двора на затвора бяха оголени.

Емили угаси двигателя и остана известно време на мястото си. Главата й пулсираше от всичкото кафе, което бе изпила по време на продължителното пътуване до затвора в покрайнините на Ню Йорк. Сърцето й също биеше ускорено, но тя се съмняваше, че причината за това е кафето. След малко щеше да влезе в сградата. И да види Джордан.

Дълбоко вдишване.

Емили излезе от колата и погледна през рамо към ниските дървета. През цялото пътуване имаше усещането, че някой я следи, но всеки път, когато поглеждаше към огледалото за обратно виждане, тя виждаше различни автомобили — или не виждаше нищо. Но Али можеше да е навсякъде. Защо беше избягала, без да убие Емили? Защо Фуджи не им се беше обадила, за да им каже резултатите от ДНК анализа? Всъщност колко време отнемаше тази процедура?

Освен това Емили се сети и за публикацията в един от най-популярните сайтове на Котетата на Али, която беше прочела тази сутрин. Потребителят, който носеше безполовия псевдоним НиеЩеПомнимВинаги, беше написал: Всеки враг на Алисън е и мой враг. Тя беше ЖЕРТВА. Ако я мразите, аз ще мразя вас. Мисля, че знаете за кого говоря.

Публикацията разтревожи Емили. Ами ако Котетата на Али бяха нещо повече от откачалки, които боготворят една психопатка? Ами ако наистина представляваха заплаха за хората, които не харесваха Али — като Емили и другите момичета? Тя го препрати на приятелките си… и, след известен размисъл, на Фуджи. Която, разбира се, не отговори.

Емили прекоси паркинга и отвори тежката метална врата с надпис „ВХОД“. Резето щракна звучно зад гърба й и тя бе посрещната от тъжна кънтри песен, която се носеше от мъничко радио. Иззад прозорчето, изрязано във врата, я погледна жена с тъмносиня униформа.

— Документ за самоличност — каза тя на Емили с отегчен глас.

Емили й подаде шофьорската си книжка през малкия отвор. Жената я прегледа с уморените си очи.

— Дошли сте на посещение при Джордан Ричардс? — попита жената. Емили кимна, твърде уплашена, за да отговори на глас.

Жената й даде пропуск с нейното име. Разнесе се силен жужащ звук и служителката пусна Емили в друг коридор, където охранителката, която приличаше на поостаряла версия на актрисата Тина Фей, я обискира. Предишната вечер Емили беше прочела малко материали за затвора; за разлика от мястото, където я бяха затворили за един ден, след като я обвиниха в убийството на Табита, поправителният център „Ълстър“ беше само за жени и в него работеха само жени. Единствената друга информация, която успя да открие, бе, че тук се предлагат образователни курсове за затворничките, което означаваше, че мястото не е чак толкова зле, нали?

Но пък въздухът миришеше на смесица от мухъл и амоняк. Над главата на Емили звучно жужаха флуоресцентни лампи и всичко, от затръшването на врати до тихите стъпки на Емили и яростния звук от дъвченето на дъвка на една от надзирателките, отекваше глухо. Мършавата Тина Фей махна с ръка на Емили да я последва и те преминаха през поредица от голи коридори с противнозелени бетонени стени. Когато минаха покрай една врата, Емили усети миризмата на нещо, което можеше да бъде определено единствено като развалено картофено пюре. Джордан й беше разказала, че семейството й било много богато и като дете прекарвала голяма част от времето си съвсем сама, като обикновено си поръчвала храна от петзвездния френски ресторант, който се намирал недалеч от дома й. Как успяваше да оцелее тук?

Надзирателката въведе няколкоцифрен код в устройството до вратата и след поредното шумно жужене резето се дръпна. Двете влязоха в голяма стая без прозорци, обзаведена с маси и столове. В ъгъла имаше чешма. В дъното се виждаше вратата към тоалетната.

Едно едро, червенокосо момиче с оранжев затворнически гащеризон седеше на една от масите заедно с момиче, облечено с дънково яке и вдигната качулка, придърпана напред. При появата на Емили и двете станаха веднага; момичето с качулката излезе през същата врата, през която беше влязла Емили, а надзирателката изведе червенокосата през една вътрешна врата, вероятно за да я отведе в килията й. Но преди да завие към коридора, червенокосата затворничка се обърна и се втренчи в Емили, оглеждайки я от главата до петите. Може би просто я разглеждаше… или я оценяваше. Емили не беше сигурна, че това й харесва.

— Седни. — Надзирателката посочи една от масите. Емили седна и жената отиде до друга вътрешна врата. След като я отвори, в стаята влезе позната фигура. Емили си пое дълбоко дъх. Да, Джордан носеше оранжев затворнически гащеризон и да, косата й изглеждаше леко мазна, а лицето поотслабнало, но тя си оставаше красивото момиче, което Емили помнеше.

Спомените се втурнаха в съзнанието й. Как двете плават с откраднатата лодка в пристанището на Сан Хуан. Как се притискат една към друга в каютата на круизния кораб, който плава към следващото пристанище. Колко хубаво беше да я целува. Колко силна беше болката, когато я видя да скача през борда.

Джордан срещна погледа й и се усмихна. Емили скочи на крака, неспособна да прикрие въодушевлението си. Не вярваше, че някога ще види Джордан отново. Не вярваше, че Джордан ще пожелае да я види. И ето я тук. Всичко й изглеждаше толкова… невероятно.

— Петнайсет минути — каза намусено мършавата Тина Фей. — Времето започва да тече сега.

Джордън се втурна към Емили.

— З-драсти — рече тя, заеквайки, и устните й потрепериха. Отблизо ухаеше на сапун. Бузите й все така бяха обсипани с лунички. На Емили толкова й се искаше да ги докосне. — Ти си… тук.

Емили се засмя сподавено, зарадвана, че чува гласа й.

— Тук съм — отвърна тя, галейки я по рамото. — Толкова се радвам да те видя.

Очите на Джордан се разшириха и тя погледна нервно към ръката на Емили.

— Не трябва да се докосваме — прошепна тя, отдръпвайки се леко назад.

Емили почувства буца в гърлото си, но когато седна, отпусна ръце в скута си. Джордан седна срещу нея, поставяйки ръцете си на масата. Емили трябваше да положи огромни усилия, за да не я сграбчи и никога повече да не я пуска.

— И така — успя да произнесе тя, щом откри гласа си. — Липсваше ми.

Джордан преглътна с усилие. По бузата й потече сълза.

— И ти ми липсваше.

— Толкова се радвам, че ми писа. — Емили се усмихна на Джордан толкова широко, че бузите я заболяха. — Аз… непрекъснато мисля за теб.

— И аз. — Джордан наведе смутено поглед.

Сърцето на Емили изпърха. Толкова се радвам, че не ме мразиш, искаше й се да каже.

— Ти… добре ли си? — вместо това попита тя и в мига, в който произнесе думите, й се прииска да се плесне през устата. Разбира се, че Джордан не беше добре. Тя беше в затвора.

Джордан сви рамене и сви сладко устни, точно както я помнеше Емили.

— И по-добре съм била. Не е чак толкова зле. — Тя леко се наведе напред. — Ами ти? Нямах представа какво си преживяла, Ем. Звучи ужасно. Сега си добре, нали? Всичко е наред?

Сега беше ред на Емили да погледне надолу.

— Не съвсем.

Джордан се ококори.

— Какво имаш предвид?

Емили потрепна. Нямаше намерение да навлиза в подробности за краткото време, с което разполагаха, но Джордан я гледаше тъжно. Емили нямаше друг избор, освен да й разкаже как Али я беше нападнала в басейна. Изпусна доста подробности — като например как Али настояваше да й каже, че я обича — но по зашеметения вид на Джордан разбра, че момичето е схванало същността.

Когато Емили завърши разказа си, Джордан беше зяпнала от изненада. Тя посочи с пръст синината на шията на Емили.

— Оттам ли си получила това?

Емили кимна нещастно. Родителите й също я бяха разпитвали за синините; тя не знаеше какво да им каже.

— Съобщи ли на полицията? — попита Джордан.

— Да, но те не ни повярваха. Все още смятат, че тя е мъртва. — Емили въздъхна и се загледа в тавана. Лампите светеха толкова силно, че очите я заболяха.

— И какво смяташ да правиш?

В устата на Емили се появи метален привкус. Достатъчно бе да си спомни за нападението и отново я връхлетяха чувства на раздразнение, страх и гняв. На това трябваше да се сложи край.

— Да я намеря — прошепна сериозно тя. — И да я убия.

Джордан пребледня и погледна към надзирателките. Двете жени като че ли не им обръщаха внимание, но внезапно Емили се сепна. Какви ги вършеше? Да говори за убийство в затвора!

— Не говорех сериозно — даде тя заден ход. — Просто съм толкова ядосана.

Джордан кимна, но разтревоженото изражение на лицето й остана.

— Ще ми се да не се опитвате да я намерите сами.

— И на нас не ни се иска, но нямаме друг избор.

— Само ми обещай, че ще се пазиш. — Джордан се пресегна и сграбчи ръката на Емили, но се сети за правилата и бързо се дръпна назад. — Защото имам добри новини. Наех нов адвокат на име Чарли Клоуз. В делото ми има някои пропуски и той иска да обжалва.

Емили бързо вдигна глава.

— Какви?

— Ами например, че след като ме арестуваха, не ми прочетоха правата. — Джордан забарабани с нокти по масата. — И претърсиха колата ми без заповед за обиск, и се държаха грубо с мен, макар да съм непълнолетна. Всъщност това са сериозни нарушения. Комбинирани с факта, че се покайвам и съм готова да заплатя за нанесените щети, той смята, че имам доста добри шансове да се измъкна под гаранция.

Емили зяпна изненадано.

— Наистина ли?

Джордан се ухили въодушевено.

— Може все пак да има процес, но той е много оптимистично настроен. — Тя плъзна ръката си напред и докосна връхчетата на пръстите на Емили. — След няколко месеца може и да съм на свобода.

Емили се наведе нетърпеливо напред.

— И… тогава какво? За теб и мен, имам предвид. — Надяваше се, че не прибързва с въпроса. Все пак Джордан съвсем скоро й беше простила. Може би трябваше да я карат по-бавно.

Джордан й се усмихна леко.

— Емили, искам да сме заедно. Наистина. Но няма как да е на някой остров, както говорихме преди — не и ако ме пуснат под гаранция. Ще трябва да остана тук и периодично да се обаждам на надзорника ми. Този път искам всичко да е както трябва — да започна нов живот, отначало. — Тя погледна срамежливо Емили. — С теб… ако си съгласна.

— Разбира се, че съм! — решително избъбри Емили. След това се наслади на мисълта. Живот. С Джордан. Допреди няколко дни тя дори не можеше да си мечтае за нещо такова. Затвори очи и си представи как те двете се събуждат заедно всеки ден. Джордан беше права: за да са щастливи не беше нужно да се намират в някой тропически рай. За нея раят беше просто да са заедно.

— Затова искам да се пазиш — додаде Джордан и плесна с ръце. — Ще го направиш ли? Заради мен?

Емили бързо кимна.

— Разбира се. Заклевам се.

— Добре — рече Джордан.

— Свиждането свърши! — Гръмкият глас накара сърцето на Емили да подскочи. Надзирателката се приближи до масата и протегна ръка към Джордан. Тя погледна към Емили с гладно и измъчено изражение на лицето. Преди да успее да се спре, Емили се хвърли напред и притисна Джордан към себе си, впивайки устни в нейните. Те бяха все така меки, с вкус на мента. Емили затвори очи, наслаждавайки се на краткото докосване. Всяка клетка в тялото й като че ли се събуди за нов живот.

Но надзирателката дръпна Джордан настрани.

— Никакво докосване — изръмжа тя и, стиснала здраво Джордан за ръката, я поведе към вратата.

Джордан махна с ръка за сбогом. Емили я изпрати с поглед, чувствайки едновременно мъка и радост. Целувката все още пареше на устните й. Топлината на Джордан сякаш бе проникнала в тялото й. Емили знаеше, че ще трябва да съхрани тези чувства до следващия път. А следващ път щеше да има — тя го чувстваше. Джордан щеше да излезе оттук.

И двете щяха да бъдат заедно.

13.

Мацките щуреят

Вторник вечерта Хана стоеше на пътеката между седалките, докато влакът със свистене и поклащане влезе в станцията Пен в Ню Йорк. Вратите се отвориха и тя последва тълпата изморени пътници към ескалаторите, като внимаваше да не се спъне с обувките си на петсантиметрови тънки токчета. Подръпваше непрекъснато и подгъва на късата си, обсипана с пайети пола, за да е сигурна, че скрива задничето й. Група пътници в бизнес костюми хвърляха странни погледи към тоалета й, вероятно защото го беше комбинирала с лъскава дамска чанта и огромни слънчеви очила, които не сваляше, въпреки че слънцето отдавна бе залязло. Тя обаче нямаше нищо против погледите им, защото щеше да излиза с Хейли Брейк, изключителната звезда. Хана се беше опитала да го вмъкне във всеки разговор, който бе провела във влака — с кондуктора, с възрастната жена, която седеше до нея и дори с мъжа, който й беше сервирал диетична кола във вагона-кафене.

Тя се изкачи до върха на ескалатора, проправи си път с лакти през събралата се тълпа и излезе на Седмо авеню, зашеметена за миг от потоците бързащи хора, такситата и автобусите, неоновите светлини. На тротоара стоеше някакъв противник на абортите и държеше плакат, на който пишеше, че сърцето на бебето започва да бие още в утробата. Край нея мина човек, който буташе количка с гевреци. И тогава сред тълпата Хана видя друга табела: „Котета на Али, обединявайте се!“. Тя примигна и се вгледа отново, опитвайки се да я открие сред морето от тела.

Но табелата беше изчезнала.

— Хей, кучко! Насам!

Хана завъртя глава наляво. Една бяла лимузина беше паркирана до количката с гевреци. Хейли, с разпусната руса коса, й махаше лудо през задния прозорец.

— Престани да се държиш като някоя заблудена туристка и влизай вътре, лудо момиче!

Хана изтича до лимузината с разтуптяно сърце. Все още й беше трудно да повярва, че Хейли Блейк й беше изпратила есемес предишната вечер, в който пишеше: Хей, утре съм в Ню Йорк, ще давам интервюта — искаш ли да се видим, след като ти свършат снимките? Можем да се натресем на премиерното парти на „Убий или бъди убит“! Хана нямаше да изтрие този есемес до края на живота си. „Убий или бъди убит“ беше най-очакваният филм през лятото — не можеше да повярва, че е извадила такъв късмет и ще бъде на премиерата.

А може би не трябваше да мисли за това като за късмет. Хана беше великолепна и готина. След като се разчу, че ще участва в снимките на „Изгори докрай“, телефонът й не спря да звъни. Местните новинари искаха да направят профил на живота й. Списание „Живот в Мейн Лайн“ искаше да я представи гардероба й в статия за модните икони на Филаделфия. Имаше цял тон нови приятели в Туитър и собственикът на „Отър“, любимия й бутик, се беше свързал с нея и я беше попитал дали иска да участва в представянето на есенната колекция. Хана, моделът. Може би напълно заслужаваше да се мотае с Хейли.

А и обикалянето на клубовете тази вечер беше идеалният начин да забрави за Али. След като удариха на камък в „Търки Хил“, Хана и останалите решиха да се съберат отново през уикенда и да премислят случая, тъй като вечерта всички имаха планове, които не можеха да отложат. Макар че според Хана нямаше кой знае какво да премислят. Фуджи не им се беше обадила, за да им каже какви са резултатите от ДНК анализа. И макар Спенсър да беше споделила с тях подозренията си за касиерката, това не означаваше, че жената знае нещо. Може би смяташе, че всички русокоси момичета си купуват минерална вода на бензиностанциите.

Ами надрасканото с тебешир послание пред студиото? Сигурно е било продукт на въображението й. Ами табелата на Котетата на Али? Голяма работа.

Тя се вмъкна в лимузината и се настани на задната седалка до Хейли, която бе облечена в подобна къса рокля и обувки на високи токчета. Беше си сложила тежък грим, който придаваше котешки вид на очите й, а устните й бяха покрити с блестящ розов гланц.

— Хана, това е шофьорът ми Джорджо — каза тя, махвайки с ръка към мъжа зад волана. — Той е многообещаващ модел. Това е просто странична работа.

— Тя ме ласкае — отвърна мъжът зад волана със сексапилен италиански акцент. Той не беше много по-възрастен от Хана, с тъмна, вълниста коса и съблазнителни очи. Тя беше сигурна, че има и страхотни мускули.

Лимузината се откъсна от тротоара и Хейли се обърна към Хана.

— Благодаря, че се съгласи да се видим! — рече възторжено тя. — Когато ти изпратих есемеса, не знаех дали ще се съгласиш.

— Шегуваш ли се? — отвърна Хана, докато колата спираше на един червен светофар. — Никога не пропускам възможност да дойда дотук. А и премиерното парти звучи страхотно.

— Реших, че тук ще ни е по-забавно, отколкото в скучната стара Филаделфия — рече Хейли. — Та какво има да се гледа там, освен Камбаната на свободата? — Тя изсумтя и отвори капака на централната конзола, разкривайки две малки бутилки шампанско и две кристални чаши. — Хайде! Трябва да се подготвим!

Хана грабна чашата си и отпи от шампанското. Хейли предложи чаша и на Джорджо, но той отказа, напомняйки й, че шофира.

— Само ми разваляш купона! — извика тя и двете с Хана се разсмяха.

Забързаният град профучаваше покрай прозорците, докато колата се спускаше към центъра. Хана гледаше навън, поглъщаше с очи ярко осветените витрини и многолюдните улици. Докато мехурчетата на шампанското се пукаха върху езика й, телефонът й изжужа. Хана погледна екрана; първият есемес беше от майка й. „Успешно ли стигна до Ню Йорк?“.

Хана се облегна назад. Предишната вечер, когато беше получила поканата на Хейли, тя беше омаяла майки си с разкази за актрисата, описвайки Хейли като сладко момиче, което обича да се забавлява, без да изпада в крайности. Госпожа Мерин беше разрешила на Хана да отскочи до Ню Йорк за няколко часа.

„В лимузината съм, пия «Перие»“, написа в отговор Хана. И без това майка й никога нямаше да научи истината.

Следващият есемес беше от Ариа. „В галерията съм, откачам. Иска ми се да беше тук“.

Новата приятелка на Хана я изгледа с любопитство.

— На кого пишеш?

— На приятелката ми Ариа — грейна Хана. — Откриват изложбата й тази вечер. Много се гордеем с нея. — Искаше й се да спре набързо в галерията, но Ариа й беше казала, че списъкът с гости е много стегнат — трябваше да пусне малко връзки, за да успее да покани дори родителите си.

Хана започна да пише отговор, но Хейли се нацупи.

— Не говориш ли с Ариа по цял ден? — Гласът й беше висок и писклив. — Това трябва да е нашата вечер, нали?

Хана изненадано пусна телефона в скута си. Беше си помислила, че ще е част от огромния антураж на актрисата. Не беше ли невероятно, че Хейли я искаше единствено за себе си?

— Абсолютно си права — отвърна тя, написа набързо „Късмет! Ще се справиш!“ на Ариа, и прибра телефона обратно в чантата си.

Хейли отвори компактна кутийка с гримове и сложи яркочервено червило на устните си.

— Толкова съм щастлива, че ще поразпусна малко — каза тя. — Не знам ти какво мислиш, но филмът, по който работим, е много досаден.

Хана се престори, че оглежда ноктите си. Според нея преживяването беше невероятно, дори по-скучните моменти, когато просто седяха, докато операторите нагласяха осветлението.

— Какво точно те притеснява? — попита тя.

— Ами Ханк и неговите слуги, разбира се — простена Хейли. — Тоя тип ме е нарочил още от първия ден. Винаги обижда играта ми. Не си ли забелязала?

Хана се престори на очарована от гигантския магазин на „Хол Фуудс“, покрай който минаваше колата. Само да намереше кураж да намекне, че Ханк може и да е прав. Но тя нямаше представа как да го каже, без да прозвучи злобно.

Хейли въздъхна драматично, след като Хана не отговори.

— Просто ми се иска да го уволнят и да намерят някой друг. Между нас казано, още от самото начало не бях сигурна, че нещата между нас ще потръгнат. Обаче приех ролята, защото си помислих, че ще е добра възможност. Работата с някои от актьорите, по-сериозната роля — стори ми се правилно. Всъщност това е моята философия в живота — никога не изпускай възможностите. Не се знае докъде ще те отведат. — Тя се облегна назад. — Така направих големия си пробив, всъщност. Един ловец на таланти ме забеляза в мола и ме попита дали искам да участвам в реклама на кукли Барби. А аз му казвам, Хей, аз съм на десет! Барбитата са за бебета. Но така или иначе се съгласих и виж докъде ме доведе това.

— Абсолютно — съгласи се Хана и стисна ръката на Хейли. Може пък играта й да се подобри с напредването на снимките. Трябваше да стане така.

След това се сети за странната случка предишния ден, след като всички се бяха прибрали. Добре, може пък надписът на асфалта да не беше предназначен за нея, но Дениъл беше много изнервен. Хана се накани да попита Хейли какво знае за Дениъл, но приятелката й се надигна от седалката и изписка:

— Пристигнахме!

Лимузината отби до тротоара в едно невзрачно предградие в Долен Ийст Сайд. Отвсякъде ги заобикаляха ниски сгради, в далечината проблясваха светлините на моста Уилямсбърг, по улицата минаваха изненадващо малко коли, но някъде отблизо се чуваше силен бас и във въздуха се носеше аромат на азиатски подправки. Една улична лампа осветяваше опашката от хора, които чакаха пред кадифеното въже; хипстъри, травестити, певци и модели чакаха на тротоара. Хана се огледа в търсене на някакъв знак, който да й покаже, че това наистина е партито на „Убий или бъди убит“, но се усети, че едва ли е необходимо да се обявява нещо такова.

Хейли възнагради шофьора на лимузината с въздушна целувка и внимателно излезе от колата. Издърпа Хана след себе си и двете се приближиха до охраната, заплашително изглеждащ тип с присвити очи, бледоруса коса и черна татуировка под лявото око.

— Свен, момчето ми! — изписка Хейли, обгръщайки дебелия му врат с ръце.

Биячът се ухили и вдигна въжето.

— За теб и великолепната ти приятелка.

Хейли се втурна вътре и Хана я последва, усещайки погледите на чакащите на опашката.

— Коя е тази с Хейли? — дочу шепота им. — Откъде я познавам? Сигурно е известна.

Хана се ухили.

Двете влязоха в една зала, чиито стени бяха облепени с мозайка, а върху излъсканите маси бяха поставени големи, крушообразни вази със свежи цветя. Плюшени сепарета, пълни с великолепно облечени хора, бяха подредени покрай стените, а барманите припкаха насам-натам зад бара, който изглеждаше като направен изцяло от злато. Всеки, покрай когото минаваше Хана, беше по-красив от предишния. Всички посрещаха Хейли с широки усмивки.

— Върна се, мацка! — извика някакво момиче с големи, красиво гримирани очи и най-красивата дълга черна коса, която Хана беше виждала някога. Миг по-късно тя осъзна, че това е една от моделите на „Викторияс Сикрет“, на име БиБи. Майк адски си падаше по нея.

БиБи повлече Хейли към сепарето, но тя запъна крака.

— Може би след малко, Бийбс. Искам да прекарам малко повече време с най-добрата ми приятелка тук — каза тя, стисвайки ръката на Хана. — Това е Хана, другата звезда във филма — и най-страхотното момиче на света.

— Радвам се да те видя, скъпа — рече БиБи с френския си акцент, целувайки Хана леко по бузата. Хана искаше да отговори — може би нещо от сорта, че Майк е най-големият й фен, или да пита какво е усещането да носи онези малки ангелски крилца на „Викторияс Сикрет“ — но Хейли я дръпна към малката оградена част от залата, маркирана с ВИП, която се намираше в дъното на клуба. Хората в нея, които успяваха да изглеждат още по-красиви, се тълпяха около бара с цвят на платина, който имаше формата на подкова.

Хана се опита да остане спокойна, но стомахът й се сви. Досега никога не беше влизала във ВИП зона. Добре ще е тук да имаше някой от блогърите, които пишеха за звездите, или дори репортер от „Ю Ес Уикли“. Хората трябваше да научат за това.

Хейли намигна на охранителя и той повдигна кадифеното въженце пред тях. Тя тръгна към едно празно сепаре и Хана я последва. Междувременно Хейли грабна една бутилка шампанско от таблата на един сервитьор. Натисна капачката с пръсти и най-накрая тя изскочи с празничен гръм. По пода плисна пяна. Хейли притисна гърлото на бутилката към устните си, отпи и я подаде на Хана. Тя се огледа, чувствайки се леко глупаво, но също отпи.

Двете се отпуснаха в кадифените кресла. На всяко едно от тях имаше по една малка, украсена торбичка с подаръци. Хана нетърпеливо погледна вътре. Видя едно шише (голямо!) с парфюм „Бонд №9 Хай лайн“, малка кутийка с шоколадчета „Годайва“, дивиди на „Убий или бъди убит“ и подаръчен сертификат за „Блис Спа“. Хана изписка от удоволствие.

Хейли погледна в своята торбичка и се обърна нетърпеливо към Хана.

— Според теб как е? Добре ли е?

Хана едва не се задави с шампанското.

— Шегуваш ли се? — Тя направи широк жест с ръка, обхващайки цялата зала. — Чувствам се така, сякаш съм узряла и съм попаднала в рая.

— Добре. — Хейли изглеждаше облекчена. — Надявам се това да постави началото на цяла поредица забавни нощи по момичешки.

Хана отново се почувства поласкана. Колко мило от страна на Хейли да прави всичко това за нея.

Появи се един сервитьор и Хейли поръча всичко от менюто в малки порции за дегустация. Отново наляха шампанско и периодично някой, когото Хана разпознаваше — прочут редактор на списание „Проджект Ранъуей“, известен моден дизайнер, водещ на „Америкън Айдъл“, мъжът, който спечели една камара златни медали в състезанията по плуване на Олимпиадата и, разбира се, група актьори от „Убий или бъди убит“ — спираха, за да поздравят Хейли. Тя представяше Хана на всеки един от тях и колкото повече шампанско пиеше Хана, толкова по-отзивчива ставаше. Съвсем скоро вече си бъбреше с най-горещата манекенка на сезона за красотата на обувките с каишки във формата на Т. Когато един готин многообещаващ певец и композитор покани Хана да танцуват, тя стана и в продължение на три благословени минути се вихреше на дансинга със зачервени бузи и завъртяна глава.

Последваха още танци, нови приятели, още шампанско и в един момент Хейли се изкатери върху бара и няколко секунди се кълчи в туъркинг, преди замаяно да се опита да слезе долу. Хана й помогна и двете се строполиха на фотьойлите си, откривайки, че храната им е сервирана.

— Идеално — изписка Хейли. — Ако бях изпила още шампанско на празен стомах, щеше да се наложи да ме изстъргват от пода. — Тя бутна няколко чинии към Хана. — Опитай от тези. Всичко е страхотно.

Хана си взе от чинията, в която имаше нещо, което приличаше на пролетни рулца. Хейли си взе кнедли и деликатно си отчупи парченце с вилицата. Внезапно тя се ококори.

— Насам! — изписка актрисата, махвайки с ръка на някой в другия край на залата.

Хана проследи погледа й. Джаред Диас, момчето, което играеше Майк в „Изгори докрай“, и Кълъм Йейтс, който играеше Ноъл Кан, излязоха от тълпата. И двамата бяха облечени в модни ризи, тесни дънки и кожени маратонки. Държаха се така, сякаш често идваха тук.

— Пратих им есемес да се отбият — извика Хейли на Хана. — Нали нямаш нищо против?

Хана почувства леко раздразнение — притесняваше се, че това може да изглежда като двойна среща. Но момчетата се държаха мило. А и нали точно това бе искала през цялото време — да излезе с колегите си. Да бъде част от известните.

— Радвам се, че успяхте, момчета! — изчурулика Хейли, когато двамата се добраха до масата. Тя потупа по съседния фотьойл и Кълъм се плъзна до нея. — Джаред, ти седни до Хана!

Джаред направи каквото му беше казано и се усмихна въодушевено на Хана. Алкохолът я караше да се чувства отпусната и приятелски настроена, така че го прегърна и му предложи да хапне от рулцето; той с удоволствие прие и опита, използвайки нейната вилица.

— И вие ли сте в Ню Йорк за интервюта? — попита тя, докато Джаред дъвчеше.

Той завъртя очи и избърса устата си със салфетка.

— Отне ми цял ден.

— О, колко трогателно. — Хана махна с ръка. — Абсолютно ти завиждам.

Джаред погледна към друго пролетно рулце и повдигна въпросително вежди; Хана му позволи с кимане.

— Всъщност всички питаха за теб — рече той.

— За мен? — Тя притисна длан към гърдите си.

Джаред пъхна още едно рулце в устата си и очите му се плъзнаха по лицето й. Той беше сладък колкото Майк, макар и по един по-стандартен, Джъстин Бийбъров начин — не беше точно нейния тип.

— Много от репортерите се чудеха защо не присъстваш на интервютата. Хората не спират да ме питат коя ще е по-добрата Хана Мерин — Хейли или истинската Хана. — Той се усмихна лукаво. — Казах им, че е най-добре да питат самата Хана Мерин.

Хана сведе поглед към масата. Добре, че в клуба беше тъмно, защото бузите й пламтяха. Тя усещаше изпитателния поглед на Джаред, но като че ли той не се шегуваше. Дали също беше забелязал жалкото изпълнение на Хейли?

Внезапно се изпълни със смелост. Наклони се към Джаред и доближи устни до ухото му.

— Между нас казано, аз щях да съм по-добрата Хана.

Джаред леко наклони глава, флиртувайки.

— О, нима?

Хана погледна към Хейли и Кълъм, които бяха потънали в разговор относно това кой фитнес салон в Ню Йорк е по-луксозен — „Ла Палестра“ или „Върховна форма“. После се обърна отново към Джаред и притисна показалец към устните си. Не казвай. В отговор Джаред се престори, че заключва устата си с ръка и хвърля ключа през рамо.

Хана се изкиска и погледите им се срещнаха. Внезапно той се наведе напред и я целуна силно. Имаше вкус на бърбън и устните му бяха съвсем различни от Майковите. Цели три секунди минаха, преди Хана да осъзнае какво се случва и да се отдръпне, но вече беше доловила проблясъка на светкавица.

— Да! — извика Хейли от другата страна на масата, вдигнала телефона си в ръка. — Супер секси! Направете го отново!

Но Хана вече се беше отдръпнала. Тя избърса устата си.

— Това какво беше? — попита момичето Джаред, чувайки пискливия си глас.

Джаред скръсти ръце на гърдите си със самодоволно изражение.

— Ами сега вече съм целувал и двете Хани. — Той погледна към Хейли. — И трябва да кажа, че и двете сте страхотни.

Хейли отметна глава назад и се засмя.

— Джаред, голям си фукльо!

Но бузите на Хана горяха. Тя си имаше приятел. Ами ако това се разчуеше? Трябваше ли веднага да каже на Майк?

Но когато се огледа, установи, че никой не й обръща внимание. И пет минути по-късно Джаред вече разговаряше с Кълъм за някакъв клуб в Ел Ей, сякаш беше забравил за случилото се. Тя започна да се успокоява. Може би това нямаше никакво значение. Та нали Джаред не я беше завлякъл в някоя задна стаичка и не й беше разкъсал дрехите. Всъщност може би Хана трябваше да се чувства поласкана, че такава голяма звезда я е целунала набързо.

Тя се облегна назад и лапна едно пролетно рулце. Нямаше никакъв смисъл да казва на Майк за случилото се. Той щеше да се ядоса и вечерта й щеше да бъде съсипана. А тя осъзна, че единственото, което искаше, да изкара една незабравима вечер в незабравимата ВИП зала с незабравими хора. Без усложнения. Без скандали. Без А. Само… забавления.

Хана се усмихна на останалите. От тонколоните гръмна поредният хит и всички се изсипаха на дансинга.

— Какво чакате, купонджии! — рече Хана; после метна вилицата си на масата, пресуши чашата си и издърпа Хейли от фотьойла. — Да танцуваме!

И купонът продължи.

14.

Голямото откриване

В западния край на Ню Йорк, в модното предградие Челси, Ариа излезе от тоалетната и се огледа в тясното, високо огледало. Тъмната й коса беше прибрана назад, разкривайки чистата й, безупречна кожа. Очите й сияеха, а естествено нацупените й устни изглеждаха особено лъскави заради сложения блясък. Заради изложбата си беше купила тясна, изтънчена черна рокля, сандали с високи каишки и няколко гривни от мъниста. Искаше да постигне вида на „готино градско момиче, тръгнало на обиколки из галериите“.

Когато излезе от помещението и огледа галерията, тя си спомни. Всяка една от картините по стените беше нейна. Доста от тях имаха залепени сивкави стикери, които означаваха, че вече са продадени.

На стената в дъното висяха портретите на различни хора от Роузууд, които беше нарисувала през последните няколко дни. До бара висяха цветни абстракции. „Мрачната серия“, както Ариа бе нарекла серията от картини, нарисувани след нападението на Ник, заемаше трета стена. Всяка картина имаше свой номер, а списъкът с цените се предлагаше при поискване. Ариа се страхуваше да погледне определените цени, но Ила я беше накарала да го направи. Най-голямата й картина, на която бе нарисувана майка й, докато се смее, се продаваше за двеста хиляди долара.

Това беше направо нереално. Както и поканите за разни ъндърграунд арт партита в Бруклин, телефонните обаждания от различни инди групи, които искаха Ариа да нарисува корицата за следващия им албум, и фактът, че името й имаше свой хаштаг в Туитър. Като например: Сдобих се с покана за изложбата на Ариа Монтгомъри тази вечер. Отлична сделка!

Директорката на галерията, Саша, облечена с черни тесни панталони и асиметрична модна туника, която разкриваше безупречните й мускули, се приближи до Ариа и я улови за ръцете.

— Добре ли изглежда всичко, скъпа?

— Разбира се! — рече възторжено Ариа, загледана в тълпата, която бе започнала да се събира. Договорът за изложбата й се струваше като сбъдната мечта. Ариа се страхуваше, че Саша ще се отдръпне, щом види останалите й творби, но тя възкликваше от удоволствие всеки път, когато разгърнеше опаковката на следващата картина.

— Великолепно — не спираше да повтаря тя.

Ариа се усмихна на баща си и Мередит, които също бяха тук. Двамата стояха гордо до бара, с чаши червено вино в ръцете.

— Благодаря, че вписа семейството ми в списъка с гости — каза срамежливо тя.

— Да, ами, аз лично бих предпочела да вкарам още няколко репортери, но разбирам, че точно тази вечер ще имаш нужда от своите хора — рече Саша и игриво я плесна по ръката. — Като стана дума за това, адски много хора искат да говорят с теб. Агенти, купувачи…

— Джон Карутърс тук ли е? — попита Ариа. Беше чувала, че той посещава доста изложби и умираше от нетърпение да го види. И може би да го попита защо беше купил точно портрета на Али.

Саша огледа тълпата.

— Ами… не. Мисля, че все още е на път. — Тя я потупа по ръката. — Но не се притеснявай. Има толкова много други хора, които искат да се сдобият с творбите ти. Ти си следващият голям хит, скъпа! След това очите й грейнаха. — О! Забравих да ти кажа. Един блогър не спира да пита за теб. Нека само…

— Харисън? — попита Ариа с разтуптяно сърце. Той беше казал, че ще направи всичко възможно, за да дойде от Филаделфия.

— Не, една жена от „АртСмаш“.

Ариа се ококори. „АртСмаш“ беше може би най-известният арт блог. Всъщност беше толкова популярен и влиятелен, че организираше арт събирания в Ню Йорк, Лос Анджелис и Филаделфия, и често спонсорираше изложби в авангардни галерии в Бруклин и квартала Фиштаун във Филаделфия.

Саша даде знак на някаква жена с черен костюм, която седеше до бара. Тя повдигна вежди и се приближи. Протегна ръка на Ариа.

— Есмералда Риа — каза тя с висок, началнически тон. — Работя за „АртСмаш“. Бих искала да ви направя профил. С изключителни права.

Стомахът на Ариа се сви.

— Ами, невъзможно е. Вече дадох интервю на Харисън Милър.

Лицето на Есмералда се вкамени.

— Кой е Харисън Милър?

— От „Огън и тръба“ — отвърна колебливо Ариа. — Инди блог. Но много интересен.

Есмералда не изглеждаше впечатлена.

— Ами значи ще кажем на този човек Харисън да не го публикува, нали? Интервюто за нас всъщност означава нещо.

Ариа примигна.

— Но с него се получи много добро интервю! — Предишната вечер беше прочела черновата; Харисън беше нарекъл творбите й „пленителни“, „зрели“, „емоционални“ и „провокативни“. Освен това бе определил Ариа като „толкова чаровна, колкото изкусни, грациозни и дълбоки са картините й“. Как може да отхвърли такова нещо?

Есмералда се засмя.

— Толкова си неопитна. Колко сладко! — Тя се усмихна снизходително на Ариа. — Ако искаш, аз ще се оправя с Хари.

— Харисън — поправи я Ариа.

И като по поръчка тя зърна високата му позната фигура на входната врата. Той беше преметнал познатата кожена чанта през рамо, а на лицето му бе изписано сериозно, нетърпеливо изражение. Огледа залата и я забеляза. Очите му грейнаха и Ариа му се усмихна в отговор.

— Ето го — каза тя и му махна с ръка.

Когато се приближи на няколко крачки, Харисън забеляза Есмералда и пребледня.

— З-здравей, Есмералда — рече със заекване той. Изглеждаше някак предпазлив. — Радвам се да те видя отново. Кога беше последният път? На онова парти на МоМа?

— Аха — отвърна напрегнато Есмералда и присви малките си очички. Интересно, помисли си Ариа. Само преди минути Есмералда се беше престорила, че не знае кой е Харисън. Жената въздъхна напрегнато. — Ариа ми каза, че вече си разговарял с нея. Но ние искаме изключителни права. Можем да го уредим, нали? — Тя го погледна втренчено, без да примигва.

Ариа зяпна изненадано. Обърна се към Харисън. Той изглеждаше уплашен и нещастен — сякаш Есмералда му беше причинявала подобно нещо и преди. Тя беше просто една… грубиянка, осъзна Ариа. А момичето знаеше отлично как се чувства Харисън.

Тя се изпъна.

— Харисън ще публикува интервюто ми — каза Ариа с твърд глас. — Той има изключителни права.

Есмералда изглеждаше така, сякаш бе получила плесница.

— Сериозно ли говориш?

— Да — отвърна Ариа, надявайки се, че не е направила огромна грешка. Може би след интервюто с „АртСмаш“ кариерата й щеше да се развие по-бързо, но тя не можеше да позволи на тази жена да се държи така с хората.

Есмералда изсумтя.

— Ами, кариерата си е твоя. — Тя огледа картините по стените. — И честно казано, тези неща и без това ми приличат на гимназистки творения. — Жената разбута с лакти групата хора, които тъкмо влизаха, като едва не събори на земята нечий чадър.

Щом си отиде, Ариа се обърна към Харисън. Той изглеждаше изумен.

— Не беше нужно да го правиш. „АртСмаш“ е голяма работа.

Ариа сви рамене.

— Ами аз може да харесвам повече „Огън и тръба“. — Тя леко му се усмихна.

Харисън облиза нервно устните си.

— Е, „Огън и тръба“ също те харесва.

Ариа почувства как се изчервява.

— Радвам се, че успя да дойдеш.

Харисън не отмести погледа си.

— Не бих го пропуснал за нищо на света.

Двамата продължиха да се гледат. След това Харисън бавно протегна ръка към нейната; Ариа почувства как пръстите му се преплитат с нейните й леко ги стисват. Тя също стисна неговите. Беше твърде смутена и объркана, за да знае какво изпитва към Харисън, но си каза, че е по-добре да спре да мисли и просто да се отпусне.

Тогава телефонът й, който бе прибран малката дамска чанта, зажужа. Тя го погледна и видя познатия филаделфийски номер. Беше Фуджи. Суичърът.

— Аз… трябва да се обадя — каза Ариа, вдигайки показалеца си. — Веднага се връщам.

Тя си проправи път през тълпата и излезе в корида, който водеше до тоалетната. С разтуптяно сърце натисна бутона и каза ало.

— Ариа — излая Фуджи в говорителя. — Извинявам се, че се обаждам толкова късно. Емили и Спенсър също са на линия.

— Здрасти — казаха едновременно Спенсър и Емили.

— 3-здрасти — отвърна Ариа с треперлив глас.

— Опитах се да се свържа и с Хана, но тя не вдига — продължи Фуджи. — Имам новини, които трябва да чуете.

— За Али? — рече нетърпеливо Ариа, неспособна да контролира емоциите си. Разбира се, че бяха за Али. Нямаше друга причина Фуджи да им се обажда. — Получихте ли ДНК резултатите? — И те са били положителни. Косата е на Али. Най-накрая всички ще разберат, че е жива.

— Съжалявам, че отне толкова време, но да, получихме ги — отвърна Фуджи. — Косата върху суичъра е на Спенсър.

Ариа застина.

— Какво? — избъбри Спенсър.

— Сигурно се е закачила на суичъра, докато сте го разглеждали — обясни Фуджи. — Съжалявам, момичета.

— Не мога да повярвам — рече Спенсър тихо.

— Н-но вие сте тествали и тъканите, нали? — рече умолително Ариа. — Не може да няма нещо върху тях. Клетки от кожата на Али? Още коса? Мигли?

Фуджи въздъхна.

— Екипът ми провери изключително внимателно суичъра, но не открихме нищо, което може да бъде тествано. Освен това вие сигурно знаете, че „Роузууд Дей“ е изключил охранителните камери в басейна през лятото, така че нямаме и запис. Честно казано, никой не би трябвало да влиза там — дори ти, Емили. Голям късмет си извадила, че няма да повдигнат обвинения за влизане в чужд имот.

— Но… — провлачи глас Емили. — Това е моето училище. Имах часове. Не съм навлизала в чужд имот.

Ариа се облегна на стената.

— Значи нямате и видео улики?

— Не. — Гласът на Фуджи звучеше раздразнено. — Но ще продължим да оглеждаме и да задаваме въпроси. Но твърдението, че това е извършено от Алисън, е просто невъзможно. Моля ви, уведомете Хана.

Ариа чу глухото изщракване, когато Фуджи прекъсна връзката. После просто остана на мястото си; вълшебният й ден беше съсипан.

Това беше то. Отново се бяха върнали в началото.

15.

Пази се от затварящи се врати

— Добре, петнайсет минути до ефир — каза Саманта Егърс, жена с остра брадичка и очила с тъмни рамки, която надникна през вратата. — Всички ли са добре?

Спенсър и останалите ученици, които участваха в телевизионното обсъждане, кимнаха, след което Саманта — същата жена, която се беше обадила на Спенсър и я беше поканила на обсъждането — се скри зад вратата. Беше вкарала всички в зелената стая, както я наричаше, където щяха да чакат, докато екипът подготви всичко. Това всъщност беше конферентната зала в сградата „Тайм-Лайф“ на Шесто авеню, където се помещаваха също „Тайм“, „Ентъртейнмънт Уикли“, „Пийпъл“ и откъдето се излъчваше сутрешното предаване на Си Ен Ен. Зелената стая беше пълна със столове, дивани и списания, на продълговатата маса бяха подредени чинии с гевреци и нарязани на кубчета сирена, а край нея хладилник, зареден с минерална вода. Прозорците гледаха към Шесто авеню и старомодната неонова реклама на Рейдио Сити Мюзик Хол.

В обсъждането трябваше да участват шест деца, но не всички бяха пристигнали все още. Освен Спенсър в стаята имаше още две момичета, едното от които изглеждаше също така придирчиво облечено и сдържано като Спенсър. Другата девойка беше азиатка и й напомняше за Емили — не си беше сложила никакъв грим, тъмната й коса беше прибрана в опашка и обикновената й черна рокля разкриваше здрави прасци. В другия край на стаята седяха две момчета, които гледаха в телефоните си. Слабите им фигури и нервните им жестове накараха Спенсър да се зачуди дали са били жертви на побойници. Може би дори беше разговаряла с тях в блога.

Искаше й се да ги попита, но в главата й все още се въртяха думите на Фуджи. Защо тази жена проваляше всичките им опити? Сега какво щяха да правят?

Всички се събраха край вратата. Саманта ги въведе в друга конферентна зала на същия етаж. Тя беше пълна с прожектори и камери, а пред една черна завеса се издигаше малка сцена. На столове в дъното на залата бяха насядали група деца на нейната възраст. Саманта й беше казала, че ще има публика и тя се беше обърнала към посетителите на блога си, като им беше казала колко е притеснена от участието си в обсъждането, чудейки се какви ли въпроси биха задали те, ако участваха в публиката. Много хора й бяха отговорили; тя се надяваше, че въпросите, които ще й задават тази вечер, ще бъдат поне наполовина толкова смислени.

Внезапно някой я потупа по рамото.

— Спенсър Хейстингс?

Едно високо, атлетично момче с разрошена коса се беше изправило пред стола си в първата редица. То носеше бледосиня риза, вратовръзка, официални панталони и лъснати обувки, а изпод ръкава му се подаваше татуировка на нещо, което приличаше на пикиращ сокол. Това бе един от най-красивите непознати, които Спенсър беше виждала някога.

— Аз съм Грег Меснър — каза той след миг. — Писах ти няколко пъти.

Спенсър примигна.

— Ти си Грег?

Той притисна ръка към гърдите си.

— Помниш ли ме?

Как би могла да го забрави? Това бе момчето, което бе повдигало духа й с думите си, че посланието на блога й е мощно и ободряващо. Но Спенсър нямаше представа, че е толкова красив.

— К-какво правиш тук? — заекна тя и прекара нервно ръка през косата си. Нали не беше разрошена? Дали не трябваше да облече друга рокля?

— Видях публикацията ти за обсъждането и се обадих, за да проверя дали не мога да участвам в публиката. — Грег леко наклони глава. — Исках да те подкрепя.

— Благодаря — избъбри тя, изумена, че той е толкова загрижен за нея.

Грег се усмихна и се наведе напред, готов да продължи разговора, но те бяха прекъснати от Саманта, която плесна няколко пъти с ръце.

— Добре, хора! Готови сме!

Грег отстъпи назад и даде знак на Спенсър, че трябва да се качи на сцената.

— Успех! — каза въодушевено той. — Ще се представиш страхотно.

Саманта поведе участниците към подредените пред завесата столове. Наоколо сновяха гримьори и слагаха пудра на лицата им. Спенсър се опита да се държи хладнокръвно, но от време на време поглеждаше към Грег, който седеше сред публиката. Всеки път той отвръщаше на погледа й. Сърцето й тупкаше бързо. Отблизо той дори миришеше хубаво, както мъжката част от салона за красота „Аведа“, който тя често посещаваше.

Не можеше да се каже, че си пада по него. Тя почти не го познаваше.

— Така. Разговорът ще бъде доста свободен — обясни Саманта, застанала пред участниците. — Някой от продуцентите ще зададе въпрос, след което някой от вас ще отговори. Публиката също може да участва. — Тя ги посочи, макар всички останали, с изключение на Грег, да имаха скучни лица. — Просто бъдете себе си и се гордейте с онова, което сте постигнали. Не забравяйте, че вие сте гласът на борбата срещу тормоза и ние подкрепяме усилията ви. На всички вас.

Спенсър отново срещна погледа на Грег и той й се усмихна окуражаващо. След това камерите заработиха. Един от продуцентите, слаб, прошарен мъж на име Джейми, накара всеки един от участниците да сподели историята си. Децата разказаха как те или някой техен близък са преминали през ужасни изпитания. Двете срамежливи момчета бяха тормозени — едното заради сексуалната си ориентация, а другото защото беше аутист. Атлетичното момиче, чието име беше Кейтлин, участваше в обсъждането, защото бе стартирало кампания, след като брат й, Тейлър, се самоубил, защото е бил жестоко тормозен от съученици. А Спенсър разказа накратко за историята си с Али, но говори най-вече за уебстраницата си и как е искала да помогне на други хора да споделят историите си.

После Джейми зададе въпроси за емоционалните жертви, които взема тормозът, откъде произлиза и как да бъде прекратен. Участниците в обсъждането се редуваха да отговарят и всеки път, когато идваше редът на Спенсър, тя чувстваше тежестта на думите си. Всяка класна стая щеше да гледа това в продължение на години. Тя оставяше своето наследство.

Когато Джейми зададе въпрос за това дали тормозът е във възход в епохата на дигиталните медии, участниците в обсъждането се спогледаха. Спенсър се прокашля.

— Социалните медии могат да представят болката в много по-голяма степен. Във Фейсбук всички стават свидетели на онова, което преживяваш, а не само хората, които са били в коридора, когато някой те е тормозил. Всички могат да харесат някой злобен коментар за теб. Това може да накара човек да се почувства така, сякаш е изправен срещу целия свят.

Спенсър подаде микрофона, улавяйки погледа на Грег. „Браво“, прочете тя по устните му. По гърба й полазиха приятни тръпки.

Но след това някой в публиката се изкашля.

— Това са глупости.

Саманта повдигна вежди. Камерата се насочи към публиката.

— Моля? — рече Джейми, взирайки се с присвити очи в тъмното. — Можете ли да се изправите, за да ви видим, сър?

Изправи се една фигура, облечена с обемисто, червено маскировъчно яке. Младежът беше тъмнокос, с квадратно лице и сбърчени вежди; краищата на устните му бяха увиснали надолу, което му предаваше гневен вид. Когато се обърна към Спенсър, погледът му се втвърди още повече.

— Всички вие звучите като онези родители, които обвиняват видеоигрите за насилието. Вината не е в социалните медии, а в свръхчувствителните хора.

Всички на сцената започнаха да мърморят разтревожено. Спенсър погледна към фигурата в публиката и всяко парче от пъзела си дойде на мястото. Тя разпозна лицето му от профилната снимка. Това беше ДоминикФили, досадникът, който непрекъснато тролеше страницата й.

Какво правеше той тук, по дяволите?

Джейми сложи ръце на кръста си.

— Можете ли да бъдете по-конкретен?

Доминик сви рамене, без да отмества поглед от Спенсър.

— Колкото повече сила влагате в тази кампания срещу тормоза, толкова повече сила давате на побойниците. Да не мислите, че те не са съществували още от зората на човечеството, да речем? И може би, знам ли, някои хора заслужават да бъдат тормозени.

Всички на сцената ахнаха. Саманта, която седеше отстрани, скочи на крака.

— Това е абсолютно неуместно. Мисля, че трябва да напуснете залата.

— А какво ще кажете за свободата на словото? — възрази Доминик.

Очите на Саманта пламнаха.

— Ние се опитваме да помогнем на хората да преодолеят ужаса от преживяното. Онова, от което нямаме нужда, е някой да омаловажава чувствата им.

— Дрън-дрън-дрън — пропя Доминик и завъртя очи.

— Край. — Саманта даде знак на някакъв мъж, който седеше в ъгъла; Спенсър не го беше забелязала досега. Той отиде до столовете и хвана Доминик за ръката. Всички гледаха как охранителят го избута напред и го изведе през вратата.

Точно преди тя да се затвори, Доминик се обърна и погледна с омраза към Спенсър.

— Дано си доволна, малка лъжкиньо — изрече злокобно той.

Спенсър потрепна.

— Хей — рече сърдито Грег и скочи от мястото си. Изглеждаше така, сякаш бе готов да се хвърли към него, но Джейми му махна с ръка да седне.

— Извинявайте за случилото се — каза Саманта, след като вратата се затвори. — Това, предполагам, показва, че побойниците са навсякъде, нали? — Тя се засмя смутено. — А сега да продължим, нали? Това ще бъде изрязано при монтажа.

Спенсър успя да завърши обсъждането и дори да остане съсредоточена, но трябваше да скрие треперещите си ръце под бедрата. Чувстваше погледите на Грег и се стараеше усмивката да не слиза от лицето й.

След половин час Джейми даде знак да спрат камерите. После се усмихна доволно на участниците.

— Бяхте невероятни. Мисля, че получихме всичко, което искахме, че и повече.

— А сега нека го отпразнуваме с афтърпарти в „Хартланд Брюъри“! — изгука доволна Саманта и изръкопляска. — Вие го заслужавате! — Тя погледна към публиката. — Всички сте добре дошли.

Спенсър се изправи и слезе заедно с останалите от сцената. Докато се връщаха към зелената стая, Грег я хвана за ръката.

— Ще отидеш ли на партито? — попита той.

Спенсър беше чувала, че всички от „На живо в събота вечер“ правят афтърпартитата си в „Хартланд Брюъри“. Но когато се замисли дали да отиде на партито, сърцето й се разтуптя. Доминик я беше разстроил. Тя не искаше да се намира сред голяма тълпа.

Грег леко наклони глава и я изгледа изучаващо.

— Или може да отидем на някое по-тихо място? — предложи той. — Знам едно страхотно кафене във Вилидж. До него се стига с метрото.

— Звучи страхотно — въздъхна с облекчение Спенсър. Този Грег беше същият като момчето от имейлите: интуитивен, състрадателен и разбиращ веднага от какво се нуждае тя, без дори да й се налага да обяснява каквото и да било.

А Спенсър се нуждаеше точно от това.

Двамата се спуснаха по бетонените стълби под сградата, които водеха към станцията на метрото. Докато вървяха през тунела, Спенсър се опитваше да се сети за нещо, което да каже на Грег, но единственото, което се въртеше в главата й, беше Доминик. Грег просто се беше обадил и беше попаднал в публиката; очевидно Доминик беше направил същото. Но защо? За да се разкрещи на Спенсър? Да я унижи?

— Та този тип някой бивш ли беше? — попита Грег, докато купуваше метро карти за двамата.

Спенсър рязко вдигна глава. Щеше да е глупаво да се прави на неразбрала; стресът от постъпката на Доминик сигурно се беше изписал на лицето й.

— Името му е Доминик. Познавам го единствено от блога — незнайно защо ми има зъб. Някои хора просто са родени да мразят.

Грег тръгна към стълбите, които водеха към долната платформа.

— Опитай се да го забравиш. Тази вечер се представи страхотно. Очевидно се чувстваш много добре пред камера.

— Ами дала съм достатъчно интервюта и вече съм свикнала — отвърна Спенсър със срамежлива усмивка.

Двамата излязоха на платформата. На екрана имаше надпис, че местният влак, който чакаха, щеше да потегли от първи коловоз, а експресът щеше да пристигне на друг. В момента линиите бяха празни. Влаковете, които отиваха към жилищната част на града, се намираха от другата страна на платформата. Беше почти пусто, с изключение на няколко души, които носеха слушалки или разглеждаха телефоните си. Спенсър започна да се разхожда по платформата, разглеждайки плакатите по стените. Един от тях рекламираше новия драматичен сериал на HBO; някой беше почернил с флумастер зъбите на главната героиня и й беше нарисувал дяволски рога.

Внезапно тя се обърна към Грег, осъзнавайки нещо.

— А ти как разбра за това място във Вилидж? Мислех, че живееш в Делауеър.

Грег кимна.

— Нашите се разведоха, когато бях на седем години и татко се премести тук. От време на време го посещавах.

— Сигурно е било забавно.

Челюстите му помръднаха.

— Като малък много спортувах и обикновено адски се ядосвах, че ще изпусна тренировките. Дълго време не оценявах ползите на големия град. И мразех новата жена на татко. Синди.

Спенсър завъртя очи.

— Нашите също се разделиха. Но пастрокът ми става. Може би ми е по-лесно, защото съм по-голяма.

— Може би. — Грег се загледа в релсите. Спенсър се страхуваше да погледне към тях, за да не види някой плъх. — Всъщност Синди ме тормозеше.

— Мащехата ти? — избъбри Спенсър. — Как?

Грег повдигна рамо.

— Обиждаше ме и ме манипулираше. Но го криеше много добре — държеше се така, сякаш много ме обича, когато татко беше наоколо, и отричаше, когато му се оплаках, че се държи лошо с мен. Никой не ми вярваше.

— Това е ужасно — прошепна Спенсър. — А ти какво направи?

Грег пъхна ръце в джобовете си.

— Просто… известно време търпях. А после, когато имахме изслушване, казах на съдията, че повече не искам да посещавам татко. Но постъпих глупаво — не му казах какво правеше Синди. Мислех си, че това ще го съсипе — щяха да разследват не само нея, но и него. Но накрая той разбра — Синди се напила и му признала всичко, малко преди да го напусне. Той не спираше да ми се извинява, но вече беше малко късно. — Той пристъпи от крак на крак. — Винаги казвам, че съм гледал отстрани как тормозят другите деца, но това не е вярно. Срамувам се да разкажа моята история. Тя беше почти наполовина по-дребна от мен. И стара.

— Това няма значение — настоя Спенсър. — Емоционалният тормоз си е емоционален тормоз, независимо кой го причинява.

Грег кимна бавно. Когато погледна Спенсър, лицето му беше леко покрито с петна, сякаш всеки момент се канеше да заплаче.

— Така се сдобих с това. — Той й показа татуировката на ръката си. — Имах чувството, че ми дава… сила или нещо такова. Не знам. — Той преглътна тежко. — Всъщност не съм разказвал на никого за Синди — призна момчето.

— Е, радвам се, че каза на мен — рече тихо Спенсър, искрено трогната.

Грег кимна.

— И аз се радвам. — Той потърка с пръсти татуировката. — Ако някога успея да ти върна услугата, на разположение съм.

Пеперудите запърхаха отново стомаха й. Щеше да е хубаво да може да разговаря и с някой друг, освен с приятелките си. Знаеше, че той ще й повярва. За всичко. Тя се наведе напред и устните й докоснаха бузата му.

— Благодаря.

Грег сграбчи ръцете й. Вгледа се многозначително в очите й и Спенсър разбра, че двамата щяха да се целунат. Устните й се разтвориха. Приближи се към него. Имаше чувството, че двамата са се изправили сами срещу целия свят, наранени, но изпълнени с решителност.

Силен вятър я удари в гърба. Влакът, който пътуваше към жилищната част на града, излетя от тунела и Спенсър се отдръпна от Грег. Това беше нелепо. Как така ще целува някой напълно непознат? Нали се беше отказала от момчетата?

Вагоните потракваха шумно по релсите от другата страна на платформата. Влакът спря и вратите се отвориха със свистене. Платформата внезапно се напълни с хора. Спенсър се загледа безизразно в тълпата, за да избегне погледа на Грег. Внезапно до парапета във вагона се мярна руса коса. Спенсър се сепна.

Това беше Али.

Изглеждаше слаба и бледна, с мазна коса, точно както я беше описала Емили. Али погледна предизвикателно Спенсър и устните й се изкривиха в подигравателна усмивка. Толкова смела. Толкова нагла. Сякаш казваше: „Майната ти, Спенсър. Ще правя каквото си поискам“.

— Хей! — извика Спенсър и се затича към ръба на платформата. Но всъщност нямаше как да стигне до Али — пречеха й цяла поредица релси.

— Вижте! — Спенсър посочи гневно момичето, което стоеше във вагона. Неколцина от намиращите се на платформата хора погледнаха натам. — Това е Алисън! — изпищя тя, но думите й внезапно бяха заглушени от влака, който влетя в станцията. Спенсър и Грег чакаха точно него, за да отидат до центъра.

— Спенсър? — каза Грег, докосвайки ръката й. Или поне Спенсър си помисли, че го е казал — шумът й пречеше да чуе думите му.

Тя се обърна и посочи отворените врати на вагона от другата страна на платформата. Алисън! — произнесе момичето само с устни, с надеждата, че той ще разбере. — Тя е в онзи влак!

Грег смръщи вежди. Той поклати глава, после посочи ухото си. Спенсър размаха яростно ръце и Грег погледна към Али, но вагонът й вече се пълнеше с народ. Фигурата й се изгуби от поглед.

— Алисън! — не спираше да повтаря Спенсър. Няколко души също се обърнаха натам, но повечето гледаха Спенсър така, сякаш е луда. След това Али отново се появи; все още се намираше във вагона на метрото. Тя погледна през прозореца с грейнали, коварни очи. Разнесе се сигнал.

— Моля, отстъпете назад. Вратите се затварят — прогърмя записът.

Вратите на вагона се затвориха ужасяващо бавно, запечатвайки Али вътре. Тя се ухили на Спенсър през стъклото. Докато влакът се отдалечаваше, тя вдигна ръка и помаха с пръсти. До скоро, произнесоха устните й.

И след това изчезна.

16.

Изгубеният рай

За пръв път от толкова време Емили се събуди в леглото си в Роузууд с широка усмивка на лицето.

Първата й и единствена мисъл беше Джордан.

Възможността да излезе на свобода и Емили да бъде с нея — наистина, без да се крият — засенчваше страха от Али. Караше я да забрави дори за разочароващото обаждане от предишната вечер, когато Фуджи им съобщи, че косата върху суичъра принадлежи на Спенсър. Беше по-важна дори от есемеса на Спенсър, в който тя съобщаваше, че е видяла Али в метрото в Ню Йорк. Единственото, за което Емили можеше да мисли, бе красивата и неустоима Джордан.

Тананикайки си, тя прекоси стаята и застана пред огледалото. Джордан, Джордан, Джордан. Определено трябваше да си уреди още едно посещение в затвора. И със сигурност да пише на Джордан. Може би да й купи подарък. Но какъв? Емили се зачуди какво може да се подари на една затворничка. Книга, може би? Някакво безопасно бижу?

Тя се спусна по стълбите и отиде в кухнята, където родителите й гледаха телевизия.

— Има яйца за закуска — каза господин Фийлдс, сочейки печката.

— И кафе — додаде госпожа Фийлдс.

— Благодаря — почти пропя Емили. — Но не съм гладна. — Не беше в настроение за ядене. И определено нямаше нужда от нищо изкуствено, като кафе, което да я накара да се чувства по-будна и по-жива.

Тя се отпусна на стола, усмихвайки се леко при вида на салфетиерата във форма на пиле, поставена в средата на масата. Беше ли разказвала на Джордан за страстта на майка си по пиленцата? Сигурно щеше да го намери за много смешно. Емили искаше да разкаже толкова много неща на Джордан, дребни неща, които само Джордан би искала да узнае. И може би твърде скоро Емили щеше да разполага с цялото време на света. Тя въздъхна с копнеж, наслаждавайки се на мисълта колко хубаво щеше да е всичко.

Госпожа Фийлдс й сипа кафе.

— Трябва ли да ти купим нова рокля за благотворителното събиране? — попита тя Емили.

Момичето вдигна поглед и примигна. За миг не осъзна за какво говори майка й.

— О, няма проблем — отвърна тя, след като си спомни. — Сигурна съм, че ще намеря нещо в гардероба.

— Сигурно ще е много забавно — каза госпожа Фийлдс с лека усмивка. — Смяташ ли да отидеш с някого?

Емили се усмихна замечтано. Само ако можеше да заведе Джордан. Двете щяха да се забавляват, да танцуват, да похапват превъзходни сладкиши, да се крият по ъглите, за да се натискат…

— Емили? — Госпожа Фийлдс я изгледа с любопитство. — Добре ли си?

Емили се усмихна. Изкушаваше се да разкаже на майка си за Джордан, особено след като имаше вероятност тя да излезе на свобода след няколко месеца. Но може би трябваше да изчака малко, докато майка й се възстанови от сърдечния удар.

— Просто се радвам, че е сряда — пропя тя, загледана замечтано в тавана.

Родителите й се спогледаха нервно. Госпожа Фийлдс се прокашля.

— Притесняваме се за тези синини. Къде каза, че си ги получила? В басейна?

Емили докосна шията си. Направо беше забравила за тях.

— Няма значение — отвърна с тих глас тя. — Добре съм.

Изведнъж господин Фийлдс се размърда на стола си.

— О, господи — изръмжа той, гледайки намръщено екрана.

Емили също се обърна към телевизора. На екрана се появи снимка в близък план на Ник. Съобщаваха новини по делото за убийството.

— Адвокатите на Никълъс Максуел ни съобщиха, че Максуел ще се опита да пледира невменяемост по всички убийства — обяви някакъв репортер, облечен в грозен пуловер с триъгълно деколте. — В миналото той е бил пациент в различни психиатрични клиники и адвокатът му е убеден, че когато е извършвал престъпленията, младежът не е бил психично уравновесен член на обществото.

— Какво? — изписка раздразнено Емили. Не беше честно Ник да пледира невменяемост — просто щяха отново да го затворят в Убежището или някое подобно място. Тя искаше да изгние в затвора.

Госпожа Фийлдс я погледна разтревожено.

— Може би трябва да угасим телевизора.

— Добре съм — бързо отвърна Емили. Искаше да види останалото.

Появи се кадър на къщата на семейство Максуел, голямо имение в Ню Джърси. Всъщност Емили беше посетила къщата заедно с Айрис преди няколко седмици. Айрис се беше влюбила в Ник — тя го познаваше под името Трип — докато двамата бяха в Убежището, и искаше да разбере дали той изпитва същото към нея. Докато претърсваха къщата му, те откриха някакъв негов стар телефон; в него намериха снимката на Али. Това бе единственото доказателство, че двамата са имали тайна връзка.

— Това е домът, в който е израснал Максуел — разнесе се гласът на репортера, докато голямата къща продължаваше да стои на екрана. — След като историята се разчу, вандали са счупили прозорците и са се опитали да повредят имота по други начини. Протестиращи са вършили същото и в други имоти на фамилията Максуел. Семейството е инвестирало широко в недвижими имоти и в покупко-продажба на фамилни къщи, като едновременно на пазара са били предлагани по няколко имота.

Новините продължиха с материал са преобърнат тир на магистрала I-76, но Емили не й обърна внимание. Нещо в репортажа се беше загнездило в главата й. Внезапно тя осъзна какво е то: нямаше представа, че семейство Максуел са притежавали толкова имоти в района. Имаше, обаче, една градска къща: на снимката от охранителната камера, в която Али стоеше пред нея. Приятелят на Спенсър, Чейс, който поддържаше уебстраница за случая с Али, беше открил тази снимка и двамата със Спенсър бяха намерили къщата — не че в нея бяха открили някакви следи от Али. Но тя се оказа собственост на Джоузеф и Хариет Максуел — родителите на Ник, за когото тогава те все още не знаеха.

Но къде се намираха другите им имоти? Възможно ли бе Али да се крие в някой от тях?

Емили стисна зъби, стана бавно от масата и огледа кухнята, сякаш в помещението се намираше нещо, което можеше да й подскаже отговора.

Но това не й помогна. Тогава момичето изхвърча от стаята.

— Емили? — извика майка й след нея. — Трябва да хапнеш нещо!

— Ей сега се връщам! — извика Емили през рамо.

Чу се издрънчаването на лъжица в купа.

— Тя се държи толкова странно — чу Емили шепота на майка си.

Момичето се изкачи по стълбите и тръгна по коридора към стаята си. Затвори вратата и я заключи, хвърли се по корем на леглото и отвори лаптопа си. Преди известно време Спенсър й беше дала интернет адреса на имотния регистър, в който бяха изредени всички сделки с имоти в района на Филаделфия. Тя отвори страницата и написа името Максуел в търсачката. Появи се цяла поредица резултати и Емили бързо стесни търсенето. Естествено в списъка съществуваше и градска къща в Роузууд — която сега се продаваше. Имаше втора, в Брин Мор, както и няколко имота, които вече се бяха сдобили с нови собственици. И накрая, в дъното на страницата, погледът й попадна на последния резултат. Ашлънд. Статутът на имота беше: за продан.

Съзнанието й застина. Семейство Максуел имаха къща в Ашлънд. Същият град, в който бяха отишли преди няколко дни. Тя отново се сети за изпускането на продавачката Марси, че всяко русо момиче си купува минерална вода. Може би тя наистина знаеше нещо. Може би Али беше редовна клиентка.

Емили натисна връзката, с надеждата, че ще види адреса, но повече подробности не бяха дадени. Как можеше да открие мястото, където се намираше къщата?

Тя набра поред номерата на Спенсър, Ариа и Хана, но никоя от тях не вдигна. Емили пусна телефона в скута си, изпълнена с тревога. Трябваше да поговори с някого за това. Нещо трябваше да се направи — още сега. Откритието й се струваше като жизненоважна улика. Но мислите й бяха твърде разхвърляни, за да вземе правилното решение.

Джордан. Може би тя щеше да й даде някакъв съвет. Може би щеше да помогне на Емили да открие някакъв начин, чрез който да намерят Али, без някой да пострада.

Номерът на поправителния център „Ълстър“ все още беше в листата с обаждания на телефона й. Но дали позволяваха на затворниците да приемат обаждания? Това не беше летен лагер, където родители и приятели можеха да се обаждат на телефона в офиса и лагерниците да отговарят на обажданията; затворниците сигурно можеха да разговарят само с адвокатите си.

Щеше ли да помогне адвокатът на Джордан? Емили си спомняше името му — Чарли Клоуз — и след като напусна затвора, бе потърсила информация за него по интернет. Той бе известен и уважаван, точно както беше намекнала Джордан. Може би трябваше да се обади на Чарли и да го помоли да се обади в затвора. А след това щеше да прехвърли разговора на нея.

Тя намери уебстраницата на фирмата на Чарли и набра номера му. Докато телефонът звънеше, пръстите й нервно барабаняха по гърба на телефона.

Най-накрая се разнесе мъжки глас.

— Чарли Клоуз.

— Господин Клоуз? — попита Емили с писклив глас. — Хм, казвам се Емили Фийлдс. Приятелка съм на Джордан Ричардс.

— Емили Фийлдс. — Чарли Клоуз произнесе името й с провлачване. — Да. Джордан ми разказа за вас. Вие сте момчето, което преживя всички ония ужаси в Роузууд.

— Точно така. — Сърцето на Емили биеше ускорено. Той поне знаеше коя е. — Искам да ви помоля за една услуга, ако нямате нищо против. Има ли начин да се обадите в „Ълстър“ и да ми прехвърлите разговора? Не знам дали е позволено, но наистина трябва да поговоря с нея. Не става дума за случая й. Ще отнеме само няколко минути, обещавам.

Настъпи продължителна пауза. Буца заседна в гърлото на Емили. Той щеше да й откаже. Усещаше го. Как можеше да е толкова глупава? За него тя бе просто една наивна тийнейджърка.

— Не знам как да ви го кажа, Емили — каза Чарли с мрачен глас. — Но в затвора се случи нещо. Джордан… си отиде.

— Отиде си? — Емили скочи на крака. — Какво имате предвид? Избягала е? — Това се беше случвало и преди: Джордан се беше измъкнала от затвора в Ню Джърси и бе успяла да избяга със същия круизен кораб, на който се намираше Емили. Така се бяха запознали. Но защо й трябваше да бяга сега? По време на срещата им бе изпълнена с такъв оптимизъм. Ами ако бе изоставила завинаги Емили?

— Не, не е избягала. — Гласът на Клоуз звучеше задавено. — Аз… не знам подробностите, затова не мога да ви кажа всичко, но тя е била… убита. Снощи.

Емили примигна учестено. Пръстите й омекнаха и телефонът се изплъзна от ръката й.

— Моля? — попита тихо тя, вдигайки го отново до ухото си.

Той изрече забързано следващите думи.

— Имало е препирня с някаква затворничка на име Робин Кук… Не знам коя е тя и какви са били отношенията им. Но Джордан си отиде. Родителите й разпознаха тялото.

Жлъчка опари гърлото на Емили.

— Защо му е на някого да я убива?

— Не знам. Но тази сутрин се оказа, че Робин Кук не е в килията си. Тя е избягалата.

— Какво? — изписка Емили.

— Съжалявам, че аз трябваше да ви го кажа, Емили — рече тихо той. След това затвори.

Пред очите на Емили затанцуваха петна. Това е лъжа, помисли си тя. Сигурно беше така. Джордан не може да е мъртва. Емили се беше срещнала с нея.

Тя стоеше в тихата, празна спалня; погледът й се плъзна по бюрото, шкафа и леглото й. Мебелите й не бяха сменяни още откакто беше малка, но внезапно й се сториха толкова чужди. Всичко й изглеждаше чуждо, дори треперещите й ръце, дори старата тениска на „Роузууд Дей“, която беше облякла.

Джордан е мъртва. Джордан е мъртва.

Тя отиде замаяно, като зомби, до гардероба и го отвори. Изрита настрани обувките, които бяха подредени най-отдолу и размести настрани окачените панталони и рокли. После седна на пода и притисна колене към гърдите си. След това затвори вратата. В гардероба беше тъмно. Миришеше на гума. Приличаше на гроб. Опита се да мисли за Джордан, но не можеше. Мислите й сякаш се блъскаха в невидима стена. Тялото й също не бе готово да заплаче. Дори не беше готово да диша.

Тогава тя си спомни есемеса на Спенсър от предишната вечер. Али е в Ню Йорк. Емили беше получила този есемес около девет часа вечерта. Центърът „Ълстър“ се намираше само на един час път от града… а според адвоката Джордан бе умряла предишната вечер. Сърцето на Емили заби ускорено.

Това изобщо не й изглеждаше като съвпадение.

17.

Лъжкинята

Хана отиде колкото се може по-бързо до Ашлънд; за щастие по обиколните пътища трафикът не беше голям. Много от завоите бяха остри и дискът, който слушаше, прескочи няколко пъти, докато минаваше по разнебитения покрит мост. Докато пътуваше, не можеше да мисли за нищо, макар да имаше достатъчно поводи за това. Но първо, мъчеше я невероятен махмурлук — предишната нощ се беше прибрала с последния влак за Роузууд и беше успяла да поспи само четири часа. Единственият сън, който си спомняше, бе, че двамата с Майк бяха излезли и тя се наведе да го целуне, но когато се отдръпна, срещу нея се усмихваше Джаред. Защо изобщо му беше позволила да я целуне? Ами ако Майк разбереше за това?

Но основната причина за разсеяността й бе просълзеният, заекващ, почти неразбираем глас на Емили от гласовото й съобщение: Джордан е мъртва. Мисля, че Али го е направила.

След като измина безброй мили извън магистралата, в далечината най-накрая се появи „Търки Хил“. Хана даде мигач и сви към бензиностанцията. Минимаркетът беше празен. Хана погледна към касата, с надеждата да види същата жена от предишния път, но вместо нея там стоеше едър мъж с брадичка. Тя не беше сигурна защо Емили искаше да ги види точно там, за да обсъдят смъртта на Джордан, но нямаше никакво намерение да спори с момиче, което е изгубило голямата си любов.

Докато минаваше покрай бензиновите колонки, телефонът й изпиука. Снощи беше много яко! Погледни!

Тя разгледа снимките от партито. На най-последната бе запечатана целувката й с Джаред. Хана ужасено стисна телефона си. Моля те, изтрий я! — написа веднага тя на Хейли.

Готово. Тайната ти е в безопасност. Хейли изпрати няколко намигващи емотикона. След това написа: Хей, можеш ли да говориш?

Хана се накани да й се обади, но тогава забеляза колата на Емили на паркинга. Беше спряла на последното място, до контейнерите за отпадъци. Хана видя през прозореца силуета на приятелката си. Емили стоеше напълно неподвижна, вперила поглед напред.

Извинявай, отговори тя на Хейли и остави телефона си на седалката. После слезе от колата и изтича до Емили; домашните й чехли пошляпваха по асфалта — тази сутрин беше толкова уплашена, че бе забравила да си обуе нормални обувки. Двигателят на волвото работеше и климатикът духаше в лицето на Емили. Въпреки това момичето трепереше. По бузите й се стичаха сълзи. Сърцето на Хана се пръсна на хиляди парчета.

Зад гърба й изсвистяха гуми. Колата на Спенсър, в която седяха двете с Ариа, навлезе в паркинга. Двете излязоха и също се затичаха към Емили. Момичетата изглеждаха изтощени, също като Хана. Ариа все още носеше грима от предишната нощ. Спенсър беше облякла дънкови къси панталонки и раздърпан черен пуловер; под очите й имаше тъмни кръгове. Хана искаше да ги попита как е минала вечерта им, но й се стори неприемливо, предвид случилото се с Емили.

Хана отвори вратата на колата. Приятелката й дори не я погледна.

— Ем — каза Хана, улавяйки я за ръката. Тя беше леденостудена. — Съжалявам. Какво се е случило?

Сълзите продължаваха да се стичат по лицето на Емили.

— Всичко е лъжа — произнесе тя с глух глас. — Адвокатът на Джордан твърди, че става дума за безсмислено затворническо насилие. За инцидент. Но аз знам истината. Била е Али. Тя беше в Ню Йорк — Спенсър я видя в метрото. Сигурно след това е отишла в затвора. Влязла е и е убила Джордан.

Хана примигна. В това нямаше никакъв смисъл.

— Значи според теб тя е проникнала в затвора и е убила Джордан? — попита тихо тя.

— Да — отвърна Емили и стисна зъби. Звучеше толкова убедено.

— Но затворите нямат ли охрана? — попита Ариа, настанявайки се на задната седалка. — Ти твърдиш, че Али не само се е промъкнала вътре, но е успяла да влезе и в затворническите килии?

— Предполагам — продължаваше да упорства Емили. — Или някой от Котетата на Али го е направил.

Спенсър изсумтя.

— Смяташ, че някой от тях е в затвора?

— Не знам! — гласът на Емили прозвуча отчаяно. Тя се спря, за да избърше сълзите си с кърпичка. — Не сте ли прочели онази публикация на страницата, която ви изпратих? Там пишеше как някои от тях мразят всеки, който мрази Али и са готови да наранят всичките й врагове. Може би са толкова луди, че да са готови да убият за нея. Али сигурно стои зад това, мацки. Видяла е, че съм щастлива и е решила да разруши щастието ми. — Емили замълча и преглътна тежко. — Когато ме беше хванала в басейна, тя искаше да ме накара да кажа, че още я обичам. Не можах да го направя. Мислех единствено за Джордан. И изразът на лицето й, когато казах „не“… беше вбесена. Затова ме натисна под водата, но може би точно затова ме пусна. Убийството ми нямаше да я удовлетвори. Трябвало е да убие единствения човек, в когото съм влюбена. Искала е да живея и да страдам.

— О, Господи. — Хана притисна устата си с длан. Останалите изглеждаха също толкова стреснати. Емили не им беше казвала за Алиното „Кажи, че ме обичаш“.

Емили огледа лицата им. Брадичката й трепереше силно.

— Тя ще съсипе и вашето щастие. Помнете ми думата.

Хана потрепери и мислите й веднага полетяха към целувката й с Джаред предишната вечер. Али нямаше как да знае за това, нали?

Емили измъкна нова кърпичка от пакета.

— Трябва да я хванем, мацки. Преди да направила нещо друго.

— Как? — попита Спенсър. — Суичърът не ни помогна, забрави ли? Нямаме представа къде живее или как ни е проследила. Не можем да направим нищо, докато не я видим отново.

— Може би трябва да проверим какви посетители е имало в затвора снощи — предложи Ариа.

Спенсър се намръщи.

— Съмнява ме, че Али се е записала с истинското си име.

— Или можем да прегледаме това. — Емили бръкна в жабката и извади списанието с недвижими имоти за продан, което Хана често бе виждала разтворено в магазина на органични храни в Роузууд. Момичето прелисти страниците и им показа снимката на величествено изглеждаща каменна къща. Ашлънд, гласеше адресът. Уединена улица, четирийсет декара земя, пишеше в описанието на агенцията.

— В новините споменаха, че семейство Максуел имат много имоти в Пенсилвания — обясни Емили с равен глас. — Порових малко и открих, че един от тях се намира в Ашлънд и се продава. Проверих в интернет и това беше единственият имот, който отговаряше на описанието.

Спенсър протегна ръка към списанието. Огледа снимката и каза:

— И тъй като квитанцията е от „Търки Хил“, ти смяташ, че Али се намира там?

Емили кимна.

— Тя сигурно знае кои са всичките имоти на семейството на Ник. И след като там отдавна не живее никой, може да е решила, че мястото е добро за скривалище.

Ариа потрепна.

— Но полицаите не претърсиха ли всичките им къщи? Ник е масов убиец. Може да са проверявали за още трупове или улики.

— Възможно е — отвърна Емили, — но репортерът не каза нищо за това. А и никой не наблюдава имотите денонощно. Али може да се е промъкнала вътре след огледа.

Хана посочи списанието.

— И все пак това ми се струва твърде очевидно. Първо намираме квитанция, която ни води до Ашлънд, и вече знаем, че Али е отседнала в една от къщите на семейство Максуел. Струва ми се твърде лесно.

— Или Али е започнала да става немарлива — предположи Емили. — Ник вече го няма да й пази гърба. Може би не осъзнава, че сме направили връзката. Смятам, че трябва да проверим.

Ариа сви устни.

— Не знам, Ем.

Хана бе съгласна с нея, макар да не го изрази на глас. Струваше й се, че Емили се опитва да нареди парчета от пъзел, които не си съвпадат.

Но пък от друга страна беше права. Хана си спомни чуруликащият, въодушевен глас на Емили, която й беше разказала за възможността Джордан да бъде освободена от затвора. Нямаше да преувеличи, ако каже, че никога не беше виждала Емили толкова щастлива. Чергата бе издърпана изпод краката й — всъщност, целият й живот. Нищо чудно, че се държеше така.

Спенсър усука кичур коса около пръста си.

— Това е навлизане в чужд имот. Може да е и капан.

Очите на Емили проблеснаха.

— Знаех си, че ще реагирате така. Тя съсипа моя живот. Готова съм да отида до края на света, за да я намеря. И ако трябва да го направя сама, то така да бъде. — Тя сграбчи здраво волана.

Хана погледна притеснено към Спенсър и Ариа. И двете изглеждаха шокирани.

— Хей — рече бързо тя, докосвайки рамото на Емили. — Няма да си сама. Всички ще отидем, нали?

— Няма да позволим да те наранят — додаде Спенсър.

— Но ни обещай, че ако нещо изглежда не както трябва, веднага се махаме оттам — обади се Ариа. — Става ли?

— Аха — отвърна механично Емили, но упоритият пламък в очите й подсказа на Хана, че тя е готова за всичко. Ами ако Спенсър беше права? Ами ако Али знаеше, че те идват? Ами ако наистина ги очакваше?

С какво се захващаха?

Макар че вкараха адреса в джипиеса на телефона на Спенсър, Емили на няколко пъти зави неправилно, преди да попадне на имота на семейство Максуел. Единственото нещо, което маркираше мястото на къщата, беше червена пощенска кутия, която се подаваше между дърветата, но най-накрая Емили взе правилния ляв завой. Дългата, покрита с чакъл алея водеше право напред, гумите шумно хрущяха по камъчетата. От едната страна на алеята се издигаха високи дъбове и борове. Нощем тук сигурно цареше непрогледна тъмнина, дърветата скриваха звездите и луната.

Колата стигна до къщата, която изглеждаше точно като на снимката в списанието: много етажи, каменни стени, дълги редици от грамадни прозорци. Предната веранда беше чиста и пометена. В двора се виждаха цветни лехи. Хана долови лека блатиста миризма; може би в гората отзад имаше поток. Пред къщата бе забита табела на агенцията, която я продаваше, а на вратата беше закачен катинар.

Емили веднага изскочи от колата и започна да се оглежда. Хана я последва, защото не искаше приятелката й да отива сама надалеч.

— Тук няма никой — извика тя. — Предполагам, че сме сбъркали.

— Да, да си тръгваме — рече Ариа с потреперващ глас. — Видях всичко, което исках да видя.

Но Емили като че ли не ги чуваше. Тя докосна стеблото на една бреза в предния двор, след това се приближи до един от прозорците и надникна вътре.

— Ем, на вратата има катинар — извика Спенсър, която също слезе от колата. — Али няма да е чак толкова глупава, че да се крие тук, когато потенциалните купувачи разглеждат къщата.

— Освен това се обзалагам, че вътре е монтирана охранителна система — додаде Ариа, която нервно оглеждаше терена. — Алармата ще се включи веднага, щом Али се опита да влезе вътре.

— Виждаш ли? Хайде — рече Хана и тръгна обратно към колата. — Да се махаме оттук.

Но Емили посочи към пътеката в страничния двор.

— Какво е това?

Тя изтича към задната част на къщата. Хана и останалите се спогледаха притеснено и неохотно я последваха. По продължение на цялата къща имаше огромна веранда, която се простираше чак до задния двор. На края й се виждаше голям вътрешен двор, в който бяха разположени ниски мебели и изградено от гранит огнище. Имаше и овален басейн, който бе покрит за зимата.

— Тук е по-хубаво и от къщата на семейство Кан — промърмори Ариа, оглеждайки масивния каменен водопад и трите големи гръцки статуи на голи жени.

Нещо изпука зад гърба на Хана и тя се обърна, поглеждайки нагоре. Клоните на дърветата се поклащаха. Нещо се размърда в гората. Косъмчетата на ръцете й настръхнаха. Хана отново се сети за надписа с тебешир на асфалта пред студиото.

— Хей, мацки… — започна нервно тя.

Емили обикаляше басейна, без да обръща внимание на опасността. Хана забърза след нея, наблюдавайки я как тръгва устремено по малка пътека, отблъсквайки клоните настрани, преминавайки пред дебели коренища. Миг по-късно те се озоваха пред квадратна двуетажна сграда, скрита в гората. Отпред се виждаше полуизгнила врата, каквато обикновено се поставяше на плевните. По верандата паяжини. Повечето от прозорците бяха покрити. Подът бе застлан с мъртви листа и начупени клони, а една от щорите шумно потракваше.

— Какво е това място? — попита задъхано Ариа, загледана в рушащия се покрив.

— Склад, където държат принадлежностите за басейна — рече Спенсър. — Или някаква работилница.

— Едва се вижда — отбеляза Емили. Очите й внезапно проблеснаха. — Али може да няма куража да остане в голямата къща. Но какво ще кажете за това място?

Хана почувства как косъмчетата й настръхват още повече. Това място определено изглеждаше подходящо за Али. Тя се обърна към звука, който отново се разнесе откъм гората. Там можеше да има някой, който бе видял как откриват това място.

Преди някой да успее да я спре, Емили се изкачи по стъпалата и надникна през малката част от прозореца, която не беше покрита с кашон.

— Нищо не виждам — рече тя. После отиде до вратата и натисна бравата.

— Ем, недей! — извика Ариа, покривайки очите си с ръка. Хана изтича напред и улови Емили за ръката.

Но момичето се отдръпна и грубо разклати бравата. Тя изщрака и вратата се отвори навътре. Хана потрепна и отскочи назад, уплашена, че може да последва взрив. Или дори още по-лошо, да се появи Али.

Но вътре цареше пълна тишина.

Всички застинаха по местата си. Спенсър се изкашля. Ариа надникна между пръстите на ръцете си. Хана се взря в тъмното пространство, неспособна да различи нищо.

Емили изпъна рамене.

— Влизам вътре.

Спенсър изстена и се затътри след нея. Ариа беше следващата. Хана ги последва, защото определено не искаше да остава сама навън. Щом пристъпиха през прага, подухна вятър, който донесе позната миризма. Сърцето й спря. Ариа се обърна и я погледна. Очите й също се бяха ококорили ужасено.

— Ванилия — прошепна тя.

— Видяхте ли? — изсъска Емили.

Тя измъкна едно фенерче от раницата си и светна. Хана отново потрепна, уплашена от онова, което щяха да видят, но стаята беше доста празна. По ъглите висяха огромни паяжини, в които бяха оплетени мъртви насекоми. В дъното се виждаше малък плот, умивалник, ръждясал хладилник с отвратителна миризма. До плота имаше малка маса и стол с липсващ крак. Под масата се беше събрала купчина мъртви листа. Вляво се виждаше друга стая, а вдясно имаше тясна врата. Стълбище водеше до втория етаж.

Никой, освен Емили, не посмя да помръдне. Тя се втурна към плота и отвори шкафчето и чекмеджето му. И двете се отвориха трудно, вероятно бяха клеясали. После отвори хладилника — празен — опита и кранчето за вода, но то не работеше. Хана надникна в съседната стая, използвайки телефона си вместо фенерче. Вътре имаше само едно старо бюро. Знаеше, че би трябвало да провери чекмеджетата му, но беше твърде уплашена. Трябва да се махаме оттук шепнеше някакъв глас в главата й. — Това не е редно.

Емили отвори тясната врата и притисна ръка към устата си; зад нея имаше мръсна тоалетна и ръждясал умивалник. След като провери единственото шкафче, тя затвори вратата и изтича нагоре по стълбите. Хана чу стъпките й; преди някой да успее да я последва, тя вече слизаше обратно по стълбите. В ръката си държеше нещо.

— Вижте.

Емили освети с фенерчето си найлоновата опаковка. Това бе торбичка от претцели „Ролд Голд“.

— Помните ли как Али ги ядеше на пресконференцията на семейство Дилорентис? — попита въодушевено Емили. — Нали се сещате, когато обявиха, че Али има близначка?

Хана никога нямаше да забрави онзи странен ден. Кортни — истинската Али — се беше появила на сцената пред новия дом на семейство Дилорентис и те бяха обяснили, че са я прибрали у дома от болницата, за да й помогнат да се излекува. Лъжи, само лъжи. Ако не я бяха пуснали на свобода, нищо от това нямаше да се случи.

След като пресата зададе въпроси, Али ги привика в дома си — това беше началото на плана й да ги спечели на своя страна, да ги накара да си мислят, че е старата им приятелка. Те седяха около масата в кухнята, а Али ядеше претцел след претцел и хрупането й беше единственият звук в стаята. Обещавам, че няма да хапя, беше казала тя с многозначителна усмивка.

Но Ариа вирна глава.

— Много хора ядат претцели. А „Ролд Голд“ е много популярна марка.

— Да, не съм сигурна, какво доказва това — рече тихо Спенсър. — Едва ли има някакви отпечатъци по него.

Емили ги погледна намръщено.

— Само не ми казвайте, че не е била тук. Знам, че всички усетихте миризмата на ванилия.

— Така е — отвърна Хана, изненадата от агресивния тон на Емили. — Но не можем да отидем при ченгетата с това. Не е достатъчно.

— Какво да правим тогава? — попита Емили с налудничав проблясък в очите. — Да я изчакаме да се върне? Защото аз ще го направя. Ще спя на този под, за да съм сигурна, че ще я хвана.

— Ем. — Спенсър постави ръка на рамото на Емили. Приятелката й трепереше. — Не можеш да го направиш. Трябва да се успокоиш.

Ариа постави ръце на хълбоците си и се огледа.

— Може би има начин да наблюдаваме това място, без да пострадаме.

На Хана не й допадна начинът, по който прозвучаха думите на приятелката й.

— Какво имаш предвид?

Лицето на Емили грейна.

— Какво ще кажете за охранителните камери?

— Това може да свърши работа — рече предпазливо Спенсър. — Пастрокът ми има камери на всичките си рекламни къщи. До тях има дистанционен достъп, дори чрез айпад.

Емили бързо кимна.

— Можем да монтираме няколко тук. Днес.

Спенсър погледна към останалите. Хана искаше да каже „не“ — това означаваше да отидат да вземат всичко необходимо и пак да се върнат тук — но се страхуваше, че Емили ще направи нещо лудо, ако не се съгласят. Да спи в гората, може би. Да седи цяла нощ на верандата в очакване на Али.

— Сигурно можем — отвърна Спенсър. Тя извади телефона си. — Мисля, че „Бест Бай“ продават такива неща, които се монтират лесно.

— И после… какво? Ще наблюдаваме отдалеч? — попита Ариа.

— Точно така — каза Спенсър. — Можем да се редуваме на смени, всяка от нас ще наблюдава къщата по различно време. Ако видим нещо, отиваме в полицията.

Хана прокара език по зъбите си. Това определено звучеше по-безопасно, отколкото да се изправят лице в лице с Али. А и видеоклип с нея щеше да е достатъчен, за да докажат на полицията, че тя е жива.

— Да действаме — каза Емили. — Да отидем още сега.

Тя освети с фенерчето вратата, която водеше към двора и докато тя се отваряше със скърцане, Хана отново се напрегна. Погледна към безмълвния, празен двор. Клоните на дърветата леко се поклащаха. Слънцето проблясваше в небето. Сенките, които й се стори, че бе видяла в гората, бяха изчезнали.

Може би изобщо не бяха съществували. Може би Али наистина не подозираше, че те са тук.

И може би този път наистина щяха да я хванат.

18.

Операция „Ужилване“

През следващите няколко минути те обиколиха старата сграда и избраха места, където да разположат охранителните камери. Идеята беше да се върнат по-късно с оборудването и стълба, и да монтират всичко, като го прикрият внимателно с клонки. Надяваха се, че до падането на нощта цялата операция щеше да е задействана.

Но по време на обсъжданията Ариа отиде при колата и седна вътре. Миг по-късно Хана се присъедини към нея. Двете мълчаливо си подадоха една на друга шише с вода, като единствените звуци бяха плискането на течността в бутилката и шумното им преглъщане.

— Наистина ли ще го направим? — прошепна Хана.

Ариа преглътна. Хана изглеждаше също толкова уплашена, колкото и самата тя.

— Така мисля.

— Наистина ли смяташ, че Али се крие тук?

Ариа затвори очи.

— Не знам. Иска ми се да го вярвам, заради Емили. А и тази миризма на ванилия…

— Притеснявам се за нея — избъбри Хана.

Ариа отвори очи. Хана изглеждаше така, сякаш всеки момент щеше да заплаче.

— Не мога да си представя какво е чувството да умре човекът, когото обичаш най-много на света — рече колебливо Хана.

— Знам — отвърна Ариа и очите й се напълниха със сълзи при мисълта за това.

— Но се притеснявам, че Емили може да направи нещо… ужасно. И се страхувам, че този път няма да можем да й помогнем.

Ариа преглътна тежко. Тя имаше усещането, че Хана говори за опита за самоубийство на Емили. Тя не можеше да забрави онзи ден и стоящата върху ръба на моста Емили. Изражението на лицето й бе плашещо — сякаш просто се беше отказала да живее и стоеше там, готова да скочи във водата. Слава богу, че успяха да я разубедят и Емили им обеща, че никога повече няма да опитва нещо такова.

Но това беше преди три седмици и сега Емили отново изглеждаше на ръба. Само че вместо да се предаде, тя просто се държеше… налудничаво.

— Ще я държим под око — каза тя, докосвайки ръката на Хана. — И да се надяваме, че всичко това ще свърши скоро.

Тя се накани да каже още нещо, но Спенсър и Емили се появиха и се качиха в колата. Спенсър изглеждаше изтощена, но лицето на Емили бе запазило съсредоточеното си изражение.

— Добре — каза тя, настанявайки се на шофьорското място. — Напред към „Бест Бай“.

Колата потегли по дългата алея към улицата. Ариа погледна през рамо към къщата, усещайки странна празнина в стомаха си. Ами ако Али наистина използваше тази къща за свое тайно убежище? Али ли беше убила Джордан? Те ли бяха следващите?

Тя извади телефона от джоба си и погледна екрана. Новият й агент, една жена на име Патриша, й беше изпратила есемес за успеха на снощната изложба. Четирима купувачи искат да закупят картини, беше написала тя. Имаше и съобщение от Харисън. Трафикът в сайта ми се е вдигнал безумно заради интервюто с теб!

Сърцето й подскочи при тези новини — особено когато видя, че Харисън е завършил съобщението си с десетина Х и О. Но всъщност не беше толкова въодушевена, колкото би трябвало. Наистина трябваше да хванат Али, преди да е успяла да съсипе всичко.

Внезапно Емили натисна спирачките и предпазният колан се вряза в ребрата на Ариа. Бутилката с вода, която си бяха поделили с Хана, се търкулна на пода, капачката изхвърча и течността се разля навсякъде.

— Какво става, по дяволите? — извика Спенсър.

— Вижте. — Емили посочи една жена, която крачеше по успоредна на пътя пътечка. Тя имаше тъмна коса и беше облякла дънкови панталонки и избледняла синя тениска. Край нея подтичваше един златист ретривър с червена кърпа на шията и весело махаше с опашка. — Обзалагам се, че живее тук — додаде Емили.

— И какво? — изсъска Хана. — Това не е причина да ни лашкаш така!

Емили отби встрани от пътя, угаси двигателя и слезе от колата. Спенсър погледна нервно към Ариа. Какво прави тя? — произнесе само с устни момичето. Ариа всмука долната си устна и също слезе от колата.

Емили изтича до жената.

— Извинете, госпожице?

Жената се спря и ги погледна с присвити очи. Беше по-възрастна, отколкото бяха предположили първоначално, лицето й бе покрито с бръчки и жилите на шията й бяха изпъкнали. Тя подръпна каишката на кучето, принуждавайки го да спре.

— Мога ли да ви помогна?

Емили посочи с пръст червената пощенска кутия на Максуелови.

— Виждали ли сте някой да влиза или излиза оттам? Едно момиче, може би?

Жената се загледа в червената кутия. Вятърът развяваше краищата на косата й. Пръстите на лявата и ръка се заровиха в козината на кучето.

— Не мисля.

— Помислете — настоя Емили. — Много е важно.

Ариа докосна предупредително ръката на приятелката си. Емили звучеше доста настоятелно… а те изобщо не познаваха жената.

Очите на жената проблеснаха.

— Да. Всъщност видях едно момиче. Блондинка, мисля.

— Кога? — извика силно и агресивно Емили.

Жената потрепна.

— Аз… не съм сигурна. Тя не е ли дъщеря им?

— Кога я видяхте за последен път? — притисна я Емили.

Жената изглеждаше като хваната в капан. Ариа сграбчи ръката на Емили и я издърпа настрани.

— Трябва да вървим. — Тя се усмихна учтиво на жената. — Извинете.

Жената придърпа кучето към себе си. В ъгълчетата на устата й се образуваха дълбоки бръчки и тя тръгна надолу по пътя. На Ариа й се стори, че я чу да казва: „Има защо“.

Когато се върнаха в колата, Ариа видя, че лицето на Спенсър е яркочервено.

— Ем, какво ти става? — извика тя. — Не можеш така да обиждаш хората!

— Тя знае нещо! — извика в отговор Емили. — Ами ако тя крие Али? Ами ако й носи храна? Може да е от Котетата на Али!

Емили се опита да се освободи и отново да изтича след жената, но Спенсър я стисна по-здраво.

— Ем, стига. Успокой се.

Напрегнатата фигура на Емили се отпусна. Тя облегна глава на рамото на Спенсър и заплака.

— Не мога да го понеса — избъбри през сълзи, като едва успяваше да произнася думите. — Просто искам да я намеря и да сложа край на това.

Ариа пристъпи напред и погали Емили по гърба, опитвайки се да разбере колко ужасно е да изгубиш някой толкова важен за теб. Нормално беше Емили да е толкова разстроена. Разбира се, че искаше отговори.

— Знаем — отвърна нежно Ариа. — И сме до теб.

— И ще намерим Али — рече настоятелно Спенсър. — Ще монтираме камерите и ще я пипнем. Нали?

— Да — избъбри Емили.

Спенсър внимателно извади ключовете от ръката на Емили и я настани на пасажерското място. След това сама седна зад волана. Ариа си помисли, че това е добро решение — Емили беше твърде разстроена, за да кара. Спенсър бавно потегли, подминавайки жената и кучето й надолу по пътя. Ариа извърна глава настрани, смущавайки се да срещне погледа й.

Трийсет минути по-късно те стигнаха до магазина „Бест Бай“ в покрайнините на Роузууд. Влязоха в залата, която миришеше на гума, а от тонколоните дънеше песен на Майли Сайръс.

— Значи купуваме четири камери — каза Спенсър, докато вървяха между рафтовете. — Ще ги разположим в четирите квадранта на екрана. И ще имаме сървър, за да можем да наблюдаваме, докато сме в колата или на училище — навсякъде. Дори няма да се налага да си търсим безжичен сигнал.

— Това ми звучи добре — каза Ариа, която едва не се блъсна в една стойка със слушалки, опитвайки се да не изостава. — Освен това си мисля… — Гласът й секна. На няколко крачки от нея стоеше позната фигура и разглеждаше компютърните мишки. Слабо момиче с дълга руса коса и скъпи на вид сандали стоеше до него, плъзнало ръка през кръста му. Сърцето на Ариа застина в гърдите й.

Това беше Ноъл.

Тих звук се изтръгна от гърлото й. Ноъл се обърна и я видя; лицето му се напрегна и адамовата ябълка подскочи.

— 3-здрасти — заекна Ариа. Бузите й пламнаха. Тя гледаше слабата, загоряла ръка на момичето.

Ноъл също погледна към блондинката.

— О! Скарлет, това е Ариа.

Момичето се усмихна напрегнато, със собственически блясък в очите. Миг по-късно протегна ръка.

— Скарлет Лори. Приятно ми е.

Ариа кимна; мислите й препускаха във всички посоки. Нито знаеше името, нито бе виждала тази личност Скарлет. Това ли беше приятелката на Ноъл? От колко време? Защо пазаруват заедно компютърни мишки? Защо Ноъл изглежда толкова щастлив?

Спенсър се приближи до Ариа, бутайки количка, пълна с кутии.

— Всичко намерихме — каза тя небрежно и едва тогава забеляза Ноъл и Скарлет, които продължаваха да стоят, хванати за ръце. — О. Здравей, Ноъл. — Тя улови Ариа за ръката и я придърпа настрани. — Хайде, да вървим.

Ариа се обърна и погледна за последен път Ноъл, но той не й махна за довиждане. Просто я… гледаше, а Скарлет стисна ръката му по-силно и се наведе към него, за да прошепне нещо в ухото му. Ариа се ухапа от вътрешната страна на бузата; касовият апарат звънна и сепна Спенсър, която подаде на касиера една двайсетдоларова банкнота — бяха решили, че е по-добре да платят в брой, за да не може никой да ги проследи по-късно.

След това Ариа отново погледна към Ноъл. Сега двамата със Скарлет се смееха флиртуващо. А може би се смееха на нея.

Ариа рязко се обърна към изхода на магазина. Няма значение. Ноъл можеше да се среща с когото си поиска.

Дори с някаква лекомислена руса идиотка, която смущаващо много приличаше на Али.

19.

Спенсър си има почитател…

— Още кафе, госпожице?

Спенсър подскочи и прикри айпада си със салфетка. Дребничка азиатка с розова престилка, на която имаше надпис „При Сю“, държеше в ръцете си кана с кафе.

Спенсър поклати глава.

— Не засега, благодаря.

Тя изчака сервитьорката да се отдалечи, преди отново да погледне в айпада си. Толкова беше погълната от видеонаблюдението, което мяха монтирали предишния ден, че беше забравила, че се намира в едно малко кафене във Филаделфия, а не в спалнята си.

Не че охранителните камери бяха засекли нещо досега. И без това не беше лесно да ги скрият сред клоните на дърветата и само една всъщност успяваше да покаже вътрешността на къщата. Другите три гледаха към верандата, страничния двор и голямата къща — така щяха да уловят всеки, който се приближаваше. Но в нито една от камерите не се забелязваше движение. Само няколко елена минаха наблизо и няколко листа паднаха на земята. Приятелките й също не бяха забелязали нищо по време на техните дежурства.

Наблюдаваме само от един ден, каза си тя, докато нареждаше пакетчетата със захар и захарин в керамичната захарница така, че да сочат в една посока; често го правеше, за да се успокои. Може би Али все още беше в Ню Йорк.

— Какво е всичко това?

Спенсър отново подскочи. Грег се беше надвесил над нея и се усмихваше срамежливо.

— О! — Спенсър прикри екрана на айпада си с длан. — Просто някаква глупост по „Вайн“. Как си? — попита тя, опитвайки се да се държи непринудено.

— Добре. — Грег си придърпа един стол. — Отдавна ли си тук?

— Ами нямаше голямо движение. — Спенсър погледна към екрана на айпада. Нищо. Тя бързо се изключи от сървъра и пъхна компютъра в чантата си. — Между другото това място много ми харесва.

Грег се усмихна.

— Радвам се. Всъщност това е единственото кафене, което знам във Филаделфия. Не излизам твърде много из града.

Предишната вечер й беше пратил есемес, че иска да я види и когато Спенсър му беше отговорила положително, той беше предложил „При Сю“ в десет часа. Заведението беше приятно неподредено, сякаш си пиеха кафето в дневната на някакъв професор.

— Благодаря ти, че дойде чак във Филаделфия — каза Спенсър, след като сервитьорката наля на Грег чаша кафе.

Грег се усмихна.

— Делауеър е на същото разстояние от Филаделфия, колкото е и Роузууд. Всъщност аз трябва да ти благодаря. Не бях сигурен, че ще поискаш да се видим след, нали се сещаш, Ню Йорк.

Една твърде гореща глътка кафе опари гърлото на Спенсър. Тя си мислеше, че Грег няма да поиска да се видят. След като влакът, в който беше Али, се скри в тъмния тунел, Грег я попита какво е искала да му каже. Тогава Спенсър вече се беше усетила, че ако му каже каквото и да било, думите й щяха да прозвучат налудничаво, затова предпочете да замълчи. Но лицето на Али не напускаше мислите й. През остатъка от вечерта беше изключително разсеяна и си тръгна доста рано за Роузууд.

Сега Грег я гледаше напрегнато, може би очаквателно. Спенсър наведе очи.

— Сигурно ти дължа обяснение, а?

— Само, ако сметнеш, че е редно.

Погледът й се плъзна по наредените по рафтовете книги. Смяташе ли? Не беше сигурна.

След това се опита да каже още нещо, но думите заседнаха на гърлото й. Раменете на Грег се раздвижиха в ритъма на въздишката му. Той отпи от кафето си.

— Сега сигурно много хора душат около теб. Но онова, което видях на спирката на метрото, беше… паника. Искам да помогна. Просто искам да се убедя, че си добре.

— Знам. Много мило от твоя страна. — Тя се опита да се усмихне. В живота имаше и по-ужасни неща от това някакъв страхотен младеж да се грижи за добруването й.

— Стори ми се наистина уплашена. Преживял съм го, Спенсър. Знам какво е усещането и как изглежда. Ще ми кажеш ли какво се случи?

Спенсър бавно разбърка кафето си с лъжичката. Замисли се върху готовността на Грег да я изслуша. Той изглеждаше напълно откровен. Тя осъзна, че макар едва да го познаваше, тя му вярваше.

Момичето леко се наведе напред.

— Добре. Според мен Алисън не е мъртва.

Грег се ококори.

— Алисън Дилорентис. — Думите му прозвучаха като твърдение, а не като въпрос. — Сигурна ли си?

Спенсър преглътна тежко и се огледа, за да се убеди, че никой не ги подслушва. Но точно това му беше хубавото на това кафене — тук нямаше никой.

— Да — прошепна тя. — Убедени сме.

Тя разказа на Грег как Али бе преследвала нея, Хана и дори Ариа, и как едва не бе удавила Емили.

— Имах ужасното чувство, че ще я видя някъде в Ню Йорк — обясни тя. — И точно така стана — в метрото. Никога не бях предполагала, че ще стане на такова оживено обществено място. Започнах да викам, защото исках някой друг също да я види — за да можем да го докажем на ченгетата. Но шумът беше толкова силен… а в Ню Йорк всички смятат останалите за луди и никой не ми обърна внимание. След това влакът потегли и тя изчезна.

Грег сплете пръсти.

— Значи тя просто… се е возила в метрото? И ти изведнъж я видя?

Спенсър поклати глава. Беше го обмисляла доста време.

— Мисля, че се е качила на „Рокфелер Сентър“, също като нас. Искала е да я видя — не виждам смисъл в това да се качва на друга спирка, за да се опита да ни хване в крачка. Може би е обикаляла около „Тайм-Лайф“ и е чакала да приключим. А после, когато отидохме на спирката, тя се е скрила на платформата, докато не е била сигурна, че гледам.

— Но защо не те нападна на спирката? Защо само е решила да те плаши от другия край на платформата? От това, което съм чувал, Алисън е доста по-жестока от това.

— Защото не иска да привлича внимание към себе си. Полицията мисли, че е мъртва — тя не иска никой друг да научава, че е жива. Предполагам, че има план да ми изкара ангелите и да ме предизвика да се опитам да я разкрия. — Спенсър отметна бретона от очите си. — Али го е правила с всички ни — появявала се е просто така, само за да ни покаже, че все още е наблизо. Е, с изключение на Емили — нея наистина я нарани. И уби приятелката й.

Грег зяпна изненадано.

— Така ли?

— Всъщност не знаем със сигурност — отстъпи Спенсър. — Джордан беше в затвора. Но това не може да е просто съвпадение. — Тя сведе поглед, осъзнавайки, че тази част от разказа й звучи налудничаво. Може би не трябваше да я споменава.

Грег завъртя между пръстите си малката лъжичка за кафе.

— Защо не кажете на полицията? — попита той.

Тя сви рамене.

— Ченгетата мислят, че е мъртва. И само аз я видях в Ню Йорк.

— Е, в метрото сигурно има камери. Или на станцията.

Спенсър си беше мислила и за това.

— Сигурно. Но, за да се прегледат, е нужно разрешение от полицията. А както вече казах, според тях тя не е жива. — По същата причина не можеха да отидат в затвора, където беше Джордан, и да поискат записите от охранителните камери. Освен това Али беше твърде умна, за да позволи да я заснемат. Но дали това означаваше, че ще се скрие и от камерите, които бяха монтирали около старата къща?

— Ченгетата са задници — рече гневно Грег.

— Да. — Спенсър се престори, че маха някакво конче от тениската си.

— Е, аз ти вярвам.

Той улови ръката й и Спенсър вдигна глава. Буца се затъкна в гърлото й. Толкова беше хубаво да чуе тези думи от някого.

— Благодаря — рече тихо тя. — Радвам се да го чуя.

Грег поклати глава.

— Ужасно е да знаеш, че няма към кого да се обърнеш и няма кой да те изслуша. Но аз винаги ще слушам. Винаги можеш да говориш с мен. Какъв е планът ви?

— Нямаме план — отвърна автоматично Спенсър. В никакъв случай нямаше да му разкаже за охранителните камери, разположени около старата къща. Но гласът му беше толкова нежен, че на очите й избиха сълзи. — Но ти благодаря. Затова… че си тук.

— Няма за какво.

Двамата се спогледаха многозначително. Грег се премести на съседния стол и устните му леко докоснаха нейните. Ароматът на кафе и тихата френска музика изчезнаха и единственото, което Спенсър усещаше, бяха меките му устни. Главата й пулсираше от удоволствие. Тя придърпа Грег към себе си и твърдите му, силни гърди се притиснаха към нейните. Усещаше бицепсите му под тениската. Дори тялото й се чувстваше в безопасност. Той наистина щеше да я защити. И може би, за разлика от останалите момчета, които познаваше, нямаше да избяга, когато нещата станеха по-страшни.

Двамата се отдръпнаха един от друг и се усмихнаха. Спенсър потърси някакви мили и остроумни думи, които да каже, но после просто избъбри:

— Ще дойдеш ли на едно събиране в Роузууд с мен?

Грег изглеждаше поласкан.

— За мен ще бъде чест. За кога става дума?

— Утре. — Спенсър се намръщи извинително. — Съжалявам, че те каня толкова късно, но ще съм изключително щастлива, ако успееш да дойдеш. Това е благотворително парти за събиране на средства за непривилегированите и проблемни младежи в Роузууд. Очевидно аз съм почетният им гост — може би защото съм толкова проблемна. — Тя потрепна.

— Уф — каза Грег. — Е, в моята книга ти винаги ще си почетния гост.

Спенсър се накани да го смушка игриво, но в този миг телефонът й изжужа. Тя погледна към отворената си чанта. „НОВ ИМЕЙЛ ОТ ДОМИНИКФИЛИ“.

Момичето изпъшка. Какво искаше пък сега? Тя знаеше, че не трябва да му обръща внимание, но все още не можеше да забрави за присъствието му в Ню Йорк. Особено думите му, когато излизаше от залата: Дано си доволна, малка лъжкиньо.

— Извини ме — каза тя на Грег и извади телефона си. Бавно натисна бутона и прочете съобщението. Лицето й посърна.

— Какво има? — попита Грег.

Спенсър преглътна тежко.

— Нов имейл от Доминик.

— Онова момче, което се заяде с теб?

Тя кимна и му показа телефона си. Веждите на Грег се сбърчиха, докато гледаше екрана.

— Можеш да избягаш във Филаделфия — прочете той на глас, — но не можеш да се скриеш от факта, че си измамница. — Младежът стисна зъби. — Как е разбрал, че си във Филаделфия?

Спенсър потърка лицето си с длани.

— Не знам — отвърна тя с разтреперан глас. Погледна през прозореца, очаквайки да го види от другата страна на улицата. Но единствените посетители в парка бяха гълъбите. — Може би ме следи.

— Но… защо?

Внезапно я връхлетя ужасяваща мисъл. Тя се обърна към Грег.

— Чувал ли си за Котетата на Али?

Грег се намръщи.

— Онзи фен клуб на Али?

— Да. Не ми се вярваше, че са опасни, но кой знае? Може би Доминик е един от тях. — Спенсър беше пренебрегвала теорията на Емили, докато не препрочете отново онази публикация. Човекът, който беше казал, че мразят всички врагове на Али, наистина звучеше доста разпалено. В света беше пълно с луди хора — и Доминик като че ли беше един от тях.

— Значи е решил да те преследва? — Грег я погледна скептично.

— Не знам. — Направо й се плачеше. Тя примигна няколко пъти, опитвайки се да прогони от съзнанието си намръщения образ на Доминик.

Грег обхвана ръцете й в своите.

— Аз знам, Спенсър. — После я прегърна през раменете и я придърпа към себе си. — Няма да позволя на никой да те нарани — каза той с топъл, тих глас.

Спенсър зарови лице в гърдите му и го притисна силно към себе си, пожелавайки си никога да не го пуска.

20.

На самото дъно

Сънят на Емили беше прекъснат от някакво далечно, приглушено почукване. Тя отвори едното си око, после другото и накрая се огледа. Над главата й висяха закачалки с дрехи. До носа й лежеше една мръсна маратонка. Беше заспала в гардероба си. Отново.

Тя се надигна и отвори вратата с ритник. Слънцето грееше през прозореца, осветявайки спретнато подреденото й легло. Почукването се разнесе отново. Пред вратата й имаше някой.

— Емили? — разнесе се гласът на майка й. — Някой е дошъл да те види.

Момичето огледа стаята, забеляза купчината одеяла в гардероба, снимката на Джордан на леглото и екраните на лаптопа й, които показваха видео от охранителните камери — не беше неин ред да дежури, но някак си се чувстваше по-спокойна, ако непрекъснато ги държеше включени. Емили бързо пъхна снимката на Джордан под матрака, затвори капака на лаптопа, отиде до вратата и леко я открехна.

Госпожа Фийлдс държеше някаква кутия в ръце и на лицето й бе изписано обезпокоено изражение.

— Получи се нещо от поправителния център „Ълстър“.

Ледени тръпки преминаха през тялото на Емили.

— Благодаря — отвърна бързо тя, грабна кутията и понечи да затвори вратата.

Майка й бързо пъхна крак в процепа.

— Не получи ли наскоро и писмо оттам? — попита тя с дрезгав глас. — Да не би… да познаваш някого там?

Емили притисна кутията към гърдите си. На капака й с големи букви пишеше: „ЕМИЛИ ФИЙЛДС“.

— Не — промърмори тя. Все пак наистина беше така.

— Тогава защо някой от затвора ти праща разни неща?

Ето затова Емили не казваше нищо на майка си. Разбира се, че копнееше да й обясни, че любовта на живота й е мъртва… и че Али го беше направила… и че се чувства така, сякаш пропада в дълбока, тъмна дупка, от която никога няма да може да излезе. Но майка й нямаше да чуе нито една дума, с изключение на това, че Емили е обичала някой, който лежи в затвора. Нямаше да приеме добрите качества на Джордан, нито факта, че скоро щеше да излезе оттам. Защо изобщо да си прави труда да й обяснява?

Емили се обърна и олюлявайки се се приближи до леглото си.

— Много съм изморена.

Надяваше се, че майка й ще приеме думите й като намек, че иска да остане сама, но госпожа Фийлдс остана на прага. Миг по-късно Емили чу подсмърчане и се обърна. Лицето, на госпожа Фийлдс беше почервеняло, а очите й бяха пълни със сълзи.

— Какво не е наред, скъпа? — попита умоляващо тя. — Моля те, кажи ми.

— Нищо — изстена Емили. Искаше й се да изкрещи: Махай се, за да мога да отворя кутията.

Но госпожа Фийлдс не помръдваше от мястото си. Погледът й се плъзна към синините на шията на Емили.

— Обясни ми откъде са се появили тези — рече настоятелно тя, като в гласа й се промъкнаха гневни нотки. Емили знаеше, че гневният й тон означава, че тя наистина е уплашена. — В противен случай ще си помисля, че някой те е наранил.

Емили сви ръцете си в юмруци.

— Сама си го причиних — изтърси тя, преди да се усети.

Майка й се ококори.

— Умишлено си се наранила? Защо?

— Няма значение! — изрева Емили. Тя се върна решително до вратата и я затвори със сила. — Добре съм, мамо! Просто имам нужда да бъда сама!

Тя завъртя ключа в бравата и зачака. Чуваше дишането на майка си, която стоеше отвън, подсмърчането й, шумоленето на дрехите. Накрая, без да каже нито дума, госпожа Фийлдс се обърна и се отдалечи по коридора. Емили се ослушваше, докато майка й слезе надолу по стълбите. Чу подрънкването на ключове и трополенето на гаражната врата, която се отваряше. Къде отиваше майка й? Емили не беше сигурна, дали госпожа Фийлдс изобщо бе излизала от къщата след сърдечния пристъп. Може би това беше добре. Тя бе помолила за малко усамотение и сега го получаваше.

Емили погледна към кутията, после бръкна под матрака и извади снимката на Джордан, която беше скрила. Джордан й се усмихна щастливо, в пълно неведение за бъдещето, което я очакваше. Емили гледаше снимката, докато тя не се размаза пред очите й, опитвайки се да си представи, че Джордан е още жива. Но когато затвори очи, си представи единствено тялото й, изпънато върху твърдата маса в моргата. Мъртва.

Емили бавно отвори кутията. Най-отгоре лежеше малка бележка, написана на машина. Момичето я вдигна и я приближи към очите си. Вещи на Джордан Ричардс — пишеше на нея. — Да се доставят на Емили Фийлдс.

Топка заседна в гърлото й и тя затвори кутията. Това сигурно са били вещите, които Джордан е носила със себе си при ареста й. И беше поискала Емили да ги получи, а не родителите й. Какво ли имаше вътре? Часовник, може би. Обеци. Лични вещи, предмети, чийто вид Емили едва ли щеше да успее да понесе точно сега. Или когато и да било.

Имаше нужда от шум, новини, нещо. Момичето слезе по стълбите, носейки със себе си телефона и лаптопа. Къщата беше тиха, телевизорът в дневната не работеше, чиниите от закуската бяха подредени спретнато на сушилника. На масата в кухнята имаше чиния, пълна със сладки от местната пекарна; това сигурно бе намек, че Емили трябва да хапне нещо. Но тя не можеше да си представи, че ще сложи нещо в устата си, ще го сдъвче и глътне, ще се почувства нахранена. Не беше сигурна, че изобщо някога ще може да яде каквото и да било.

Рекламите по телевизията бяха свършили и отново бяха започнали новини.

— Имаме ново развитие по случая със смущаващото убийство в затвора на младата жена, известна като Модния крадец — тъкмо казваше водещата, безлична блондинка с шалче на врата.

Емили рязко вдигна глава. Като че ли новинарите нарочно говореха това, само за да я измъчват. На екрана се появи снимка на Джордан на някакъв кей, дългата й коса се развяваше на вятъра, на лицето й грееше широка, блестяща усмивка. Изглеждаше толкова жива. Толкова бликаща от енергия. Емили се приближи като зомбирана до телевизора и докосна бузата на Джордан.

— Нападателката се казва Робин Кук, която е излежавала присъда за нападение и побой. Госпожица Кук е изчезнала от килията преди няколко дни. Жителите на Ълстър Каунти са предупредени да се оглеждат за нея — тя може да е опасна.

Появи се снимка на убийцата, първата, която Емили виждаше — тя потърси в Гугъл информация за Робин Кук, но не беше открила нищо. Момичето впи мрачен поглед в нея, след което отстъпи назад. Тя познаваше това лице. Това бе едрата червенокоса девойка, която бе видяла в стаята за срещи в деня, когато бе посетила Джордан. Същата, която я бе огледала от глава до пети, сякаш я оценяваше.

Това ли беше убийцата на Джордан? Те двете дори не бяха разменили погледи. Между тях не се усещаше никаква враждебност.

Тогава Емили се сети за посетителката на Робин Кук. Беше някакво момиче с качулка, нали? Емили не можеше да си я спомни съвсем; при пристигането й, момичето бързо бе напуснало стаята. Като че ли Емили го беше изплашила.

Ами ако тази посетителка е била Али?

Мислите на Емили се завихриха в главата й. Възможно ли беше това? Може би Али познаваше това момиче. Може би двете се бяха срещнали онази сутрин, за да планират убийството на Джордан. Може би Хана и останалите бяха прави: Али не се беше промъкнала в затвора и не беше убила Джордан. Беше накарала някой друг да го направи — и след това вероятно беше помогнала на този някой да избяга от затвора.

Робин беше Коте на Али.

Емили опря ръце на масата и изпищя. Звукът отекна в стаята… но тя не изпита никакво облекчение. Имаше усещането, че хиляди мравки пъплеха по кожата й. В гърдите й се събуди някакво грубо, опасно чувство, което не й бе познато, но тя веднага се вкопчи в него. Това беше. Последната сламка. Тя се изправи и грабна ключовете за колата. Време беше да направи нещо.

Щеше да отиде в онази къща. Щеше да намери Али, каквото и да й струваше това.

Час по-късно Емили седеше в колата си, а пръстите й стискаха и отпускаха гуменото облекло на волана като топка. Дървета, хълмове, открити пространства и хамбари прелитаха покрай нея, но тя не спря, за да се наслади на пейзажа. А телефонът й, който лежеше на пасажерската седалка, не спираше да жужи.

Звъняха приятелките й. Може би те също бяха гледали материала за Джордан и Робин по новините. Но Емили не отговори на обажданията им — в никакъв случай не можеше да им каже, че отива сама в Ашлънд. Те и без това вече се притесняваха за нея. Когато видя лицето на Робин — и разбра, че е седяла до нея в деня, когато Джордан бе умряла, и че Емили е можела да я спре по някакъв начин — нещо в нея се промени. Сега единствената мисъл, която се въртеше в съзнанието й, бе как сграбчва Али и стиска здраво шията й с двете си ръце. Силно, още по-силно, докато тя спира да диша. Представи си как очите на Али изпъкват, устата й се отваря, за да поеме въздух, но не успява. Накрая се обръща към Емили, молейки за пощада.

И щеше ли Емили да спре? Не, нямаше. Поне не във фантазиите си. Нито се срамуваше от чувствата си. Имаше усещането, че е преминала през някаква граница, от която няма връщане.

Тя зави към червената пощенска кутия с надпис Максуел и продължи по стръмната алея. Къщата се издигаше висока и горда, а табелата с надпис „ЗА ПРОДАН“ сега бе забита в предния двор. Емили паркира колата под един от високите смърчове, слезе от нея и грабна металната бейзболна бухалка от задната седалка; това бе единственото оръжие, което успя да намери в дома си. След това се огледа. Листата шумоляха игриво на клоните. Някъде излая куче. Тук беше толкова тихо. Толкова спокойно.

И толкова ужасно.

Емили забърза към старата малка къща. Адреналинът бушуваше в кръвта й. Тя се приближи до прозорците и надникна вътре. Стаята беше тъмна. Но Али трябваше да е тук. Емили не можеше да приеме друго.

Главата й бучеше. Когато отвори вратата с ритник, тя имаше усещането, че не го прави нейното тяло, а нечие друго — на някой, който е силен и смел. Вратата се отвори и тя пристъпи в празната стая с пламнали ноздри и вдигната бухалка. В стаята все още миришеше противно на ванилов сапун. Емили не искаше повече никога в живота си да помирисва ванилия.

— Али! — изкрещя тя, промъквайки се в стаята като котка. Представи си гласа си, уловен от охранителните камери. Но това нямаше никакво значение: сега беше нейната смяна. Никой друг не гледаше. — Али? Къде си? — изръмжа тя.

Емили спря и се ослуша. Нищо. Но единственото, което можеше да си представи, бе как Али се крие в някой гардероб, притиснала длан към устата си, за да не се изхили. Може би Робин беше с нея — може би се кискаха заедно. Емили обърна глава към втората стая на първия етаж. Същото празно бюро, същия влудяващо прашен под. Тя отвори вратата на тоалетната, после я затвори с трясък. Нищо, нищо, нищо.

После изтича нагоре по стълбите и огледа двете малки стаи. Тъмни, пълни с паяжини. Почти можеше да чуе кискането на Али.

— Али! — изпищя Емили и се завъртя; пулсът й отекваше силно и бързо в ушите й. — Знам, че си наблизо! И знам какво направи на Джордан! Знам, че си била ти!

Но не получи никакъв отговор. Винаги ставаше така — Али винаги им отнемаше нещо и те никога не успяваха да намерят начин да си го върнат. Колко бе изгубила Емили от началото на този тормоз? Колко неща бе съсипала Али? Как успяваше винаги да се измъкне? Как може една такава болна, черна, презряна душа да продължи да съществува?

Емили усещаше как напрежението се натрупва в нея. Нададе пронизителен вой и заслиза по стълбите; погледът й се замъгли. Първо изтича към чекмеджето в импровизираната кухня и го отвори. С невероятно задоволство го запрати на пода и го удари с бейзболната бухалка. След това отвори шкафа и с пъхтене изкърти вратите от ръждясалите му панти.

Използва бухалката, за да разбие вазата в кухнята. След това се нахвърли върху дървения парапет. Изтръгна единствения корниз със завеси от стената, запрати го на пода и го стъпка.

В къщата нямаше много за чупене, но тя унищожи всичко, до което се добра. Когато приключи, застана в центъра на стаята, дишайки тежко. Пот се стичаше по лицето й. Под ноктите й се беше събрала мръсотия, а ръцете и краката й бяха окървавени от счупеното стъкло. Тя усещаше набитите в дланите й тресчици. Огледа се; все още усещаше присъствието на Али.

— Как го направи? — прошепна тя към тавана. — Защо ми причини това?

Глупав въпрос, защото Емили вече знаеше отговора. Тялото й се разтърси от ридания.

— Никога няма да те обичам! — изпищя тя в празната стая. — Никога! И ще те убия! Ще си платиш за това!

Думите отекнаха в стаята, сурови и истински. Бухалката се изплъзна от потните й ръце. Внезапно Емили се ужаси от онова, което беше казала. Искаше го… и знаеше, че е способна да го извърши. Но не можеше да повярва, че се е превърнала в такъв човек.

Тогава огледа потрошената стая с нови очи. Какво беше направила? Приятелките й щяха да го видят при следващите си смени. Щяха да си помислят, че това е някаква улика… и Емили трябваше да им разкаже истината. Ами ако някой от семейство Максуел или агенцията решеше да огледа мястото? И откриеше това?

Тя скочи на крака, избърса окървавените си ръце в дънките и бързо събра всички чекмеджета и вратички, поставяйки ги по местата им, доколкото успя. След това събра с ръце стъклата на купчина. Как можа да произнесе на глас, че ще убие някого? Как бе успяла Али да я докара до това състояние? Внезапно Емили се зачуди дали Али не успява да изпълни плана си. Беше превърнала Емили в откачалка. Беше я променила от милото, чувствително, предпазливо момиче, каквото беше някога, в някой точно като нея.

По някое време следобед тя бе успяла да почисти всичко и излезе от къщата потна, окървавена и изтощена. Затътри се до колата си и се тръсна на седалката, без да обръща внимание на кръвта, която оставяше по волана. Загледа се безизразно през стъклото, без да знае какво да прави. Чувстваше се изцедена, използвана, свършена. Чувстваше се готова да развее белия флаг.

— Предавам се, Али — каза тя с равен глас, докато караше по алеята към главната улица. — Ти спечели.

И това също прозвуча ужасно, произнесено на глас.

21.

Ще ти бъда най-добрата приятелка…

— И затова повече няма да бъдем приятелки, Хана Мерин — каза сурово Хана, без да сваля очи от Хейли под ярките прожектори. Перуката я гъделичкаше, но тя устоя на порива да се почеше. — Защото си луда. И си лъжкиня. И има неща, които едно момиче не може да понесе.

А Хейли, вместо да изглежда шокирана, както бе написано в сценария, просто се взираше със замаян, почти сънлив поглед в стената. Миг по-късно се сепна.

— Но, Наоми — проплака тя. — Ти не знаеш цялата история.

— Стоп! — извика Ханк. — Светлината не става.

Звънецът иззвъня. Актьорите се пръснаха и Хейли се отпусна доволно върху тръстиковия диван.

— Ох, господи — промърмори тя, скривайки очите си с ръка. — Направо съм като мъртва.

— Снощи до късно? — попита предпазливо Хана. Хейли наистина изглеждаше изтощена. Въпреки часовете, прекарани във фризиране и гримиране, косата й изглеждаше увиснала, а лицето й бе бледо и подпухнало. Дори когато се усмихваше, тя изглеждаше ядосана, сякаш всеки момент щеше да си изпусне нервите.

— Да, но супер яко. — Хейли отдръпна ръка от очите си и погледна към Хана. — Щях да поканя и теб, но ти така и не ми отговори на есемеса.

Гласът й звучеше обидено. Хана внезапно си спомни есемеса на Хейли: „Можеш ли да говориш?“. Беше го получила точно когато завиваше към паркинга на „Търки Хил“ предишния ден. Беше забравила да й се обади, макар че може би така беше по-добре. Точно сега последното нещо, от което се нуждаеше, бяха нови неприятности. Всеки път, когато разговаряше с Майк по телефона, пред очите й се появяваше онази ужасна снимка, на която тя се целуваше с Джаред.

Ханк оправи осветлението и отново се скри зад стената.

— Този път искам да отговориш по-бързо, Хейли — извика той. — Изпускаш времето за репликата си.

Хейли завъртя очи.

— Той пък какво знае? — промърмори тихо тя. — Аз съм участвала в дванайсет успешни кинопродукции и два хитови телевизионни сериала.

Хана опря език в бузата си. Колко дълго ще трябва да гледа как Хейли осакатява ролята й? Не каза нищо, докато се връщаше обратно на мястото си.

Ханк извика начало и те отново започнаха сцената. Този път Хейли не само закъсня, но и напълно обърка репликите си или ги произнесе без капчица чувство. Ханк отново ги накара да спрат. Хейли пак се тръсна на дивана.

— Колко време ще продължи това?

Ханк излезе иззад стената, отиде направо при Хейли и се надвеси над нея.

— Какво правиш? — попита настоятелно той.

Хейли присви очи.

— А?

— Закъсня с репликата си. — Ханк сложи ръце на хълбоците си. — Отново. И почти не мога да разбера какво говориш. Няма никаква флексия. И очите ти са абсолютно безизразни.

Дениъл, асистентът на Ханк, дотича до него със сценария. Хана леко се отдръпна — той продължаваше да я плаши — но младежът не й обърна никакво внимание. Дългият му пръст се плъзна по страницата, намирайки репликата.

— Трябваше да кажеш, „Наоми, трябва да знаеш нещо“, а не просто „Хей, Наоми“.

Хейли направи физиономия.

— И какво?

Ханк погледна към оператора.

— Добре, ще трябва да повторим. Отново. — Той завъртя очи и тръгна към стола си, мърморейки си нещо под носа. Прозвуча като: „И този път, Хейли, се постарай да не показваш на целия свят, че имаш махмурлук“.

Хейли се изправи.

— Моля?

Ханк продължи да върви, без да спира да мърмори.

— Хей! — извика Хейли след него. — Зададох ти въпрос!

Ханк отново не отговори.

— Мога ли да ти напомня, че аз съм звездата тук? — изкрещя тя. — А ти си просто един дебел, съсипан режисьор.

Думите й отекнаха в залата. Хана ахна. Беше сигурна, че същото са направили и всички останали на снимачната площадка.

Ханк се обърна; очите му пламтяха.

— Прекаляваш, Хейли.

Хейли вирна брадичката си.

— Това получаваш, когато говориш зад гърба ми.

Ханк стисна зъби.

— Може би си си го заслужила. Изобщо не мислиш за филма. Поведението ти е неприемливо. Винаги закъсняваш, винаги имаш махмурлук и ужасната ти игра сваля качеството на цялата продукция.

Гласът му кънтеше под високия таван на залата и когато приключи, настъпи мъртва тишина. Хейли примигна така, сякаш Ханк я беше ударил в корема. Отвори уста, за да каже нещо, но после бързо я затвори и големите й сини очи се напълниха със сълзи.

Стомахът на Хана се бунтуваше. Тя се надяваше Ханк най-после да смъмри Хейли, но не й беше приятно да бъде свидетел на това. Пред всички. Колко унизително.

Ханк въздъхна тежко, затвори очи, и като че ли се съсредоточи.

— Или ще се стегнеш и ще ме слушаш какво ти приказвам, или се махаш — изрече той с по-спокоен глас. — Разбираш ли какво ти говоря?

Хейли леко се извърна настрани.

— Не можеш да ме уволниш.

— Хейли… — изрече предупредително Ханк.

Хейли рязко извърна глава и го прекъсна:

— Защото аз напускам.

След това се врътна, избута Дениъл настрани и се втурна към гримьорната, затръшвайки зад себе си вратата с такава сила, че някои от лампите на тавана се разклатиха. След секунди Хана я чу да разговаря с някого по телефона — с агента си, може би. Гласът й беше бесен.

Хана се осмели да огледа хората на снимачната площадка. Всички актьори стояха като вцепенени, със странни изражения на лицата. Операторът стискаше камерата със зяпнала уста. Асистентите се сбутаха, а един от служителите на кетъринг компанията вече беше извадил телефона си.

Внезапно в стаята стана ужасно горещо. Хана се обърна и се затича към изхода; имаше нужда от малко въздух. Излезе на същата алея, която я беше уплашила предишния ден, но сега изглеждаше ясна, спокойна и абсолютно незаплашителна. Тя погледна към асфалта. Написаното с тебешир послание го нямаше.

— Опа — разнесе се нечий глас. Хана се обърна. Джаред излезе на рампата и застана до нея.

Хана кимна, махвайки с ръка към сградата.

— Може би трябва да отида в съблекалнята на Хейли, за да видя, дали е добре?

Джаред поклати глава.

— Остави я да се поуспокои. Обади й се утре. — Той прокара пръсти през гъстата си коса. — Гадна работа, обаче. Сега ще се налага да търсят набързо заместничка.

Хана премлясна. Не се беше замисляла за това.

— Според теб кого ще вземат?

— Не знам, но дано да е някой много по-добър.

Мислите препускаха в главата й. Може пък да е за добро. Поне щяха да я изиграят както трябва. Никой нямаше да й се присмива, след като филмът излезе по кината. А Хейли щеше да си намери нещо друго, нали? Тя е голяма звезда. Агентът й сигурно вече беше уредил следващия филм.

— Като например Люси Хейл? — предположи тя, внезапно въодушевена. — Или онази сладурана от сериала „Нетфликс“?

— Всъщност смятам, че ти трябва да се пробваш.

Хана примигна изненадано. Джаред я гледаше с напълно сериозно изражение.

— Моля? — избъбри тя.

Джаред се плъзна към нея.

— Сериозно говоря — промърмори той. — Ти си добра — много добра. Ханк не спира да говори за теб. А и двамата знаем, че ти ще си много по-добра Хана Мерин от Хейли…

Той се усмихна и повдигна вежди. Хана наведе очи, чувствайки вина заради онова, което му беше казала за изпълнението на Хейли — и за целувката.

Но това си беше чистата истина. Ханк не спираше да я хвали след всяка следваща сцена. Вярно, че ролята на Хана беше по-трудна от тази на Наоми, но Хана щеше да се справи. Пък и защо да наемат друга актриса, след като самата Хана си беше тук, готова да започне?

А беше ли готова? Можеше ли да поиска ролята? Тя се сети за нещо, което Хейли беше казала в Ню Йорк: Никога не изпускай възможностите. Не се знае докъде ще те отведат.

Джаред пристъпи от крак на крак. Когато Хана вдигна поглед, той внезапно се беше озовал твърде близо и на устните му играеше лека усмивка, сякаш знаеше за какво си мисли тя.

— Говори с Ханк — настоя той. — Най-лошото, което може да стане, е той да каже „не“. — После я потупа по ръката, обърна се на пети и тръгна към снимачната площадка.

22.

Една обиколка и едно А.

Четвъртък вечерта Ариа стоеше на стълбището на Музея по изкуствата във Филаделфия под лъчите на залязващото слънце. Въпреки че музеят скоро щеше да затвори, посетителите все още се мотаеха наоколо, купуваха си претцели от спряната в подножието на стълбището количка, тичаха нагоре-надолу като Силвестър Сталоун в „Роки“ или слушаха един саксофонист, който изпълняваше „Let It Be“ на Бийтълс.

До тротоара спря неоновозелена кола с надпис „ТАКСИ ФИЛАДЕЛФИЯ“ и от нея слезе Харисън, облечен с прилепнали дънки и карирана риза. Щом зърна Ариа, лицето му грейна. Ариа му махна щастливо.

— Здрасти! — извика той, докато се изкачваше по стълбите. Наведе се към нея и я прегърна. Ариа въздъхна щастливо, вдъхвайки миризмата на сандалово дърво от якето му.

— Готова ли си? — попита той, след като се отдръпна от нея.

Ариа наведе глава срамежливо.

— Частна обиколка на музея? Разбира се, че съм готова.

— Това е най-малкото, което мога да направя — отвърна сериозно Харисън.

Сутринта й беше изпратил есемес, в който й разказа за множеството коментари, които беше получила статията му, макар че самата тя се притесняваше да ги прочете. Освен това додаде, че се е сдобил с още няколко рекламодатели и са го поканили като „експерт“ в една ретроспектива на арт-сцената, която „Ню Йорк Таймс“ пишеше за неделното си издание. С това темпо, бе добавил той, скоро щеше да печели пари от блога и можеше да се откаже от почасовата си работа като барман.

Той посегна към ръката й и се вгледа отблизо в очите й, а Ариа издържа погледа му. Не искаше да прибързва с Харисън, но винаги, когато я поглеждаше така, тя имаше усещането, че цял табун коне препускат в гърдите й. Което й харесваше, особено след като беше видяла Ноъл и Скарлет в „Бест Бай“.

Не че това я притесняваше особено вече.

Двамата тръгнаха по стълбите към музея. Всички останали посетители излизаха навън.

— Как успя да уредиш обиколка след работно време? — попита Ариа.

Харисън се усмихна.

— Ползите от това да имаш дори най-малките връзки. Много арт критици посещават музеите след работно време — така наистина могат да огледат творбите, без да се блъскат в туристите. Нужно е само едно телефонно обаждане — и споменаването на твоето име.

Ариа ахна. Името й имаше влияние?

Харисън отвори вратата и я задържа за нея.

— Но всъщност аз се. Надявах ти да ме разведеш наоколо. Арт музеят във Филаделфия през очите на Ариа Монтгомъри.

Ариа леко наклони глава.

— За мен ще бъде чест, господин Суперблогър.

Те влязоха във фоайето, което Ариа познаваше като дланта си. Беше й много странно да вижда музея толкова празен, без тълпите туристи и деца, които тичаха от залите с брони и оръжия към магазина на подаръци. Над главите им отекна ехо и се чу силно издрънчаване. Ариа се огледа нервно. Мисълта да е тук напълно сама не й харесваше особено.

Но тогава иззад ъгъла се появи един охранител. Някакво момиче излезе от гардеробната, увито в якето си. Ариа си отдъхна.

Двамата с Харисън минаха покрай една маса с брошури за предстоящи събития и голямо бюро, на което предлагаха възможности за абонамент. В този миг Ариа усети лека болка в гърдите. Двамата с Ноъл бяха дошли в музея преди няколко месеца; стояха точно пред това бюро и спореха какво да разглеждат. Ноъл, разбира се, предпочиташе древните брадви и мечове, но Ариа настоя първо да видят новата изложба на детски дрехи от осемнайсети век. Накрая стана по нейната.

Тя потрепна. Винаги ли се държи толкова нахакано? Затова ли Ноъл не искаше да я вижда повече? Може би беше премислил различията между тях и беше установил, че нямат много общо. Сигурно беше така, защото предишната вечер, когато беше прегледала тайно профила на Скарлет във Фейсбук — момичето просто си го просеше, след като й беше казало фамилията си — тя бе открила, че новата приятелка на Ноъл бе посещавала някакво скъпо частно училище в Девън, падаше си по конете, беше капитан на мажоретките и почти сигурно нямаше никаква представа каква е разликата между Кандински[2] и Ротко[3]. С две думи, пълна противоположност на Ариа.

Тя се сепна. Тези неща не те интересуват. Все пак беше дошла тук с момче. Беше продължила напред, също като Ноъл.

До тях се приближи някаква доцентка с широка усмивка на лицето.

— Господин Милър! Госпожице Монтгомъри! Радвам се да ви видя. Аз съм Ейми и се радвам, че успяхте да дойдете. — Тя забоде на блузите им малки значки с логото на музея. — Искате ли екскурзовод?

— Не, ще се справим сами — настоя Ариа.

Ейми обяви, че ще дойде по-късно и се отдалечи.

— Хайде — каза Ариа на Харисън и тръгна нагоре по стъпалата, внезапно изпълнена със самоувереност. — Нашата обиколка започва.

Тя го поведе към любимата си част от музея, крилото за съвременно изкуство. Залите бяха празни, а на входа седеше само един пазач, който ровеше из телефона си. Ариа и Харисън първо се разходиха, разглеждайки мълчаливо картините. След това Ариа започна да му показва любимите си творби. Посочи „Прозорец в три части“ на Робер Делоне, шедьовър на кубизма, който представляваше изглед към Айфеловата кула през прозореца.

— Иска ми се да можех да рисувам така — въздъхна тя. — Толкова е емоционално.

След това премина към друга кубистка творба, „Гола жена, която слиза по стълба“ на Марсел Дюшан, след това показа няколко графични композиции на Жан Елион.

— Незнайно защо тези винаги са ме привличали — каза тя.

— Хм — рече Харисън, подпрял с ръка брадичката си.

Ариа преглътна с усилие, изпълнена внезапно с несигурност. Спомни си колко образован е Харисън. Дали изборът й не беше лош? Прозаичен?

— Искам да кажа, че тук сигурно има по-добри примери за периода или за точно това движение — изрече бързо тя. — Не съм учила история на изкуството.

Харисън я погледна.

— Изкуството е субективно. Знаеш го. Харесваш онова, което ти харесва. — Той стисна ръката й. — Знаеш ли, точно това те прави уникална. Ти си толкова… скромна. По цял ден си имам работа с обсебени от личността си художници — и ти си наистина освежаваща. Различна си и от обикновените гимназисти. Толкова си зряла.

Ариа се изчерви.

— Ами, благодаря. — Тя не беше свикнала да получава толкова много комплименти.

След това тръгна към една зала, пълна със скулптури; токчетата й шумно потракваха по мраморния под.

— Обичах да идвам тук като по-малка, в четвърти и пети клас, и седях с часове — промърмори тя. — А като пораснах, в прогимназията, идвахме групово от училище. Исках отново да видя картините — те ми бяха като приятели. Но истинската ми приятелка, момичето, с което ги разглеждахме, искаше да се върне на стълбището, за да флиртува с някакви момчета от Пен. Бях доста разочарована.

Изпълни я горчивина. Беше разказала историята, без въобще да се замисли, че тази приятелка беше Али. Не лудата Али, но Кортни беше луда — и нахална — по свой си начин.

Харисън цъкна с език.

— И аз обичах да мисля за картините като за мои приятели. Никога не бях срещал човек, който да си мисли същото.

Ариа примигна.

— Като че ли имаме доста общи странни неща.

— Доста готини неща. — Харисън пристъпи към нея.

Сърцето на Ариа се разтуптя, когато той я погледна многозначително. Ето затова я привличаше толкова. Защото двамата се разбираха отлично.

Той се приближи още повече, докато гърдите им почти се докосваха. Ариа затаи дъх, знаейки какво следва. Когато той се наведе да я целуне, тя затвори очи.

— Може ли? — чу тя тихия му шепот и усети сладкия му дъх на бузата си. Кимна и почувства устните му. Те бяха твърди и имаха плодов вкус. Усещаше твърдата му челюст с набола брада. Чувството беше някак чуждо: Ноъл винаги бе гладко избръснат. Тя внимателно изследва кожата му, без да е сигурна дали й харесва или не.

Охраната в ъгъла се изкашля шумно. Ариа се изкиска и се отдръпна, а очите на Харисън се ококориха виновно. Но след това той плъзна ръката си в нейната. Ариа я стисна, изпитвайки странно чувство в гърдите си. Може би беше въодушевление. Може би неувереност. Не беше ли странно, че си мислеше за Ноъл по време на целувката им? Защо просто не можеше да го забрави?

Ариа се отдръпна и погледна Харисън.

— Ще дойдеш ли с мен утре на парти в Роузууд? — изтърси тя. — Благотворителен бал с много добра кауза. Не ти обещавам, че ще е забавно, но двамата можем да се постараем да го направим такова.

Ариа осъзна, че това й е нужно. Колкото повече излизаше с Харисън, толкова повече щеше да го хареса — и толкова по-малко щеше да мисли за Ноъл.

Харисън се усмихна.

— Всичко, в което участваш, Ариа, със сигурност е забавно. Разбира се, че ще дойда.

Ариа се накани да го прегърне, но се разнесоха нечии стъпки. Тя се обърна тъкмо навреме, за да види скриващата се зад ъгъла сянка. Тя се намръщи и погледна към Харисън.

— Чу ли това?

Той наведе глава.

— Кое?

Ариа отиде до вратата. Охраната липсваше: възможно ли е да е бил пазачът? Тишината отекваше в ушите й, по-силно от който и да е звук. Ослуша се внимателно за други шумове и тогава чу нещо друго. Съвсем тихо, леко кискане. Ръцете й настръхнаха.

В коридора нямаше никой. Ариа отиде в следващата стая, дълго, тясно помещение, пълно с огромни платна. След това отново чу стъпките.

— Това — рече настоятелно тя. — Тези стъпки.

Този път те се разнесоха откъм главния коридор. Ариа се обърна и ги последва с разтуптяно сърце.

— Ариа? — извика Харисън зад гърба й, докато тя завиваше към главния коридор. Той беше празен. Момичето се огледа. Когато свиваше наляво, едва не се сблъска и някой, който излизаше от другото крило. Тя отскочи назад и изпищя. Но това беше просто Ейми, която носеше картонен поднос с чаши кафе.

— Извинете! — извика тя, отстъпвайки назад. — Търсех ви. Едно момиче в кафенето искаше да ви почерпи. Каза, че ти е приятелка и голяма почитателка.

Ейми посочи кафетата. Ариа се втренчи в тях. Капаците бяха махнати и разкриваха бялата млечна пяна. В лявата чаша се виждаше изписано едно голямо, макар и бързо разтварящо се А.

Стомахът й се сви. Преди да успее да го обмисли, тя вече тичаше надолу по стълбите и се устреми към кафенето, спирайки на прага му. Работниците почистваха таблите и масите. Някой пъхаше торба с отпадъци в контейнера до вратата. Въздухът все още миришеше на кафе, но край масите не се виждаше никой.

В този миг Ариа зърна руса коса, която се скри зад една от вратите в дъното на помещението. Тя се стрелна към нея — но откри само една русокоса девойка от кафенето, която накисваше голям метален поднос в дълбокия умивалник.

— Какво правиш? — попита Харисън.

Двамата с Ейми стояха зад гърба й и я гледаха странно, особено Харисън. Чашите с кафе бяха изчезнали.

Ариа потърка лицето си с длани.

— С-съжалявам — заекна тя. — Исках просто да намеря момичето, което искаше да ни почерпи. И да й благодаря.

Това бе абсурдно извинение и като че ли никой от двамата не й повярва. Харисън пристъпи напред и я прегърна през раменете.

— Да се махаме оттук — каза той, повеждайки я към изхода. — Един приятел ми каза за страхотен италиански ресторант на няколко пресечки оттук.

— Звучи чудесно — отвърна Ариа с тих глас, изпълнена с благодарност, че Харисън не обръща особено внимание на странното й поведение. Никакво откачаме повече тази вечер, смъмри се тя на ум. А онова А. в кафето може би беше просто съвпадение. Али не е била тук.

И беше готова да си повярва, ако не бе слабият аромат на ванилия, който долови при излизането си от музея; тънката ароматна нишка я следваше през целия път надолу по стълбите до шумната градска улица.

23.

Там има някой

Спенсър спря в паркинга на „Търки Хил“. Кракът й потропваше в такт с песента на Тейлър Суифт, която се носеше от стереоуредбата до бензиновите колонки. Тръгна към входа на минимаркета, разпознавайки едно от момчетата, които бе видяла предишния път. То стоеше заедно с неколцина приятели до машината за сладолед.

— Извинете ме — каза им тя. Всичките държаха скейтборди, а от джоба на суичъра на едно от тях се подаваше пакет цигари. Те обърнаха очи към нея лениво и незаинтересовано, макар че я огледаха набързо, спирайки погледите си върху гърдите й. — Виждали ли сте едно русокосо момиче на моята възраст? Красиво, но с няколко липсващи зъба? Сигурно не е било от разговорливите.

Момчетата поклатиха глави. Едно от тях дори се изкиска. Добре, първи удар. Спенсър улови за ръката някакъв мъж, който се беше запътил към магазина, и го попита същото нещо, но той поклати отрицателно глава. Втори удар.

Когато влезе в минимаркета, тя заговори някакъв мъж, който стоеше до рафтовете с минерална вода — не, отвърна той — и една жена, която си наливаше чаша кафе.

— Скъпа, не съм оттук — отвърна й жената с дрезгав глас. — Съжалявам.

Спенсър отпусна рамене. Трети удар? Най-накрая отиде до щанда.

— Марси случайно да е тук? — попита тя работника, който имаше бръсната глава и мързеливо око.

Той поклати глава.

— Марси не работи вече тук.

Тя се намръщи.

— Защо?

Той я погледна смутено.

— Всъщност… тя почина. Онзи ден. Доста неочаквано.

Спенсър примигна.

— Болна ли е била?

Той сви рамене.

— Чух, че при катастрофа. — Той погледна очаквателно към Спенсър. Тя грабна едно пакетче дъвки и го плати; знаеше, че трябва да се махне от щанда и да престане да задава въпроси. Сърцето й биеше ускорено. Марси се беше изпуснала, че русокосо момиче си е купувало вода… и сега беше мъртва? При катастрофа? Това изобщо не й приличаше на съвпадение.

Тя запали двигателя на колата си и в този момент телефонът й иззвъня. На екрана пишеше „АРИА“.

— Усещам, че си губя разсъдъка — прошепна приятелката й, след като Спенсър се обади. — Бях в Арт-музея във Филаделфия и се кълна, че Али — или някой от феновете й? — ме следваше. Кажи ми, че не е възможно.

Спенсър погледна към айпада си, който лежеше на пасажерската седалка. Камерите продължаваха да излъчват, но както обикновено, не се виждаше нищо странно.

— Не е невъзможно — отвърна предпазливо тя.

Ариа изписка нервно.

— Не разбирам защо й е да се появява на публично място. Ами ако някой друг я разпознае и я издаде на полицията? Поема много рискове. Рисковано е да използва и феновете си. Как може да им вярва, че няма да се разприказват?

— Знам — отвърна Спенсър. — Представи си, че наистина се разприказват и кажат на ченгетата, че е жива. Въпреки че Ник пое цялата вина за това, че едва не ни уби, полицията все пак разполага с писмото на Али, в което тя признава, че е убила сестра си. И Иън, и Джена. Виновна е за много неща. — Тя затвори очи, премисляйки възможностите. Щеше да е страхотно, ако това се случеше. Да кажем, че Доминик и онази личност от затвора, Робин Кук, наистина са Котета на Али, но им е писнало от играта й и решат да се разприказват. Възможно беше, нали? Щяха да станат герои.

Ариа издаде лаещ смях.

— Може би трябва да се надяваме, че Али ще се появява по-често на обществени места. Може да сбърка някой път. — Тя въздъхна. — Трябва да вървя. Приятелят ми сигурно се чуди къде съм.

Спенсър пусна телефона в скута си и разтърка очи; чувстваше се още по-безнадеждно от преди. Али нямаше да позволи да я заловят, а феновете й нямаше да я предадат. Щеше да стигне до края на земята, за да се скрие.

В този момент някакво движение пред охранителните камери привлече погледа й. Сърцето й замря; тя грабна лаптопа от седалката и го приближи към лицето си, втренчена в черно-белите образи на екрана. Камерата, която гледаше към портата, беше уловила някакво движение. Нещо се размърда в ъгъла. Приличаше на човек.

Сърцето й заби ускорено. Тя провери другите екрани; в къщата нямаше никой и в двора не се виждаше нищо. След това фигурата се раздвижи отново и отиде до прозореца, разкривайки се ясно пред Спенсър. Наистина беше човек, облечен в тъмно яке и качулка, придърпана ниско над очите му. По височината и физиката си личеше, че е момче.

Доминик. Не носеше ли той тъмно яке по време на предаването? Това щеше да докаже със сигурност, че той я преследваше.

Тя завъртя ключа в запалителя, даде на задна скорост, като едва не отнесе някакъв пикап, който отиваше към бензиновите колонки. Ако Доминик беше Коте на Али, може би щеше да я отведе направо при нея.

Тя угаси фаровете на колата и пет минути по-късно навлезе в алеята към къщата. Пред нея не се виждаха други паркирани коли; Доминик сигурно беше паркирал някъде другаде. Спенсър отново погледна към видеото от охранителните камери. Той продължаваше да стои до прозореца. Търсеше ли нещо? Чакаше ли някой?

Спенсър се измъкна от колата колкото се може по-тихо. Мократа трева се размазваше по платнените й обувки, но тя не й обръщаше внимание. Пред погледа й изникна старата къща. Доминик все още стоеше до прозореца. Спенсър забави крачка; не беше сигурна какво трябва да направи сега. Доминик също застина, може би усещайки присъствието й. Спенсър се прикри колкото се може по-тихо зад един хвойнов храст. Опитваше се да не диша шумно.

Бийп.

Телефонът й. Тя бързо го измъкна от джоба си, за да го изключи и погледна към екрана. Беше получила имейл за страницата си от някакъв съвсем страничен участник. Как не се беше сетила да го изключи по-рано!

Изхрущяха листа. Чу се пукане на клонки. Тя вдигна глава. Доминик внезапно се шмугна в гората, сякаш беше чул телефона.

Спенсър го последва колкото се може по-тихо, отмествайки внимателно клонките от пътя си. Единственият звук, който се чуваше, беше шумоленето на вятъра — Спенсър се огледа, чудейки се дали не го е изпреварила, но виждаше единствено дървета, пънове и храсти. Нищо друго. Той просто се беше… изпарил.

Изпълнена с разочарование, тя се върна при къщата. Небето бе абсолютно тъмно, единствените светлини бяха на пътя долу, в ниското. Спенсър продължи да опипва в тъмното, докато не намери прозореца, до който бе стоял Доминик. После бръкна в джоба си, извади телефона и освети перваза. Той беше покрит с паяжини и мръсотия. Имаше и нещо счупено, направено от стъкло; когато го вдигна, на палеца й се появи кърваво мехурче.

Тя продължи да осветява с телефона, но не виждаше нищо. Огледа й стаята, но тя беше празна. Може би никога нямаше да разбере какво е търсил Доминик.

Но още по-важно бе, че той изобщо се беше появил тук.

24.

Първо ги освободи, после ги убий

На следващата сутрин Емили седеше във волвото си на паркинга зад „Роузууд Дей“ преди началото на часа по химия, и провеждаше конферентен разговор със Спенсър и останалите. Говореше предимно Спенсър.

— Имаше някой в къщата край басейна — изрече бързо тя и описа момчето, което я бе апострофирало по време на предаването. — Опитах се да го хвана.

— Как можа да го последваш през гората? — изписка Хана. — Можеше да пострадаш, Спенс! Трябваше да се обадиш в полицията!

Емили промърмори нещо в подкрепа на думите й, но се почувства виновна — тя също заслужаваше подобно смъмряне. Приятелките й не знаеха за избухването й от предишния ден и тя се надяваше, че никога нямаше да научат за него. По принцип можеха: достатъчно беше да прегледат записите и да видят какво бе направила. Самата мисъл за това я изпълваше със срам. Беше потрошила толкова предмети. Беше изрекла ужасни неща.

— Вижте, знам, че постъпих неразумно, но не бях на себе си — каза Спенсър. — А и съм добре. Но момчето се измъкна. — Тя въздъхна драматично. — Което е голяма гадост, защото съм почти сигурна, че е бил Доминик. Не знам кой друг би отишъл там.

— Но кой е той? — попита Ариа.

Спенсър бързо им описа момчето, което я обиждаше онлайн и по време на обсъждането в Ню Йорк.

— Затова изтичах до къщата — помислих си, че е той, но образът на камерата не беше достатъчно ясен, а той избяга много бързо и не успях да го огледам. Дори превъртях записа, но въпреки това не успях да видя лицето му.

— И как можем да намерим този Доминик? — попита Хана с висок, писклив глас. — Знаеш ли къде живее?

— Знам само псевдонима му, под който се заяжда с мен в блога ми. Казва, че е от Филаделфия, но кой знае дали е така?

— Според теб какво е търсил? — попита Ариа.

— Ами когато отново преглеждах записа от охранителната камера, той като че ли просто стоеше там — отвърна Спенсър. — Така че не знам. Може би е чакал Али. Защо иначе ще ходи там, освен ако и тя не е там?

— И какво показва това? — попита Ариа. — Щом Котетата на Али наистина съществуват и Али се доверява на няколко от тях, това не означава ли, че те всички ни преследват?

Емили затвори очи. През последните няколко дни, след глупавото й избухване в къщата, тя бе живяла в страх, че Али и Робин Кук ще нахълтат в дома й, докато спи, ще застанат надвесени над нея и ще се смеят, докато я душат. Не беше успяла да мигне.

— Как ще се борим срещу нещо, когато дори не знаем какво е то? — попита тя със слаб глас.

— Нека не изпадаме в паника — отвърна твърдо Спенсър. — Може би ще успея да намеря Доминик и да му задам няколко въпроса. А можем просто да го издадем на полицията и да кажем, че е влизал незаконно в имота на семейство Максуел.

— Ами ако ченгетата ни попитат откъде знаем, че Доминик е бил там? — напомни й Хана. — Ще трябва да им разкажем за камерите. И тогава ние също ще загазим заради незаконното ни нахлуване в имота.

Всички се умълчаха. После Ариа въздъхна тежко.

— Довечеря всички ли ще ходим на благотворителната сбирка?

Спенсър изпъшка.

— Изобщо не ми се иска.

— И на мен — отвърна Емили.

— Моля те, Ем, ела — изрече бързо Ариа — толкова бързо, всъщност, че раздразни Емили. Тя беше забелязала колко нервно се държат приятелките й, когато са с нея. Сигурно се притесняваха — Емили знаеше, че напоследък се държи малко смахнато. Но някак си й се искаше да я оставят на мира.

След това вече нямаше какво толкова да си кажат, затова всички затвориха. Емили стисна волана здраво и стомахът й се сви. Няколко момичета прекосяваха паркинга, на път за училище. Те със същия успех можеха да са Котета на Али. Всъщност това можеше да се отнася до цялото училище.

Емили погледна към кутията, която лежеше на пасажерската седалка. В нея лежаха вещите на Джордан от затвора — все още не ги беше разглеждала, но не й харесваше мисълта да ги остави вкъщи, където родителите й можеха да надникнат вътре. Единият ръб на капака беше леко повдигнат, изкушавайки я да надникне вътре. Но тя се страхуваше от болката, която щеше да изпита, ако го направеше. Може би щеше да разпознае някои от нещата в кутията: обеците на Джордан, шофьорската й книжка, обувките, които бе носила, когато я задържаха. Другите може би щяха да смятат, че тези предмети щяха да я накарат да се чувства по-близо до Джордан, но Емили не го вярваше. Щеше да се почувства още по-самотна и отдалечена от нея.

Телефонът й отново иззвъня и тя тихичко изписка. На екрана се изписа непознат номер. Емили отвърна с нервен глас.

— Госпожице Фийлдс? — разнесе се груб глас. — Казвам се Марк Роудс и съм детектив от полицейското управление на Ълстър Каунти. Агент Фуджи от клона във Филаделфия ми даде номера ви. Разследвам смъртта на Джордан Ричардс.

Емили се напрегна.

— Разследвате? — повтори тя. — Робин Кук е била обвинена за убийството й, нали?

Детективът се прокашля.

— Ами в затвора се носят слухове, че госпожица Кук е била склонена да го извърши, или дори е била натопена. А тази сутрин тялото й беше открито в гората до един супермаркет в Ню Джърси.

Емили примигна.

— Тя е мъртва?!

— Подозираме, че тук се крие нещо повече, отколкото смятахме първоначално. Вие сте посетили госпожица Ричардс сутринта в деня, когато е била убита. Тя спомена ли ви нещо? Че не се е разбирала с някого?

— Не… — Мислите препускаха в главата на Емили.

— И не се сещате за никой, който да е проследил госпожица Кук, за да си отмъсти за смъртта на Джордан?

Емили подскочи. Не й харесваше посоката, в която вървяха въпросите на детектива.

— Абсолютно не! — едва не изкрещя тя. — Джордан… или нейните хора… нямат нищо общо със смъртта на Робин. Алисън Дилорентис я уби.

Настъпи продължителна пауза.

— Моля? — каза най-накрая детективът.

Емили знаеше, че вече няма как да замълчи.

— Али е уредила Робин да убие Джордан — двете се срещнаха сутринта преди Джордан да умре. След това е измъкнала Робин от затвора и я е убила, за да затвори кръга. — Сърцето й биеше силно. Това й звучеше абсолютно смислено. Ето как Али пречеше на Котетата си да се разприказват. Просто ги убиваше.

По линията се разнесе пропукване.

— Простете, но вие говорите за Алисън Дилорентис, момичето, което уби сестра си и загина в онзи пожар?

— Да, същата. — Емили буквално пищеше. — Тя не е мъртва, разбирате ли? Тя е някъде наоколо. Аз я видях.

— Джордан споменавала ли е госпожица Дилорентис, когато разговаряхте? — попита детективът. — Виждала ли я е? И още нещо, което не разбирам — вие твърдите, че госпожица Дилорентис е била в затвора за жени в Ълстър? — Разнесе се шумолене на хартия.

Емили сви ръката си в юмрук. Той нищо не разбираше.

— Разбира се, че Джордан не я е споменавала — тя никога не я е виждала. И не, Алисън не е била в затвора. Робин е била връзката й вътре и Али е успяла по някакъв начин да я измъкне. След това я е убила, за да й попречи да разкаже какво се е случило.

— Значи госпожица Кук е била машината за убиване на госпожица Дилорентис?

Този път тонът на агента не беше въпросителен, а подигравателен. Емили почувства раздразнение.

— Знам как звучи — заяви тя. — Но само помислете малко, става ли? Прегледайте списъка с посетители на госпожица Кук — знам със сигурност, че Али я е посетила във вторник. Прегледайте записите на охранителните камери. Проверете за отпечатъци. Направете нещо. Защото точно сега аз се чувствам адски незащитена. Точно като Джордан. Знаете ли, че дори не видях агент Фуджи или който и да е друг в училището, където ме нападнаха, за да се опита да разбере кой го е направил, щом не е била Алисън?

— Така ли? — Агентът прозвуча разтревожено.

Емили го беше изрекла, без да се замисли, но сега, докато гледаше двукрилата врата на басейна, тя осъзна, че това е чистата истина. Тя беше идвала тук всеки ден, заради часовете по химия, и не беше видяла никой, който да проверява за отпечатъци или да задава въпроси.

В този момент осъзна, че Фуджи не й беше повярвала. Може би беше решила, че Емили си е измислила нападението, за да привлече повече внимание.

В гърлото й заклокочи ръмжене. Тя хвърли телефона си на задната седалка, въпреки че детективът все още не беше затворил. Те не й вярваха. Никой не й вярваше. А междувременно около тях сигурно имаше стотици Котета на Али, които ги наблюдаваха и знаеха всичко. А полицията не се интересуваше. Изобщо. Вече никой не се интересуваше от нищо — не и както Джордан се бе интересувала от нея.

И тя бе почти убедена, че повече нямаше да срещне такъв човек.

25.

Славата причинява странни неща на момичетата…

В петък следобед Хана седеше в караваната си на снимачната площадка и дишаше дълбоко. Телефонът й изжужа. На екрана пишеше „МАЙК“. Когато се обади, той звучеше весело и спокойно.

— Барманът в кафенето на влака ми позволи да си поръчам бира! — прошепна той.

Хана се изкиска.

— Значи ще си пиян на партито довечера, а? — Той щеше да пристигне в Роузууд малко след четири часа, което му оставяше достатъчно време, за да се приготви за благотворителния бал.

— Не-е, само леко замаян. — Майк въздъхна тъжно. — С нетърпение очаквам да те видя, Хана. Какво правиш в момента? Контиш ли се? Правиш се красива?

Хана погледна към сребристата си рокля, която висеше, прибрана в найлонова торба, на закачалката в гардероба. Беше я взела от химическото чистете на път към снимачната площадка, но все още не беше съвсем готова да я облече.

— Тъкмо се канех да започвам — отвърна тя. Беше я страх да каже на Майк за онова, което наистина се канеше да направи, за да не го урочаса. — Ще ти се обадя след малко, става ли? — Тя му изпрати въздушна целувка и затвори.

След това се погледна в огледалото, отмятайки кестенявата си коса през раменете.

— Можеш да говориш с Ханк — прошепна тя на отражението си. — Заслужаваш да бъдеш следващата Хана.

Малко след като Джаред й беше пуснал мухата да се пробва за ролята на Хейли, Хана се промъкнала до гримьорната й и почука тихо на вратата. Хейли я пусна и веднага започна да мърмори колко глупав филм бил „Изгори докрай“.

— Сценарият е тъп — каза тя, хвърляйки вещите си в големи кашони, които беше измъкнала от килера. — Героите са тъпи. Изобщо няма да постигне нищо в бокс офиса. — Тя погледна към Хана. — Не се обиждай.

Хана кимна енергично.

— Точно така — рече Хейли. — Голям тормоз ми беше. Напоследък не съм взимала толкова добро решение за кариерата си. Толкова се радвам, че приключи.

— Ще си намериш нещо друго — додаде Хана.

— Естествено! — изграчи Хейли, вдигайки юмрук във въздуха. — Просто съжалявам, че те оставям тук, скъпа. — След това каза на Хана, че още на следващия ден ще се обади на мениджъра си и ще уреди Хана да отлети за Ел Ей при първа възможност. — Толкова ще се забавляваме — изгука Хейли, хвърляйки купчина рокли в отворения куфар. — Клубовете в Ел Ей са милиард пъти по-добри от смотаняшките барчета в Ню Йорк. А пазаруването? Да умре човек!

Хана беше напуснала гримьорната на Хейли с чувство на задоволство. Хейли си тръгваше и беше доволна, че го прави. Имаше големи шансове още на следващия ден да получи предложение за някой нов филм.

А Хана? Ами може би щеше да успее в спечелването на ролята. Само трябваше първо да попита Ханк.

Но преди да успее да помръдне, телефонът й отново иззвъня. Този път се обаждаше Емили. Хана натисна зеления бутон и се прокашля.

— Какво става?

Емили си пое треперливо дъх.

— Убийцата на Джордан е мъртва.

Хана се намръщи.

— Това добре ли е?

— Разбира се, че не е! — изпищя Емили. — Хана, Али я е убила! Тя кара лудите си фенове да работят за нея, а после се отървава от тях като носни кърпички!

Хана задъвка нокътя на палеца си. Напоследък всеки път, когато чуеше пискливия, налудничав глас на Емили, стомахът започваше да я боли.

— Сигурна ли си, че Али го е направила? — попита колебливо тя. — Има ли някакви доказателства?

Емили въздъхна.

— Щеше да е твърде лесно. Ти просто не разбираш. — Момичето изпъшка и затвори.

Хана погледна телефона си. След това отново набра номера на Емили, но никой не й отговори. Емили наистина ли се беше ядосала? Нима Хана трябва да се съгласява с всичко, без да задава въпроси? Слава богу, че Емили вече се беше съгласила да дойде на бала — така поне щяха да могат да я наглеждат.

След това отново се погледна в огледалото, опитвайки се да прогони притесненията си. Изпъна рамене, излезе от караваната и тръгна към съседната каравана, която служеше за офис на Ханк — Хана беше избрала да го посети следобед, защото знаеше, че тогава няма снимки и той нямаше да е зает.

Пое си отново дъх и почука по вратата. Разнесе се покашляне и Ханк отвори; от тясното, препълнено пространство се изниза миризма на цигарен дим.

— Хана? — каза той, повдигайки изненадано вежди. — Влизай, влизай.

Хана изкачи стълбите и влезе в караваната, в която имаше бюро, скъп на вид кожен диван и няколко награди и грамоти в рамки по стените. Компютърът му бръмчеше и на екрана се виждаше последният сценарий. Бюрото му бе отрупано с листи, нещо, което приличаше на профсъюзни формуляри, няколко чашки от „Старбъкс“ и черно-бели портретни снимки на момичета на възрастта на Хана. Неколцина от тях тя познаваше от различни телевизионни сериали и филми. Знаеше и защо Ханк ги разглежда: опитваше се да намери нова Хана.

— И така. — Ханк седна на стола си и опря ръце върху бедрата си. — Какво мога да направя за теб?

Хана погледна портретните снимки, опитвайки се да не се изнервя от професионалния им вид — тя дори нямаше портретна снимка.

— Бих искала да заема мястото на Хейли като Хана. Искам да играя себе си във филма.

За миг лицето на Ханк запази безизразния си вид и Хана се зачуди дали не е направила огромна грешка. Тя беше аматьорка, глупаво момиче, което бяха взели само заради рекламата. Тези момичета с портретните снимки бяха истински актриси. Но след това Ханк се облегна назад.

— Интересно.

Хана се чу как повтаря репликите, които беше репетирала цяла сутрин.

— Все още не сме заснели много сцени с Наоми, така че ако се наложи да вземеш някой друг заради нея, няма да изгубиш много време. Знам, че съм много зелена в тази работа, но ще работя усилено и няма да ти създавам проблеми като Хейли. Познавам ролята, защото с Хейли си разменяхме реплики, чувала съм всичките ти забележки към нея и мисля, че знам каква героиня искаш да постигнеш. Плюс това струвам много по-малко от тези момичета. — Тя махна с ръка към портретните снимки. — Просто искам да ми дадеш възможност.

Ханк скръсти ръце на гърдите си; изглеждаше едновременно неуверен и някак впечатлен. Няколко секунди не каза нищо, дъвчейки замислено палеца си. Най-накрая кимна.

— Добре. Убеди ме. Дай да опитаме.

Хана зяпна изненадано.

— Наистина ли? — Тя всъщност не бе очаквала, че молбата й ще бъде удовлетворена.

Ханк кимна.

— Но ако не се получи се връщаш към Наоми. — Той се изправи и разтърси ръката й. — Поздравления. Ще се обадя в правния отдел да подготвят договора.

— Няма да съжаляваш! — избъбри Хана. После излезе на заден ход от караваната, бъбрейки отново каква невероятна възможност й е дадена и как наистина ще се постарае. Когато Ханк затвори вратата зад нея, на лицето й грейна широка усмивка и тя изписка щастливо.

— Да! — извика тя. — Да, да, да!

— Не мога да повярвам!

Хана се обърна и едва не падна по стълбите. Пред нея стоеше Хейли, преметнала сива чанта през рамо. Тя гледаше Хана с посърнало лице, сякаш беше чула целия й разговор с Ханк.

Преди Хана да успее да каже нещо, Хейли се приближи с решителна крачка до нея.

— Как се осмеляваш да минеш през мен? — изръмжа тя.

Хана примигна.

— Ти напусна! — произнесе с писклив глас тя. — И каза, че си нещастна!

Ноздрите на Хейли пламтяха.

— Ти ме убеди, че постъпвам правилно.

Устата на Хана се отвори и затвори.

— Но…

Хейли протегна ръка, за да я накара да млъкне.

— Но нищо — изсъска тя. Очите й бяха студени и сурови. — Ти си кучка и лъжкиня, Хана. Не спирах да те питам как се справям и ти лъжеше ли лъжеше. „Страхотна си, Хейли“, „Добра работа, Хейли“. — Тя размаха пръст пред лицето на Хана. — Ще ти го върна. Помни ми думата.

След това се врътна и тръгна към огромния, взет под наем джип кадилак „Ескалейд“, от който често се оплакваше, докато шофираше по криволичещите задни улици на Роузууд.

— Хейли! — извика Хана със слаб глас. Но момичето очаквано не се обърна, скочи на предната седалка, запали двигателя и изхвърча с пълна скорост от паркинга.

Няколко часа по-късно Хана стоеше на гарата в Роузууд и не спираше да поглежда телефона си. Досега беше изпратила дванайсет есемеса на Хейли, но тя не беше отговорила на нито един. Направих грешка. И, Съжалявам. И, Ще се откажа от ролята, само кажи. Опита се да се свърже и с Джаред, с надеждата той да й каже, че Хейли понякога се държи така и след няколко дни ще се успокои, но той също не й отговори. Не беше честно — беше се случило най-хубавото нещо на света. Би трябвало да е напълно щастлива. Вместо това се чувстваше ужасно и тъпа болка човъркаше стомаха й.

Поне Майк щеше да се появи всеки момент; той, щеше да празнува с нея. Имам изненада за теб, му беше писала тя, без да му казва каква. Крачеше напред-назад по платформата и не спираше да поглежда часовника си. Макар да беше малко след четири и имаше доста време до мръкване, празната гара я караше да се чувства неспокойна. Нещо метално издрънча на стълбите. Тя рязко се обърна. Али? Чу се ново издрънчаване, последвано от продължителна въздишка. Кожата й настръхна. Тя зачака, изпълнена с ужас, излизането на човека иззад ъгъла. Но не се появи никой.

Разнесе се пронизително свирене. Влакът навлезе с пуфтене в гарата и Хана зачака развълнувано, докато слязат всички пътници. Майк вървеше най-отзад, преметнал през рамо сака „Джак Спейд“, който му беше подарила миналата Коледа. Хана лекичко изписка и му махна с ръка, но когато Майк я погледна, очите му бяха студени. Той тръгна към нея, подмина я и продължи към стълбите.

— Хм, ехо? — каза Хана, подтичвайки след него. — Колко бири са ти дали във влака? Нима си толкова пиян, че си забравил как изглежда приятелката ти?

Майк изкачи стълбите, но вместо да тръгне към колата на Хана, той се запъти към външния паркинг.

— Къде отиваш? — попита нервно Хана.

— Татко ще ме вземе — отвърна Майк с равен глас.

— Майк. — Хана го хвана за ръката. — Колата ми е тук. Какво става?

Майк я изгледа със студен поглед. Очите му бяха кървясали, сякаш беше плакал. Сърцето на Хана заби ускорено. Най-накрая той й подаде телефона си.

— Това ли е твоята изненада?

Хана погледна към екрана. На него се виждаше страницата на Ти Ем Зет. „ЗВЕЗДИТЕ ОТ «ИЗГОРИ ДОКРАЙ» СЕ СБЛИЖАВАТ!“, гласеше заглавието с яркочервени букви. И точно под него се мъдреше снимката на Хана и Джаред, които се целуваха в нощния клуб в Ню Йорк.

Хана усети как кръвта се изтегля от лицето й.

— Т-той ме целуна за една секунда — избъбри тя. — А Хейли ни снима, преди да успея да се отдръпна. Това не…

Майк изсумтя.

— Да бе, да. — Той грабна телефона си от ръката й. — Тогава защо в статията пише, че ти си го целунала? Готова си на всичко, за да спечелиш вниманието на голяма филмова звезда, дори ще изневериш на приятеля си?

— Майк, не!

Тя протегна ръка към него, но той се отдръпна.

— Едно момче от моя етаж ми прати линка, когато се намирах само на петнайсет минути оттук. „Хей, гаджето ти се натиска с някакъв друг пич“. Някои от коментарите твърдят, че ти сама си изпратила снимката.

— Естествено, че не съм! — изкрещя Хана.

— Тогава кой го е направил?

Хана примигна. Внезапно си спомни думите на Хейли. Ще ти го върна. Всичко и стана ясно.

Тя сведе очи. Ако не беше толкова амбициозна, ако не беше искала толкова силно да стане звезда, това нямаше да се случи. Дори не можеше да обвини Али. Сама си го беше причинила.

— Майк, съжалявам — промърмори момичето и по бузите й се затъркаляха сълзи. — Моля те, нека ти обясня.

Майк преметна сака през рамото си.

— Трябва да вървя — промърмори той и тръгна към външния паркинг. За втори път този ден Хана гледаше как някой, когото обича, й обръща гръб и си тръгва разгневен.

26.

Ангелът — или дяволът — инвеститор на Ариа

Бюстието на смарагдовозелената рокля, която Ариа бе облякла за благотворителния бал, се впиваше болезнено в гърдите й и тя носеше неудобни обувки на високи токчета, но когато се огледа в огледалото във фоайето на кънтри клуба, трябваше да признае, че изглежда адски добре. Същото се отнасяше за баща й, който беше облякъл тъмен костюм, и за Мередит, която беше облякла асиметрична рокля и бе затъкнала гардения зад ухото си.

Но онзи, който изглеждаше наистина невероятно, беше Харисън. Той се беше появил в Роузууд по-рано през деня, облечен във втален черен костюм, с огромен букет за Ариа. Сега, когато погледна към отраженията им в огледалото, той плъзна ръка около кръста й.

— Аз, без всякакво съмнение, придружавам най-красивото момиче в залата.

Ариа срамежливо наведе глава и произнесе нещо като „Ох, ти“. Искаше да изпита нещо към него — наистина. Той беше идеален за нея: говореше мили неща, беше любезен и двамата имаха еднакви интереси. Но гърдите й стягаше досадното чувство, че тя трябва да е по-поласкана, по-развълнувана, по-възбудена от великолепния му вид. Ала в момента трудно можеше да открие каквито и да било чувства в себе си, освен обща нервност заради това, че се е върнала в Роузуудския кънтри клуб сред всичките си съученици.

Тя се огледа. Макар че не беше идвала тук от партито, което Мона Вандерваал бе организирала за Хана, след като я беше блъснала кола — в същата онази нощ те бяха открили, че Мона е А. — мястото изобщо не се беше променило. Същите карирани тапети и тежка махагонова ламперия по стените, същите покрити с богато украсени килими подове, и все още миришеше на смесица от пури, червено вино и сметанов сос. В залата вече беше пълно с хора, които държаха в ръцете си чаши с питиета и изглеждаха перфектно в роклите и костюмите си. Върху една маса беше поставена голяма табела с надпис „БЛАГОТВОРИТЕЛНИ БАЛОВЕ — РОУЗУУД“, а край нея бяха подредени снимки и описания на каузите, които подкрепяха. Хората почти не я поглеждаха; повече ги интересуваше да намерят картичките с имената си, които щяха да им покажат в коя зала са разположени местата им. Ариа не можа да не забележи, че всъщност никой не изглеждаше като непривилегирован или проблемен младеж.

— Героинята на деня! — изграчи една жена с руса коса, обилно напръскана с лак, и костюм от туид на „Шанел“. Тя я сграбчи за ръката и продължи: — Казвам се Шарън Уинтърс и към председател на комитета, който организира това парти. Чудесно е, че дойде, Ариа. А сега ела с мен! Разположила съм те най-отпред!

Ариа сграбчи ръката на Харисън и Шарън ги избута през тълпата от хора, покрай огромната зала, където беше разположен бюфетът, към трапезарията, където имаше огромен бар и поне двайсет табуретки. В дъното на залата имаше подиум, а пред него беше разположена дълга маса с четири стола. Хана, облечена в лъскава рокля, която Ариа не беше виждала, вече седеше в единия край и гризеше лакираните си в червено нокти.

Ариа се тръсна до нея и приятелката й завъртя очи, изпращайки с поглед Шарън, която отиде да разговаря с други гости.

— Шарън ми каза, че тази вечер трябва да изнеса реч. Как ли пък не!

— Е, ти си филмова звезда — не можа да не я бъзикне Ариа. После посочи Харисън. — Това е Харисън. Той поддържа „Огън и тръба“, един арт-блог.

— Ти си филмова звезда? — попита Харисън, докато се ръкуваше с Хана.

— Не съвсем. — Погледът на Хана се върна върху Ариа. — Знаеш ли дали Майк ще идва тази вечер?

Ариа поклати глава със съжаление. Тя знаеше, че Майк се е прибрал с влака, за да види Хана, но после баща й каза, че си е променил мнението и ще излезе с няколко приятели от отбора по лакрос. Ариа не искаше да проявява любопитство, но изражението на Хана я накара да се зачуди дали двамата не са се скарали.

— Каквото и да е, ще отшуми. Знам какво изпитва Майк към теб — каза тихо тя. Хана просто погледна встрани, без да изглежда убедена в това.

Те се настаниха удобно на столовете си. Тълпата в трапезарията беше огромна; почти всички места бяха заети.

— Има много хора от училище — промърмори Ариа. Видя Джеймс Фрийд и Лейни Айлър, които се смееха над чиния с равиоли. Кирстен Калън и Скот Чин се бяха наредили на опашката пред един художник на карикатури. След това видя Мейсън Байърс, който изглеждаше много добре с риза и вратовръзка, да влиза заедно с група момчета от отбора по лакрос и да се отправя към масата, която се намираше най-близо до аварийния изход.

— Едва ли искат да подкрепят проблемните младежи — рече Хана с горчивина. — По-скоро се надяват да отмъкнат от безплатните коктейли. — Внезапно тя зърна нещо в дъното на стаята и лицето й пребледня.

Ариа се опита да проследи погледа й, но Хана се сепна и се обърна към нея.

— Хм, не мислиш ли, че трябва да отидем при тях? Да представим Харисън?

Ариа се намръщи. Внезапно гласът на Хана бе започнал да звучи пискливо. Тя се наклони покрай слабата фигура на приятелката си и погледна към масата на отбора по лакрос. И тогава видя онова, което Хана се опитваше да скрие. Ноъл също седеше на масата. Със Скарлет.

Ти не би трябвало да си тук! — искаше й се да извика. Ноъл не беше ли казал, че тази вечер ще е зает? Но пък зает можеше да означава и „Вече си имам дама“.

Тя погледна към Скарлет. Дребната блондинка беше облечена с черна рокля, която идеално прилепваше към слабата й фигура, а косата й беше заплетена в сложна фризура. Ноъл се наведе към нея и прошепна нещо в ухото й. Скарлет изви глава назад и се засмя, докосвайки ръката на Ноъл.

Тогава младежът вдигна глава. Погледът му веднага намери Ариа и той присви очи. Устните му се разделиха. Не пусна ръката на Скарлет. Ариа бързо се обърна към Харисън, който разглеждаше програмата, описваща благотворителните сбирки на организаторите. Тя здраво стисна ръката му и се приближи към него, преструвайки се на изключително заинтригувана от историята за частната гимназия в Монтгомъри Каунти, в която беше учил.

След известно време Ариа отново погледна към масата на отбора по лакрос; за нейно раздразнение вниманието на Ноъл беше насочено към Скарлет и спагетите, които си беше взела от бюфета. Внезапно я заля гореща вълна. Не можеше да остане и минутка повече в тази зала. Тя скочи с намерението да излезе в коридора.

— Трябва да… — промърмори на Хана и Харисън, но след това хукна към вратата, без да довърши изречението си.

Пред дамската тоалетна нямаше опашка, а малката гримьорна отпред също беше празна. Ариа се тръсна на малкото диванче и силно разтърка слепоочията си. Не се ядосвай заради тъпата Скарлет, каза си тя. Но толкова я болеше да вижда Ноъл с друга. Толкова различна. И много по-хубава.

Вратата се отвори и Ариа вдигна глава. В първия момент й се строи, че халюцинира.

На прага стоеше Ноъл.

Той я гледаше, притиснал ръце към тялото си. Изглеждаше задъхан, а бузите му пламтяха.

Ариа скочи от дивана.

— Не можеш да влизаш тук!

Преди да осъзнае какво става, Ноъл се беше приближил към нея, беше я хванал за раменете и притискаше устните си към нейните. Ариа затвори очи и познатото усещане обля тялото й, докато отвръщаше на целувката му.

После го отблъсна, поглеждайки го с разширени очи.

— Какво правиш? — сопна му се тя.

Ноъл бе останал без дъх и не отместваше поглед от устните й.

— С нас е свършено — додаде Ариа. — Ти сам го каза. Ами онова момиче отвън?

Ноъл я погледна измъчено.

— Не знам какво искам — изтърси той и се стрелна към вратата. Миг по-късно вече го нямаше.

Ариа отново се отпусна на дивана, усещайки пулса си в гърлото. Все още усещаше устните на Ноъл върху своите. Цялото й тяло пламтеше. Част от нея искаше да се втурне след него, но друга я задържаше на мястото й. Ноъл сигурно вече беше при Скарлет, съжалявайки за целувката им. И това по някакъв начин я накара да се почувства още по-зле.

Вратата отново се отвори и Ариа се надигна, с надеждата, че това може отново да е Ноъл… макар да се мразеше заради тази надежда. Но вътре влезе Спенсър, облечена в стил от двайсетте, черна рокля с ресни и голяма чанта тип портмоне. Когато видя Ариа, тя се спря и на лицето й се изписа притеснено изражение.

— Добре ли си?

Ариа примигна. В никакъв случай нямаше да разкаже какво се беше случило току-що.

— Къде беше? — попита вместо това тя.

Спенсър разтърка малко лосион върху дланите си.

— Цяла сутрин се опитвах да разбера кой е Доминик. Обадих се на около петдесетина частни детективи, за да видя дали не могат да помогнат, но те всъщност имаха нужда от двете му имена, за да успеят да направят нещо. Обадих се дори на организацията, която засне дискусията, за да проверя дали са записали имената на всички от публиката. Но все още никой не ми се е обадил.

— Гадна работа — рече Ариа с тих глас. Но мислите й все още бяха насочени към Ноъл. Той я беше последвал тук и я беше целунал. Дали през цялото време беше мислил за нея? Или когато я беше видял в стаята, облечена с роклята, която бе носила на една среща с него, това беше върнало спомените и копнежа?

— Ариа?

Тя се сепна. Спенсър сочеше чантата й.

— Телефонът ти звъни.

Екранът светеше; Ариа бе потънала до такава степен в мислите си, че изобщо не му беше обърнала внимание. На екрана се виждаше номер с код 212. Ариа преглътна и отговори.

— Ариа Монтгомъри? — разнесе се непознат глас. — Името ми е Франк Бренър. Обаждам се от „Ню Йорк Поуст“.

Ариа прокара пръсти през косата си.

— Съжалявам, в момента не мога да давам интервюта.

— О, аз не се обаждам за интервю. — В сериозния му глас се промъкна мазна нотка. — Обаждам се за коментар по номера, който господин Джон Карутърс твърди, че сте му изиграла.

Ариа примигна. За момент не можа да си спомни кой е този господин Карутърс. След това се сети: портретът на Али.

— Моля? — рече тя. — Какъв номер?

— Той твърди, че не е купувал ваша картина. — Гласът на господин Бренър звучеше развеселено.

— Какво?

— Намирал се е в Африка, когато картината е била продадена. Очевидно я е купил някой, който се е представял за негов асистент. Но не е бил истинският му асистент.

Ариа закрачи из малкото помещение.

— Но на мен ми платиха. От сметката на Карутърс.

— Не. Карутърс провери счетоводните си книги. В тях не е отразена тази трансакция. Той твърди, че някой друг е платил и просто е използвал името му. Каза, че никога не би купил подобен портрет — мисля, че точните му думи бяха „крещящ и обезпокоителен“.

Стомахът на Ариа се сви.

— Така ли каза?

— О, да.

Ариа се притесни от веселите нотки в гласа на репортера. Опита се да събере всички парчета от пъзела, но мислите й бяха объркани заради случилото се с Ноъл, а сега и това. Какво ставаше тук?

— Но… защо му е на някой друг да плаща толкова много пари за тази картина и после да заяви, че господин Карутърс я е купил? — попита бавно тя. — Защо не са дали собственото си име?

Смехът на господин Бренър беше остър и леко неприятен.

— Надявах се вие да ми кажете, Ариа. Вярно ли е, че сама сте се обадили и поръчали картината, представяйки се за асистент на господин Карутърс? И сте платили от частната си сметка?

— Разбира се, че не! — извика Ариа. — Не разполагам с толкова пари. А и майка ми разговаря с асистента. Едва по-късно ми каза за продажбата.

Репортерът се засмя.

— Предполагам, че затова ви наричат Малка сладка лъжкиня. Значи мога да напиша, че сте организирали цялата история?

— Не! — Ариа стисна здраво телефона. — Почакайте. Да започнем от начало. Как се е казвал асистентът, който е извършил трансакцията? На чие име е била сметката, от която е платено за картината?

Господин Бренър цъкна с език.

— Мисля, че аз би трябвало да ви задам този въпрос, а не обратното.

— Моля ви, кажете ми! — извика Ариа; вътрешностите й пламтяха. — Да речем, че на мен нищо не ми е известно за тази сметка. На чие име е разкрита? Знаете ли? — Тя имаше усещането, че знае накъде отива всичко. Но искаше да го чуе със сигурност.

Репортерът въздъхна. Разнесе се шумолене от прелистени страници.

— Името е Максин Прептуил — прочете той, заеквайки върху сричките. — Говори ли ви нещо?

Коленете на Ариа омекнаха.

— Повторете го пак?

Господин Бремър го повтори. Тихо, настоятелно жужене се появи в главата на Ариа и тя затвори телефона, без да каже нищо повече. Отпусна се на земята, вперила замаяния си поглед в огромните, леко психеделични рози на килима.

Спенсър седна до нея.

— Ариа! — изсъска тя. — Какво става, по дяволите?

— Максин Прептуил — повтори шепнешком Ариа и стаята се завъртя около нея. Тя познаваше това име — тайното име, с което Ноъл и Али бяха общували, докато тя бе затворена в Убежището.

През цялото време Али е била отговорна за успеха на Ариа. И сега щеше да се погрижи за нейното падение.

27.

Мяу, мяу, мяу!

Спенсър помогна на Ариа да стане от пода и да излезе от тоалетната. В продължение на няколко минути Ариа не можеше да намери сили да върви, затова двете седнаха на една пейка, далеч от шумната тълпа, където Спенсър започна успокояващо да я потърква по гърба. Накрая Ариа й разказа всичко.

— Била е Али — прошепна тя с широко отворени очи. — Тя се е представила за асистентката, която разговаря с майка ми онзи ден в галерията — е, или тя, или някоя от Котетата на Али, за да не разпознае Ила гласа й. А парите са дошли от нейната сметка. Ник разполага с толкова много пари. Сигурно й е оставил известна сума.

Спенсър се намръщи. Не й се струваше честно, че Али разполага със сто хиляди долара, които може просто да подхвърля насам-натам.

— Може би ще успеем да проследим банковата сметка — каза тя. — Това ще ни отведе до нея, нали?

— Или до поредното Коте на Али, което няма да каже нищо — изръмжа Ариа.

Спенсър отново се сети за Доминик. Може би той се е представил за асистента.

— Здрасти.

Грег се беше изправил пред тях, облечен в синьо сако и тъмни панталони в цвят каки.

— Здрасти! — извика Спенсър и скочи на крака. — Т-ти дойде!

Той погледна към Ариа, която сега се беше превила на две и криеше лицето си в шепи.

— Прекъсвам ли нещо? — попита тихо той.

Спенсър приглади полата си.

— Грег, това е приятелката ми Ариа. Ариа, Грег. Запознахме се на събирането.

Ариа вдигна глава и леко стисна ръката му. След това отново се отпусна на пейката, без да каже нищо. Преминаха няколко секунди в неловко мълчание, след което Спенсър каза:

— Ариа, защо да не си вземем малко храна?

— Не — отвърна Ариа с равен глас, вперила поглед право напред. — Вървете. Забавлявайте се. Радвайте се на живота, докато можете.

Спенсър прехапа долната си устна. Миг по-късно се обърна към Грег.

— Ей сега се връщам.

Тя хвана Ариа за ръката и я поведе през тълпата към почетната маса най-отпред; Хана все още беше там и разговаряше с някакъв висок младеж, облечен в скъп на вид блейзър, който сигурно беше кавалерът на Ариа. Но приятелката й поклати глава.

— Знаеш ли къде е баща ми? — попита тихо тя.

— Разбира се — отвърна Спенсър, прегърна я през рамо и я поведе към масата на Байрън и Мередит. Когато видя пребледнялото лице на Ариа, Мередит се притесни.

— Добре ли си? — попита тя.

— Проблеми с момчета — отвърна Спенсър, потупа Ариа по рамото и внимателно й помогна да седне. Това беше идеалното извинение.

Щом Ариа се озова на сигурно място сред семейството си, Спенсър се върна при Грег, който все още чакаше в коридора.

— Да си вземем нещо за хапване — каза тя и го поведе към бюфета. Около двайсетина души се бяха наредили на опашка пред него. Най-отпред една жена, обсипана с диаманти, небрежно изливаше сос за спагети в чинията си. Една от приятелките на майка й, здраво наблъскана с ботокс и изглеждаща вдървена в костюма си на Шанел, взе с пръсти едно канапе с хайвер от сребърния поднос. Понякога, помисли си Спенсър, богатите хора могат да бъдат ужасно некултурни.

Грег се нареди зад нея, но погледът му бързо намери Ариа на масата на татко й.

— Тя добре ли е?

— Разбира се — отвърна бързо Спенсър, грабвайки една чиния и сребърни прибори от купчината. Точно сега не искаше да мисли за Али. — Как беше трафикът? Лесно ли намери мястото?

— Имам Джи пи ес. — Грег извърна глава; очевидно отново търсеше Ариа в залата. — Тя също ли мисли, че Али ви преследва?

Спенсър потрепна при споменаването на името. Посочи към големия супник, опитвайки се отчаяно да смени темата.

— О, тази френска лучена супа е невероятна. Трябва да я опиташ.

Тя подаде една купичка на Грег, но той я улови за ръцете.

— Не съм идиот, Спенсър. Нещо се е случило, нали? — Той се приближи към нея. — Какво има? Искам да помогна.

Спенсър затвори очи. Беше толкова хубаво да чуе как някой друг предлага помощта си, но не искаше да замесва Грег. Ами ако Али тръгне след него?

— Няма нищо — прошепна тя.

— Не е нищо. Свързано е с Али, нали?

Спенсър се огледа предпазливо, но всички накипрени майки и бащи бяха твърде заети с чиниите си, отрупани с глазирана с мед шунка и сьомга, за да обърнат внимание на разговора им. Единственото, което искаше, бяха няколко часа, свободни от Али. Но по начина, по който я гледаше Грег, тя разбра, че той нямаше да се откаже.

Спенсър остави празната купа на мястото й и го хвана за ръката.

— Не мога да говоря тук.

После го поведе през лабиринта от коридори до един малък бар с камина, където тя и Али обичаха да идват след дългите летни дни, прекарани край басейна. Барман беше един възрастен мъж на име Бърт, който често напускаше работното си място и прекарваше продължително време в тоалетната от другата страна на коридора; докато го нямаше, двете тайно си отмъкваха водка или бяло вино. Днес в бара нямаше жива душа, с изключение на непознатия, по-млад барман, който забърсваше чаши от мартини. Той им кимна и отново се загледа в бейзболния мач, който даваха по телевизията.

Тя седна на кожения диван пред игривите пламъци в камината — които не бяха необходими, като се имаше предвид колко топло беше навън — и Грег седна до нея. Спенсър впери поглед в него.

— Али все повече ни приклещва в капан — призна най-накрая тя с тих глас.

Грег примигна.

— Какво имаш предвид?

Спенсър му разказа за убийството в затвора и скандала с Ариа.

— Максин Прептуил е нейното тайно име — каза тя. — Али знае, че ние ще го разпознаем, но никой друг не би могъл. Това е нещо като шифър.

Грег кимна и загрижените бръчки на лицето му изпъкнаха още повече.

— Не можете ли да проследите сметката?

— И аз това предложих. — Спенсър сви рамене. — Предполагам, че можем да опитаме.

Грег я улови за ръката и я стисна силно.

— Но това не е всичко, нали?

Покрай стаята премина шумна група от деца, които носеха балони с надпис „БЛАГОТВОРИТЕЛНИ БАЛОВЕ — РОУЗУУД“. Внезапно тя долови миризмата на хлор от вътрешния басейн и въздъхна дълбоко.

— И този Доминик — прошепна тя. — Той е от Котетата на Али. Сигурна съм.

— Как разбра?

— Просто… знам.

Той стисна зъби и се загледа в огъня.

— Нищо няма да се получи, ако не започнем наистина да разговаряме, Спенсър.

Тя се загледа в дланите си.

— Проследихме Али до един имот на около час оттук. Със сигурност е била там — вътре миришеше на ванилов сапун, което е толкова типично за нея. Но не само това. Почувствахме едно… присъствие.

Очите му се разшириха.

— Тя живее в къща?

— Една стара къща край басейна в дъното на един имот, който семейството на Ник притежава в Ашлънд. Влязохме вътре, но Али не беше там. Затова решихме да следим къщата с камери, които са свързани с безжична връзка. Постарахме се да ги скрием наистина добре, за да не ги открие.

Грег рязко вдигна глава.

— Там има… камери?

Спенсър не знаеше как да интерпретира ужасената му реакция — поставянето на камерите не изглеждаше чак толкова опасно.

— Прикрих ги с листа. От земята изобщо не могат да се видят. И няма жици — работят на слънчеви батерии. Наистина не могат да се открият, освен ако някой нарочно не ги търси.

Грег прокара ръка по главата си.

— Не мога да повярвам, че сте успели да се промъкнете покрай нея.

Тя притисна ръце към гърдите си.

— Е, мисля, че успяхме. Наблюдавахме денонощно къщата, но засега Али не се е появявала. Но… някой друг беше там. — Буца заседна в гърлото й. — Доминик. Почти съм сигурна в това.

Тя му разказа за преследването на Доминик от предишната нощ. Грег се отдръпна назад. Очите му се изцъклиха.

— И според теб какво е правил Доминик там?

— Прегледах отново касетата. Като че ли чакаше някого. — Устните й потръпнаха. — Може би Али.

Грег леко кимна и погледна към телефона в скута си. Той пиукна и момчето чукна по него, отговаряйки на едно съобщение толкова небрежно, сякаш разговаряха за времето. Но едно мускулче на челюстта му потрепна. Спенсър се зачуди дали наистина не е разстроен. Може би се беше ядосал, че е поемала такива рискове. Или може би се беше разстроил, че не му е казала досега.

— Виж, знам, че не искаш да се занимавам сама с това, но нямах друг избор — каза тя. — Никой не иска да ни чуе. Никой не иска да помогне. Трябва да я хванем. — Тя поклати глава. — Но сега, покрай цялата тази история с Котетата на Али, започвам да се чудя. Ами ако те са хората, за които всъщност трябва да се притесняваме? Ами ако те са виновни за всичко, а Али наистина е мъртва?

— О, не е мъртва.

Спенсър потрепна. Лицето на Грег беше в профил, осветен от огъня.

— Моля? — попита тя.

Той се обърна с лице към нея. Изражението му беше странно спокойно, всички следи от тревога бяха изчезнали.

— Казах, че не е мъртва — повтори той и се усмихна. — И със сигурност идва за теб.

Сърцето на Спенсър подскочи. Тя се отдръпна от Грег и се плъзна назад по дивана.

— К-какво?

Грег се усмихна любезно.

— Трябва да ти благодаря, Спенсър. Чудех се дали има камери. Мислех си за това вчера, докато бях там.

Спенсър примигна. Мислите препускаха в главата й.

— Какво имаш предвид под това вчера?

Той плъзна ръка по облегалката на дивана.

— Онзи, когото видя пред къщата, не беше Доминик. Той дори не съществува.

Спенсър скочи на крака; повдигаше й се.

— Р-разбира се, че Доминик съществува. Той не спира да ми изпраща имейли. Видях го по време на дискусията в Ню Йорк.

Грег просто се усмихна.

— Това беше един приятел, когото помолих да ми помогне онази вечер. А онези имейли? Аз ги писах. — Той погледна към небето. — Мислиш се за страхотна, но не си. Ти си просто една позьорка и скоро хората ще го разберат.

Сърцето й биеше ускорено. Тя се отдръпна от него.

— Ти си Доминик? Защо?

— Защото трябваше да ми се довериш, трябваше да създам заплаха, за да ме допуснеш до себе, си. — Той гордо скръсти ръце на гърдите си. — И абсолютно се получи. Ти ми каза всичко, което исках да знам.

Стомахът й се сви, точно както онзи път, когато колата й поднесе в една дъждовна буря и една не се блъсна в мантинелата.

— Ти си от Котетата на Али — прошепна тя.

Той се ухили.

— Тя много ще ме обича заради това.

Тя. Спенсър го очакваше, но въпреки това притисна длан към устата си.

Грег стана от дивана и пристъпи към нея със същата странна усмивка. Спенсър се отдръпна назад, като едва не се блъсна в камината. Пристъпи вдясно, избягвайки на косъм дървения бюфет. Грег я последва с изпънати рамене и студени очи. С един скок щеше да я събори на земята. На какво бе способен? Какво му беше заповядала Али?

— Ти познаваш Али — прошепна тя с треперещ глас. — Наистина си разговарял с нея.

Грег поклати глава.

— Никога очи в очи. Но да. И я харесвам.

— Защо? — едва не изписка Спенсър.

— Защото е очарователна. И загадъчна. И красива.

Това беше най-лудото нещо, което Спенсър беше чувала някога.

— През цялото време… това е била причината да искаш да ме опознаеш? — Очите й се напълниха със сълзи. — Защото тя те е накарала?

Грег изсумтя.

— Тя ми каза, че лесно се привързваш. Каза, че си емоционална.

Тя ми каза. Каза. Като че ли Али изобщо познаваше Спенсър. Но въпреки това я заболя — защото Али беше права. Тя наистина се привързваше лесно. Всичките й обещания вече да не вярва на никого, всичките й клетви, че ще внимава — и пак бе попаднала право в широко отворената паст на Али. Тя знаеше, че Спенсър е самотна. Знаеше, че търси някой, който да подхранва егото й. Точно по този начин бе подготвила Грег, беше го програмирала така, че да улучи Спенсър право в слабото място.

Внезапно тя осъзна нещо. Най-накрая разполагаше с някой, който всъщност знае нещо. Тя бавно и внимателно напипа телефона в джоба си. Трябваше да се обади на полицията. Пръстите й опипаха клавиатурата и тя се опита да набере 911.

Телефонът иззвъня и се разнесе нечий глас, който каза:

— Какъв е спешният случай?

Спенсър погледна към Грег.

— Кажи ми как се свързваше с Алисън Дилорентис. Кажи ми къде се намира тя сега.

Грег избухна в смях.

— Спенсър, аз не съм глупак. — Със светкавично бързи рефлекси той измъкна телефона от джоба й, изтича в коридора и го хвърли в големия фонтан. Чу се шумно пляскане и той потъна на дъното.

— Хей! — изпищя Спенсър и бръкна с две ръце в студената вода. Сграбчи телефона си и го измъкна. Екранът беше тъмен и връзката бе прекъсната.

Някой ахна зад гърба й и тя рязко се обърна. Едно малко момче със син балон в ръка стоеше в коридора и я гледаше с ококорени очи.

— Телефонът ти се счупи?

Спенсър огледа коридора с разтуптяно сърце. Грег беше изчезнал.

— Къде отиде момчето, с което разговарях? — попита тя. Момченцето я погледна безизразно, след което продължи да подхвърля балона си във въздуха. Това не можеше да се случва. Спенсър се затича по коридора, спъвайки се с високите си токчета.

— Грег! — извика тя. Изтича до високия прозорец и погледна към игрището за голф с надеждата, че ще го види как се скрива зад хълма.

Но той беше изчезнал безследно. И беше отнесъл тайните със себе си.

28.

Кръговрат

— Ето и последната ни героиня на деня! — изграчи облечената в костюм от туид жена, улови Емили за ръката и поведе баща й към фоайето на кънтри клуба. — Емили Фийлдс, аз към Шарън Уинтърс! Какво щастие! Заповядай, скъпа! Налей си малко пунш!

Емили погледна нервно през рамо към родителите си, които я бяха последвали вътре, но те вече разговаряха с някаква жена от рекламната комисия, в която участваше и майка й. И те й оказваха една подкрепа!

Тя погледна крадешком телефона си, който лежеше в чантата й. На екрана вървеше видеото от охранителните камери; изображението не се променяше, с изключение на някое листо, което политаше към прозореца. Като си знаеше късмета, нещо щеше да се случи точно докато не гледаше. Спенсър беше видяла някой на камерите. Този човек — или някой друг — можеше отново да се върне.

Шарън продължаваше да я води към балната зала. Емили се огледа. В дъното беше разположена масата на диджея и от гигантските тонколони се лееше танцова музика. Десетки деца, които Емили познаваше от училище, размахваха ръце във въздуха и се бутаха един в друг. Един поглед към безгрижните им лица бе достатъчен, за да й се прииска да се обърне и повече да не се върне тук.

Но Шарън стискаше силно ръката й.

— Ето я Хана! — изчурулика тя, сочейки към дългата маса в другия край на балната зала. На нея седеше единствено Хана и отчаяно почукваше по клавиатурата на телефона си.

Емили се изтръгна от хватката на жената и тръгна към приятелката си. Хана я погледна с нещастна физиономия и побутна една чиния със сладки към нея.

— Шарън донесе това за нас. Но аз просто не мога да хапна нищо. — Тя огледа залата с отчаян поглед, след което се втренчи в ръцете си. — Майк не ми говори. Всичко е пълна каша.

На Емили също не й се ядеше нищо.

— Откога си тук? — попита тя.

— От около час. Не знам къде изчезна Ариа — кавалерът й отиде да я търси. — Тя въздъхна. — Опитах се да изпратя съобщение на Спенсър, но тя също не се обажда.

Емили отново погледна към видеото от камерите — нищо. След това огледа стаята. Другите две момичета не се виждаха никъде. Погледът й попадна върху големия банер, окачен близо до диджея, чийто надпис гласеше „НИЕ ОБИЧАМЕ ВСИЧКО И ВСЕКИ В РОУЗУУД!“. Имаше снимки на различни места от града: магазините на Ланкастър авеню, покрития мост, есенния листопад, кулата на Холис. Докато Емили разглеждаше снимките, тя осъзна, че прави негативни асоциации с всяка една от тях. Беше получила съобщения от А. до кулата на Холис и пред магазините. Спомни си как бе ритнала купчина паднали листа миналата есен, докато се опитваше да осъзнае, че Али, нейната стара приятелка, се беше опитала да ги убие. А след това се беше опитала да се самоубие, като скочи от покрития мост.

— Мразя всичко и всеки в Роузууд — прошепна тя, осъзнавайки, че това до голяма степен е истина. С изключение на приятелството й със Спенсър, Ариа и Хана, не й бяха останали никакви други топли спомени, които да отнесе със себе си, когато се махне оттук. Животът й в Роузууд, всички премеждия с А., бяха откъснали години от живота й.

Тя погледна към танцуващите деца, облечени в рокли на Марк Джейкъбс и обувки на Джими Чу. Те не разбираха какво беше преживяла Емили. И сигурно никога нямаше да разберат. Защо те бяха получили такъв щастлив живот? Защо те можеха да обичат, да се смеят и да се забавляват, а нейният живот представляваше просто низ от болезнени преживявания?

Али трябваше да си плати за това.

— Емили? — Госпожа Фийлдс се приближаваше бързо към нея с пламнали бузи. Тя водеше за ръка момиче с късо подстригана коса. — Това е Мелъди. Мелъди, Емили! Познавам майка й! А Мелъди работи това лято в кънтри клуба като треньор по голф на младите девойки и помощник-градинар! — Майката на Емили се обърна към Мелъди и се усмихна обнадеждаващо. — Мисля, че вие, момичета, имате общи интереси.

— 3-здрасти — рече неуверено Емили, раздразнена, че майка й я принуждава точно сега да се сприятелява с някого. Защо, за бога, тя си мисли, че Емили ще иска да се запознае с това момиче? Но след това забеляза как Мелъди я оглежда и погледът й се спира върху деколтето й. Цялото й тяло пламна. Общи интереси. Нима майка й се опитваше да я уреди?

Това бе последното нещо, което щеше да й мине през ума. Тя отстъпи смутено назад.

— Наистина ми е приятно да се запознаем, Мелъди, но сега трябва да свърша нещо.

Лицето на Мелъди посърна.

— Емили! — извика госпожа Фийлдс. Но Емили не се обърна. Тя изтича покрай децата от нейния клас, търсейки изхода. В другия край на залата забеляза Спенсър, която бе застанала на прага на вратата с паническо изражение на лицето. Но точно сега Емили не можеше да отиде при нея. Искаше да остане за няколко минути сама.

Тя откри един тъмен коридор в дъното на кънтри клуба и сви по него. След това се облегна на стената и тежко си пое дъх. Вземи се в ръце, помисли си тя, но имаше чувството, че съзнанието й лети надолу по стръмен хълм към дълбока клисура. Достатъчно бе да погледне очаквателното изражение на Мелъди, за да си помисли: Защо да си правя труда? Али ще съсипе и това.

Пред очите й се появи почервенялото, яростно лице на Алисън, която се беше надвесила над нея в басейна; изпълни я такава ярост, че тя се обърна рязко и заудря по стената с юмруци. Защо не можеха да я намерят? Не можеше ли просто да умре!

В коридора се дочу смях, съпровождан от първите нотки на песента на Лорд „Royals“. Емили се свлече на пода и погледна към видеото от охранителните камери. Там трябваше да има нещо. Но единственото, което виждаше, бяха все същите птички, които кацаха на същите клони, прелитайки покрай прозореца. Все същото проблясване и изпукване в квадратчето, което показваше голямата стая в къщата. Все същите падащи листа.

И тогава тя го осъзна.

Листата прелитаха покрай прозореца по един и същи начин. Това беше свръхестествено — едно кленово листо полита към стъклото, залепя се за него и пада. Толкова ли силно духаше вятърът там? И винаги в една и съща посока?

После забеляза проблясването и изпукването от този ъгъл. Като че ли имаше някакъв модел: проблясване-изпукване, порив на вятъра, залепеното листо, после дълго време нищо. Емили погледна часовника си. Минаха пет минути и поредицата се повтори. Тя отново преброи пет минути. Появи се проблясването, изпукването и листото.

Ръцете й започнаха да треперят. Като че ли видеото беше пуснато на повторение. Беше го виждала по филмите: крадците използваха такива повторения, за да заблудят охраната, после се промъкваха незабелязано в къщата и отмъкваха бижутата. Дали Али не беше направила същото нещо? За разлика от останалите, тази камера показваше вътрешността на къщата. Кога беше започнало това повторение?

— Емили! — Спенсър изтича по коридора с развята коса, дишайки тежко. — Дори не знам как да ти го кажа. Онова момче, с което се срещах? Оказа се, че е от Котетата на Али. И аз му разказах всичко. За камерите. За това, че знаем къде е Али. — Тя потрепна. — И сега той знае. Което означава, че Али също знае.

Емили стисна здраво телефона си.

— Знам — отвърна тя с разтреперан глас. — И мисля, че Али вече е направила нещо по въпроса.

29.

Светлина в мазето

Десет минути по-късно Хана се тръсна на шофьорската седалка в приуса и запали двигателя. Приятелките й побързаха да се качат; изглеждаха доста разголени в оскъдните си парти рокли. Лицата им проблясваха под смътната светлина на зеленикавите лампички.

— Добре, какво означава всичко това? — попита настоятелно Хана.

— Не е ли очевидно? — попита Спенсър с безумен блясък в очите. — Когато казах на Грег за камерата, той ужасно се изненада. Сигурно е казал на Али и може би тя току-що е направила записа с повторението, за да ни изхвърли от играта. Което означава, че за да направи записа с камерата, тя трябва да е отишла в къщата. И единствената причина да иска да го направи е, че тя е там в момента, за да направи нещо в къщата. Трябва да стигнем дотам, преди да си е тръгнала отново!

Хана погледна през рамо към балоните и банера с надпис „БЛАГОТВОРИТЕЛНИ БАЛОВЕ — РОУЗУУД“, опънат над входа. Жегна я чувство за вина. Чувстваше се странно, че напуска партито, дори и да не струваше. Ами ако Майк се появеше? Тя му беше изпратила хиляда съобщения, като не спираше да му се извинява и да го моли да дойде на партито, за да могат да се сдобрят. Майк не й беше отговорил, но тя дори не искаше да си помисля, че приятелят й може да промени мнението си и когато се появи, тя няма да бъде там.

— Ами ако е капан? — попита тихо тя. — Ами ако Али изобщо не е там? Може да е направила записа само за да ни накара да се появим.

Спенсър се намръщи. Тя погледна притеснено към Ариа. Но Емили поклати глава.

— Няма как да сме сигурни, докато не проверим. Тази вечер ще я пипнем, мацки. Чувствам го.

— Но нали запис с повторение има само на една камера? — попита Хана. — Останалите няма ли да покажат Али, ако се появи на верандата? Или да влезе през вратата?

— Не трябва ли поне да се обадим на полицията? — попита Хана в последен опит да ги откаже.

Всички се умълчаха за миг. Спенсър облиза устните си.

— И да им кажем… какво?

— Можем да ги накараме да дойдат при къщата — предложи отчаяно Хана. — Или да им разкажем за Грег — че познава Али.

Ариа не спираше да върти сребърния пръстен около пръста си.

— Ако тръгнат към къщата, Али ще види полицейските коли и ще избяга. И сигурно повече няма да стъпи на онова място. А полицаите ще бъдат бесни, че сме влезли в чужд имот и сме монтирали камери.

— А аз не знам какво бихме могли да им кажем за Грег — рече Спенсър. — Дори да го намерят и да го разпитат, той ще излъже. Каза ми, че никога не е говорил очи в очи с Али. Съмнява ме да пази някакви доказателства, че някога е общувал с нея.

— Затова трябва сами да отидем там — рече решително Емили.

Хана плъзна пръсти по чантичката си.

— Просто не ми се иска да го правим сами — каза тихо тя.

Спенсър я сграбчи за ръката.

— Не сме сами — заедно сме. И този път наистина ще сложим край.

Хана не знаеше какво друго да направи, освен да потегли за Ашлънд. Докато шофираше по тихите крайградски улици, всички мълчаха. Преминаваха покрай големите къщи до игрището за голф, които проблясваха величествено под лъчите на залязващото слънце. После тя зави покрай сградите на студиото, където се снимаше „Изгори докрай“. Почувства съжаление. Днес би трябвало да е обзета от еуфория — беше получила голяма роля във филм. Но без Майк, с когото да го отпразнува, всичко й се струваше някак… кухо.

Когато излезе на магистралата за Ашлънд, небето вече бе започнало да притъмнява. Пътуването беше странно спокойно, като безоблачно небе преди буря. Не след дълго в далечината се появи познатият им минимаркет „Търки Хил“. Хана сви вляво и пое по тесен, криволичещ път. Дърветата хвърляха дълги сенки по асфалта. Тя забеляза червената пощенска кутия и даде мигач.

— Чакай! — извика Емили и сграбчи волана. — Може би трябва да паркираме на улицата. Така ще привлечем по-малко внимание.

— Добра идея. — Хана спря на една странична отбивка, на около четвърт миля надолу по пътя. Когато угаси двигателя, тъмнината ги обгърна изцяло. Беше новолуние; Хана едва успяваше да види на няколко сантиметра пред лицето си. Тя грабна телефона си и пусна фенерчето. Ариа направи същото. Емили продължаваше да следи видеото от охранителните камери на своя.

— Така — прошепна Хана, поемайки си дълбоко дъх. — Да вървим.

Единствените звуци, които се чуваха, бяха хрущенето на чакъла под обувките им и случайното обаждане на някой бухал от гората. Момичетата стигнаха до червената кутия и тръгнаха нагоре по стръмния хълм. Хана изруга под носа си, когато стъпи в една дупка и глезенът й се изкриви. Къщата на семейство Максуел се появи пред тях; лампата на верандата светеше.

— Хайде — каза Спенсър и се втурна напред.

Хана освети с телефона си страничния двор. Светлината отскочи от найлоновото покривало на басейна, след което се отрази от стените на старата къща. Емили протегна ръка пред Хана, за да я спре.

— Предишния път тази лампа не светеше, нали?

И наистина, на втория етаж светеше самотна крушка. Сърцето на Хана заби ускорено. Може би Али беше тук. Това наистина бе краят на всичко.

Хванати за ръце, те бавно се приближиха до къщата край басейна. Когато стигнаха на около десетина крачки от нея, те се поколебаха. Спенсър преглътна с усилие.

— Сега какво, ще влезем ли?

Ариа пристъпи от крак на крак. Хана беше твърде уплашена, за да помръдне. Тогава Емили издърпа ръката си и се изкачи на пръсти до верандата. Наклони се на една страна и дъсченият под изскърца. Хана потрепна, уплашена, че силният звук може да привлече нечие внимание.

Емили надникна през прозореца и се ококори. Сърцето на Хана блъскаше в гърдите й.

— Какво виждаш? — изсъска тя. — Има ли някой там?

Емили се обърна към останалите с призрачно изражение на лицето.

— Не е Али — каза тя с треперещ глас, който ужаси Хана. — Но е нещо.

30.

РАЗЧИСТВАНЕ

Ариа изтича до прозореца и надникна вътре. Първоначално видя само дългите, тъмни сенки в празната стая. Но когато очите й свикнаха с тъмното, тя осъзна, че стаята е много по-различна от последния път, когато я беше видяла — и изобщо не изглежда така, както я показваше записът на камерата. Вътре имаше още една маса. И втори стол, обърнат с краката нагоре. По пода бяха пръснати вестници. На стената беше облегнат един моп, а до него имаше кофа. И по дъските на пода се виждаше нещо. Нещо гъсто и лепкаво, което се просмукваше в дървото.

— Аз влизам! — рече настоятелно Емили.

— Не! — сграбчи я Хана за ръкава. — Ами ако все още е вътре?

— Готова съм за нея — отвърна Емили и издърпа ръката си. — А ако не е, вътре все още може да има някакви улики. Нещо, което ченгетата да използват. Трябва само да намерим косъм или отпечатък. Тогава ще ги повикаме.

Ариа възрази. Всичко това й се струваше ужасно нередно. Внезапно й се прииска да се върне обратно на бала. Дори не беше казала на баща си, че си тръгва. А Харисън? След целувката й с Ноъл тя не бе успяла да го открие в банкетната зала. Дори беше попитала Хана, но приятелката й бе отвърнала, че не го е виждала да си тръгва. Дали по някакъв начин не беше разбрал за Ноъл? Или беше чул новините за подправената сделка с картината и тихомълком се беше изнизал?

Спенсър докосна ръката й.

— Ем е права — рече тя. — Така и така сме тук, по-добре да влезем.

Емили натисна бравата. Тя поддаде лесно и вратата се отвори със скърцане. Разнесе се познатата противна миризма на ванилия и стомахът на Ариа се преобърна. Да не би Али да се обливаше с проклетото нещо?

Момичетата влязоха вътре. Спенсър опипа стената и намери ключа за лампата, но нито една от крушките не светна. Ариа се затътри до масата и се загледа в дървената й повърхност. Тя беше покрита със същата лепкава субстанция като пода. Ноздрите й потрепнаха, усещайки миризмата на нещо кисело и познато. Внезапно тя разбра какво е това. Погледна към останалите и видя ужаса по лицата им, когато постепенно осъзнаха какво виждат.

— Кръв ли е това? — изкрещя Ариа.

— О, господи! — Емили притисна ръце към гърдите си, сякаш се страхуваше да я докосне.

Хана отиде на пръсти до малкия кухненски бокс.

— Тук има още кръв.

— И тук — извика Спенсър откъм килера.

— Чия е тази кръв? — извика Емили.

Настъпи зловещо мълчание. Очевидно всички си мислеха едно и също нещо. Може би тук бе извършено убийство.

Може би Али беше убила някого.

Ариа погледна нагоре по стълбите към втория етаж, пое си дълбоко дъх и бавно започна да ги изкачва. Стискаше здраво парапета, чувствайки се несигурна. Когато стигна до горния етаж, тя забеляза светлина откъм задната стая. Сърцето й спря. Дали Али не беше все още тук и не се криеше?

Ариа пристъпи напред, пренебрегвайки страха, който пулсираше в тялото й. Когато зави зад ъгъла, под краката й изскърцаха дъски. Когато видя скупчените фигури в средата на стаята, тя тихо изписка — но въпреки това се приближи и осъзна, че това е просто един мъртъв плъх и хвърлена на пода рокля.

Тя изтича до роклята и я вдигна от пода, държейки я встрани от тялото си. Платът миришеше силно на ванилия и също беше покрит с кръв. Части от роклята бяха все още влажни, може би от кръвта.

— Мацки! — извика тя, държейки роклята с два пръста. — Елате горе!

Всички бързо изкачиха стълбите и се събраха в стаята.

— Погледнете — прошепна Ариа, разтръсквайки роклята.

Емили притисна длан към устата си.

— На Али ли е?

— Така си мисля — отвърна Ариа. — Може би я е носила, докато… нали се сещате… е вършила онова долу. — Тя посочи към пода. — По нея може да има всякакво ДНК. Коса, клетки от кожа, може би дори кръвта на Али. Всичко, от което се нуждаят ченгетата, нали?

— Страхотно! — прошепна въодушевено Хана. — Хайде да я носим в полицията и да се махаме оттук.

Скръц.

Сърцето на Ариа се качи в гърлото й и тя посегна към ръката на Емили. Като че ли се отваряше някакъв прозорец. Моля те, нека да е вятърът, помисли си тя. Но след това се чуха стъпки по пода.

Всички се отдръпнаха в дъното на стаята и се скупчиха една до друга. Ариа потърси в джоба телефона си. Охранителните камери все още предаваха видео на екрана, но на верандата и в двора не се виждаше никой.

Разнесе се бълбукащ звук. Ариа се втренчи в останалите. Бензин? — произнесе само с устни тя. Дали Али не възнамеряваше да подпали сградата с тях вътре, както се беше опитала да направи в Поконос? Но в този момент доловиха позната миризма. И тя изобщо не беше на бензин.

Миришеше на белина.

Разнесе се ново скърцане и тихо потракване от затваряне на прозорец. Момичетата останаха неподвижно дълго време, което им се стори почти час. Най-накрая Ариа отиде на пръсти до вратата и надникна над парапета. Стаята беше празна, но миризмата на белина беше непоносима.

Някой беше разместил мебелите в стаята. Кръвта по пода и масата беше изчезнала. Мопът и кофата също ги нямаше. Като че ли някой беше дошъл, беше залял навсякъде с белина и се беше опитал да почисти.

Но да почисти какво?

Тя се обърна към приятелките си; инстинктът й подтикваше да побегне, веднага.

— Трябва да се махаме оттук.

Всички се размърдаха. Ариа грабна подгизналата рокля, прескочи плъха и заслиза бързо по стълбите. Емили се хвърли към входната врата, отвори я и излезе залитайки навън. Когато Ариа и останалите я последваха, зад тях не избухнаха експлозии. От гората не изскочи никой и не ги нападна.

Те се затичаха към пътя с всички сили. Ариа никога не се беше радвала толкова да види колата на Хана. Момичетата бързо влязоха вътре, Хана заключи вратите и запали двигателя. Когато Ариа си пое дъх, тя усети миризмата на белина. Беше се просмукала в кожата и дрехите й. Всъщност дори можеше да я вкуси с езика си.

Докато се отдалечаваха, тя се обърна и се загледа през задния прозорец. Пътят беше тъмен и пуст. Дори там да имаше някой, тя не можеше да го види.

Бийп. Ариа погледна телефона си. Обаждаше се Байрън, но тя го беше оставила на гласова поща. Как да отговори, без да звучи уплашена до смърт?

След това прегледа есемесите. От Байрън имаше четири. Няколко бяха и от Харисън, който пишеше, че ще си тръгва, защото не може да я намери никъде. Имаше един и от Ила, която не беше дошла на партито: Баща ти ми се обади. Къде си? Обади ми се веднага, щом получиш това.

Когато вдигна глава, видя, че останалите също гледат телефоните си.

— По дяволите — прошепна Спенсър. — Мама е вбесена.

Хана дъвчеше долната си устна и гледаше екрана, докато шофираше. Само Емили гледаше право напред, отпуснала ръце в скута си. По бузите й мълчаливо се стичаха сълзи.

— Какво се случи току-що? — прошепна тя. — Това Али ли беше? Защо не я нападнахме? Трябваше да направя нещо.

Ариа я потупа по ръката.

— Не, не трябваше. Нямахме никаква представа какви ги вършеше там долу. Може и да е имала пистолет, Ем. Постъпихме правилно, като не се издадохме.

— Но какво правеше тя? — извика Емили. — Каква беше тази белина? — Тя ги погледна. — Убила ли е някого в тази къща?

— Някой е убил някого — отвърна бавно Ариа и погледна роклята, която държеше в ръцете си. Може и да си представяше, но платът й се струваше топъл, сякаш все още не бе изгубил телесната топлина на Али.

Тя преглътна на сухо, осъзнавайки внезапно какво трябва да направят. Извади телефона си и отключи екрана. Емили я гледаше внимателно, след което рязко си пое дъх.

— Какво правиш?

— Мисля, че трябва да се обадим в полицията — отвърна Ариа.

Емили задържа погледа й, но не възрази. Така беше редно. На каквото и да бяха станали свидетелки, то беше извън техния контрол. И дори Али да не беше убила някой в онази къща — в което Ариа силно се съмняваше — все някой го беше направил.

31.

Игра на изчакване

Емили предложи на момичетата да спят у тях, тъй като никой не искаше да се прибере сам у дома. Когато Емили отвори вратата на къщата, всички се събраха в гаража. Стаята беше тъмна и тиха, лампите и телевизорът бяха угасени. Във въздуха леко се усещаше ароматът на изгасена свещ.

— Ще трябва да ми обясниш някои неща.

Всички изпищяха в един глас. Лампата светна. Родителите на Емили седяха на дивана в ъгъла. Баща й все още бе облечен с костюм, а майка й с роклята си на цветя, с които бяха отишли на благотворителния бал. Носът и очите на госпожа Фийлдс бяха зачервени, сякаш беше плакала.

Емили наведе очи. Приятелките й бяха разрешили проблема със семействата си по пътя за насам. Емили знаеше, че би трябвало първо да се обади вкъщи, но някак си не можеше да накара мускулите на пръстите си да наберат номера. Беше твърде разсеяна, мислите й все още се въртяха около Али, къщата до басейна и онова, което се беше случило там.

Госпожа Фийлдс се приближи до нея и я хвана за рамене.

— Къде беше?

— Ние… — Емили сви рамене и поклати глава. Нямаше представа какво да отговори. — Съжалявам. Не трябваше да напускам партито, без да ви се обадя предварително.

— Съжаляваш? — Госпожа Фийлдс я погледна смаяно. — Изчезваш, а после единственото, което ни казваш, е, че съжаляваш? Не вдигаше телефона си, нямаше те никаква… Бояхме се, че се е случило най-лошото.

Бащата на Емили се намръщи още повече.

— Смятахме да се обадим на полицията.

— Вината е моя — обади се Спенсър. — Събрах всички и ги помолих да се махнем за малко оттам. Чувствахме се някак травмирани зад онази маса, под погледите на всички — това ни донесе доста неприятни спомени. Взехме по нещо за хапване. Това беше.

Емили й хвърли признателен поглед. Останалите момичета бяха разказали същата история и на своите родители, но Емили се изненада как може Спенсър да лъже толкова убедително майка й. Но пък това си беше истина донякъде, с изключение на частта за яденето. Настина бяха травмирани. Но по различни причини.

Господин и госпожа Фийлдс се спогледаха. Майката на Емили изглеждаше така, сякаш всеки момент щеше да заплаче отново.

— Просто се безпокояхме — сгълча я тя. — Напоследък беше толкова… притеснена. И тези синини по врата, който си си направила. А и прекарваше твърде много време в стаята си. Знам, че спиш в гардероба, вместо на леглото си. И съм те чувала да плачеш…

Емили усети, как приятелките й се размърдаха смутено. Тя не отместваше поглед от земята. Може би отдавна трябваше да разкаже на майка си за Джордан. Може би тя щеше да разбере… и да я остави на мира.

— Ако не ти се ходеше на партито, трябваше да ми кажеш — додаде господин Фийлдс мрачно.

— Не знаех, че имам избор — промърмори Емили; думите прозвучаха по-рязко, отколкото бе възнамерявала.

Госпожа Фийлдс въздъхна. Емили не знаеше дали това бе въздишка от смущение или от разочарование — може би и двете. Но всъщност не я интересуваше.

— Ще трябва да те накажем — каза госпожа Фийлдс. — Две седмици никакво излизане навън. Ако се наложи да напуснеш къщата, някой от нас ще те придружава.

Емили дори не реагира на думите й. Защо да й пука, че е наказана? И без това навън вече нямаше нищо, което да я интересува.

Тя погледна към майка си.

— Може ли наказанието ми да започне от утре? Може ли поне те да останат за тази нощ? — Емили посочи приятелките си. В никакъв случай нямаше да спят сами.

Госпожа Фийлдс сви устни и погледна към момичетата.

— Обадихте ли се на вашите? Те знаят ли къде сте? — Всички кимнаха утвърдително и майката на Емили затвори очи. — Добре. Вече е късно, така че можете да спите тук. Но никаква телевизия. И ако усетя, че сте будни до късно, направо ви изпращам по домовете.

След това тя и бащата на Емили излязоха от стаята. Изкачиха се по поскърцващите стълби и се прибраха в спалнята си.

Спенсър погледна към Емили и повдигна вежди.

— Спиш в гардероба?

— Дълга история — промърмори Емили.

— Защо си казала на вашите, че ти си си направила синините? — попита Хана.

Емили я погледна отчаяно.

— А според теб какво трябваше да им кажа?

Приятелките й се спогледаха. Това беше онзи същия поглед, който сякаш казваше: „Емили пак откачи“. Но тя беше твърде изморена, за да й пука. Значи те се тревожеха за нея. Значи родителите й се тревожеха за нея. Защо просто не я оставеха на мира?

Ариа се тръсна на дивана и притисна една от бродираните възглавници към гърдите си.

— Според вас какво прави полицията в момента? Дали са отишли в къщата?

Това бе въпросът, който никоя от тях не се осмеляваше да зададе. Когато Ариа се свърза с полицията, тя каза на Ашлъндския полицай, че са се разхождали в гората, но се бе стъмнило твърде бързо и те се бяха озовали край някаква къща до басейн, чиито под бил покрит с кръв. Полицаят беше отвърнал, че веднага ще изпратят някой на адреса, но след това беше попитал Ариа за името й и тя бързо затвори телефона. Не беше нужно полицията да знае, че те са се обаждали. А когато отидат там, щяха да открият отпечатъците на Али — не можеше да няма такива. А щом се обадят и на Фуджи, тя сама щеше да си направи изводите.

Емили отиде до килера и извади одеяла и възглавници, които семейството държеше там за гости.

— Надявам се, че са обградили къщата. Може би дори ще хванат Али в гората.

Ариа й помогна да разстели одеялата на пода.

— Наистина ми ли мислиш, че е толкова лесно?

Хана извади телефона си от чантичката.

— Нека да видим какво предават охранителните камери. — Докато се прибираха от Ашлънд, те периодично проверяваха видеото от камерите; четвъртата камера продължаваше да излъчва записа, а останалите не показваха никакво движение. Момичетата дори превъртяха записите, за да видят дали някой не влиза в къщата, но нямаше нищо. Али сигурно се беше промъкнала вътре по начин, който камерите не можеха да засекат.

Но сега не можеше да няма активност. Полицаи, които оглеждат терена. Екип от криминалисти, които проверяват за следи от кръв.

Хана чукна с пръст по екрана и се логна в страницата. После зяпна от изненада.

— Опа.

— Какво? — Емили бързо отиде до нея и погледна към екрана. Навсякъде имаше надпис Няма сигнал. Видео образите бяха изчезнали.

Спенсър се ококори.

— Али ли ги е изключила?

— Може да е за добро — рече Емили. — Може полицията да се е появила точно когато ги е обезвреждала.

Ариа изкриви устни.

— А може и да се е измъкнала.

В гърлото на Емили заседна буца. Ако Али се беше измъкнала, това означаваше, че сигурно идва за тях. Тя погледна към пръснатите по пода одеяла и възглавници. Намираха се точно пред големия прозорец. Ключалката на вратата на гаража не беше от най-здравите.

Момичето избута едно от големите кресла пред вратата. След това премести и дивана, за да блокира прозореца. Приятелките й може би се досетиха какво прави, защото Ариа изтича в кухнята и барикадира със столове плъзгащите се врати, които водеха към задния двор. Хана провери няколко пъти резетата на входната врата.

След това не им оставаше нищо друго, освен да си облекат тениските и долнищата на пижамите, които Емили им раздаде, и да се сгушат заедно под завивките. Известно време бяха съвсем тихи, вслушвайки се в дишането си. Емили се зачуди дали да не пусне телевизора, но знаеше, че никой от тях няма да гледа. Не се сещаше дори за какво можеха да разговарят. Не спираше да рефрешва телефона си с надеждата, че ще се появи някаква информация за убийство в имот в Ашлънд. Но не се появиха никакви новини. Хана периодично проверяваше наблюдателните камери, но образ нямаше.

Чук.

Емили подскочи. Косъмчетата на тила й настръхнаха.

Чук.

— Какво е това? — прошепна Хана.

Емили си помисли, че всеки момент ще повърне. Звукът като че ли идваше от кухнята. Тя се ослуша напрегнато. След това последва поредица от силни удари; момичетата се разпищяха и се притиснаха силно една към друга. Но тогава Емили осъзна откъде идват звуците.

— Това е ледогенераторът — прошепна тя и посочи към хладилника, който се намираше до вратата на кухнята. Машината беше стара; понякога ледът падаше в кофата на големи парчета и вдигаше силен шум. Чувствайки повече смелост, тя надникна в тъмната стая. Кухненските столове все още стояха до плъзгащата се врата. На плота лежеше чантичката, с която майка бе отишла на партито, и сребърната й закопчалка проблясваше под един самотен лунен лъч.

— Али не е тук — каза Емили, след като се върна при приятелките си.

Ариа потрепна.

— Все още не.

Момичетата се сгушиха под одеялата. Емили се взираше в тъмнината, ужасена и нащрек. Часовете бавно се нижеха. Всеки шум, всяко лекичко изщракване я караха да изпада в паника. От време на време се улавяше, че се унася и бързо се сепваше след прекараните в сън няколко минути. Последния път, когато се събуди, в стаята миришеше силно на ванилия. Една фигура се бе надвесила над нея. Емили примигна учестено. Русата коса на Али висеше да сплъстени кичури пред гърдите й. Очите й бяха хлътнали, фигурата прегърбена.

Емили бързо седна и сърцето й се качи в гърлото. Беше го очаквала, но въпреки това се ужаси.

— Моля те — каза тя, отдръпвайки се назад. После погледна към приятелките си. Невероятно, но те всички спяха. — Моля те, не ни наранявай.

Али повдигна глава и се усмихна.

— О, Ем. Аз не съм ви наранила. Вие наранихте мен.

— Какво? — прошепна Емили. Тя погледна към приятелките си, но никоя от тях не помръдна. — Какво искаш да кажеш?

Усмивката на Али не потрепна.

— Ще видиш. — След това тя прескочи стола, който Емили беше поставила пред вратата на гаража и се измъкна навън. Разнесе се тихо кискане. След това момичето затръшна силно вратата.

Емили скочи и се огледа. Пред прозореца навлизаше бледа светлина. В стаята вече не миришеше на ванилия. Тя прокара ръка по потния си врат. Сънувала ли беше?

Разнесе се нов трясък, но този път причината бе баща й, който отваряше и затваряше шкафовете в кухнята. Хана се размърда до Емили. Ариа се претърколи по гръб. Спенсър рязко седна с ококорени очи.

— Колко е часът? — прошепна тя. — Какво става?

— Вече е сутрин — рече уморено Емили, оглеждайки празната стая. Али бе изглеждала толкова истинска. — И нищо не стана.

Момичетата се спогледаха, примигвайки. Нищо не стана. Това всъщност беше много по-стряскащо, отколкото ако Али беше проникнала в къщата.

— Може би са я хванали — прошепна Спенсър.

Ариа зяпна.

— Може би всичко е свършило.

— Може би — отвърна с треперещ глас Емили. Но тя не спираше да си мисли за думите на Али от съня: Аз не съм ви наранила. Вие наранихте мен.

Това означаваше нещо. Емили просто не знаеше какво.

32.

Всичко е добре, когато завършва добре

Никога досега Хана не се беше чувствала толкова изморена. Предишната вечер бе останала будна до късно, държейки вратата под око, за да е сигурна, че Али няма да нахлуе вътре; това се беше оказало по-изморително от всичко, което беше правила някога. По-лошо от нощта, когато бяха решили, че случайно бяха ослепили Джена Кавана с фойерверк. По-лошо от нощта, в която умря Мона, когато тя не бе успяла да заспи, чудейки се как е възможно най-добрата й приятелка да бъде А. По-лошо от нощта, когато бяха открили трупа на Иън Томас — Хана не можеше да прогони спомена или миризмата от главата си. Днес тялото й се чувстваше така, сякаш бе пробягала няколко маратона. Вложи всичките си сили, за да се прибере у дома, да се преоблече и да се подготви за новата си роля като Хана Мерин.

Докато пътуваше с колата си към снимачната площадка, стомахът й се беше свил на топка. Защо изобщо го беше направила? Тя трябваше да играе Хана, но победата й беше струвала скъпо — беше изгубила Хейли и Майк, а не се знаеше още колко от хората на снимачната площадка щяха да я намразят, когато разберат, че е просто една амбициозна кучка, която обича да забива нож в гърба. Плюс това днес изглеждаше ужасно и със сигурност не й беше до изпълняване на роли — Ханк сигурно щеше да я уволни на място. Дали не трябваше просто да се откаже и да си спести проблемите?

Тя спря на един червен светофар и погледна телефона си. На екрана му вървяха новините от Ашлънд, ала все още не се споменаваше нищо за полицейско разследване в къщата край басейна. Но това можеше и да е добре, нали? Момичетата го бяха обсъдили, преди да си тръгнат от дома на Емили. Новината, че Алисън Дилорентис е все още жива — и беше убила още някого — щеше да е голям удар. По ФБР, всъщност. Естествено, че ченгетата щяха да предпочетат да го крият колкото се може повече от пресата, докато пиарите им не решат как да извъртят нещата в положителна посока.

Светофарът светна зелено и тя потегли, завивайки към снимачната площадка. Паркингът беше почти празен и докато минаваше покрай караваните, тя хвърли едно око към уличката, където беше видяла надписа с тебешир.

Намери място за паркиране точно пред караваната си. Момичето въздъхна, слезе от колата и тръгна към стъпалата, опитвайки се да реши как да каже на Ханк, че все пак не иска ролята. Едва тогава тя забеляза, че на стълбите стои някой, който й блокира пътя.

Хейли.

Сърцето й замря. Хейли изглеждаше изтощена, тъмната й коса беше събрана на разрошен кок, а гримът й бе размазан. Когато видя Хана, очите й бяха присвити, а устните свити. На Хана й се прииска да се обърне и да се престори, че не я е видяла. Точно сега нямаше никакво желание да стига до сблъсъци.

Но Хейли стоеше пред нея и я гледаше. Миг по-късно й кимна.

— Вчера агентът ми изпрати записния материал — започна тя. — Видях отблизо изпълнението ми като Хана Мерин.

— О — рече неуверено Хана, която се чудеше накъде отива този разговор.

— Била съм ужасна.

Хана рязко вдигна глава. Хейли изглеждаше ядосана, но не на нея.

— Бях отвратителна, Хана. Използвах онзи глупав глас и през цялото време дъвчех дъвка — и дори не знам защо съм го правила. Жестовете ми съвсем не бяха на място. Агентът ми вика: Добре, че се махна от този филм. Направо си беше провал.

— Не, не беше! — отвърна автоматично Хана.

Хейли отпусна брадичката си.

— Не ме лъжи отново, Хана. Бях ужасна. Ханк с право се отърва от мен. И знаеш ли какво? Някъде дълбоко в себе си аз заех, че съм ужасна. Някак си не ми се струваше редно да играя теб.

Хана смутено зачупи ръце.

— Ами, съжалявам да го чуя. — Това бе единственото, което успя да измисли.

— О, както и да е. — Хейли махна с ръка. — Знаеш ли кой би се справил добре с ролята на Хана Мерин? Ти.

Хана се засмя нервно. Но Хейли като че ли не се шегуваше. Всъщност дори се… усмихваше.

— Всъщност не мисля, че искам ролята — каза Хана. — Вече не.

— Шегуваш ли се? — изригна Хейли. — Ти ще си страхотна в този филм, Хана — така, както аз не бях. Така че направи го заради мен. Моля те.

Хана примигна, изненадана от случващото се.

— Съжалявам, че отидох зад гърба ти при Ханк. Наистина вярвах, че повече не искаш тази роля. Не съм се опитвала да бъда гадна или…

— Знам. — Хейли се облегна на караваната на Хана. — Всичко е наред. — Тя се замисли за миг и добави: — А аз съжалявам, че изпратих онази снимка на TMZ. Много гадно от моя страна. Надявам се, че Майк не се е разсърдил.

Хана извърна поглед настрани и очите й се напълниха със сълзи.

— Всъщност… Мисля, че тя съсипа завинаги връзката ми с него.

Крайчето на устните на Хейли потрепна.

— Не бъди толкова сигурна.

След това се обърна. Вратата на караваната се отвори. На прага застана Майк, облечен с дънки и лакрос тениска, със смутено изражение на лицето. Хана зяпна изненадано.

— Здрасти — рече плахо той.

— 3-здрасти — заекна също тъй плахо тя.

Хейли им се усмихна.

— Тази сутрин се обадих на Майк и му обясних всичко, особено частта, че Джаред те е целунал и то напълно безобидно. — Усмивката й грееше. — Този не трябва да го изпускаш, Хана. Ще ми се и аз да бях такава късметлийка.

— Благодаря — отвърна колебливо Хана. След това погледна към Майк. Той все още се усмихваше. — Съжалявам, че не ти казах за целувката.

— А аз съжалявам, че не ти дадох шанс да ми обясниш — отвърна той. След това се ухили пакостливо. — Макар че сега, когато си голяма кинозвезда, мислиш ли, че можеш да накараш да уволнят тоя тип Джаред? Не само, че не искам да си мисли, че може да те целува наляво и надясно, но наистина, в него няма и капчица от мен.

Хана избухна в смях.

— Само ако ти се съгласиш да играеш себе си.

— Дадено — отвърна Майк. — Сега ела и ме прегърни, за да се понатискаме няколко часа, преди да си хвана влака за лагера.

Хана изтича при него и падна в прегръдките му, притискайки го силно към себе си. Невероятно. За един миг всичко си беше дошло на мястото. Не можеше ли просто… да си остане така?

В гърдите й разцъфна едно ново чувство. Хана се наслади на непознатото усещане. То бе толкова чуждо, че първоначално тя реши, че дори си няма име.

Но след това го разпозна. Това бе надежда.

33.

Няма лоша реклама

Ариа паркира в една странична уличка в Стария Холис и се огледа. До нея бяха паркирали все същите очукан мерцедес, класически ягуар и яркооранжев фолксваген „Бийтъл“. През голямата викторианска къща от другата страна на улицата, срещу галерията, се виждаха все същите саксии с цветя, а над предната веранда на съседната сграда все така се вееше гей-знамето във всички цветове на дъгата. Кварталът не се беше променил… само Ариа беше различна.

От галерията излезе възрастна двойка, хванати за ръце. Ариа се скри зад храста; все още не искаше никой да я вижда. Не беше готова за това.

Тя отново погледна екрана на телефона си. „МАЛКА СЛАДКА ИЗМАМНИЦА“, гласеше заглавието на първа страница на „Ню Йорк Поуст“. Франк Бренър, репортерът, който й се беше обадил предишния ден, беше писал за фалшивата трансакция, използваща името на Джон Карутърс, като рекламна измама на Ариа. Бренър беше цитирал думите на Ариа „Майка ми прие обаждането, затова трябваше да преправя гласа си“. Освен това заявяваше, че Ариа бе звучала много „ядосано“ по телефона, когато й се бе обадил, очевидно защото „тя беше ужасена, че ся хванали“.

В статията освен това пишеше, че банковата институция проследява източника на парите, намеквайки, че Ариа е използвала нечия сметка. В един нормален свят това щеше да е добре — сметката щеше да ги отведе до Максин Прептуил. Но Ариа знаеше, че Али е твърде умна, за да прояви небрежност; сигурно беше използвала в банката името на Ариа и нейния номер на социална осигуровка. Защото беше изключително подла.

Всичко беше пълна каша. Патриша, агентът на Ариа, й се обади милион пъти, но Ариа не вдигна, защото се срамуваше да проведе неизбежния разговор. Дори не можеше да се накара да изслуша съобщенията й. Имаше и други усложнения. Как щеше да се отрази това на Ила? Майка й бе извършила продажбата; ами ако пресата решеше, че тя е участвала в измамата на Ариа? Ами ако Карутърс решеше да я съди? Щеше ли шефът на Ила да уволни майка й? Ами ако я прогонят от света на изкуството? Ами ако цялата галерия бъде принудена да затвори заради този глупав — и измислен — скандал?

Имаше и няколко есемеса от Харисън. Изпратените предишната вечер бяха загрижени; той се чудеше къде е изчезнала. А от тази сутрин бяха доста предпазливи: Видях статията. Затова ли избяга снощи? Може ли да поговорим? Харесвам те, независимо каква е истината.

Тя погледна към последното му съобщение. Беше много мило от негова страна, че е готов да застане до нея, но работата беше там, че Ариа не го искаше за свой приятел. Вътре в себе си знаеше, че не изпитва нищо към него. Искаше й се да има някакви чувства. Тогава всичко щеше да е много по-лесно. Но такива нямаше.

Тя въздъхна и започна да пише отговор. „Това не е истина, но не мога да говоря за това сега. Честно казано, имам нужда от пространство. Съжалявам. Желая ти успех във всичко“. След това натисна бутона за изпращане. Каква ирония, осъзна тя; есемесът й звучеше точно като думите, които Ноъл й беше казал преди две седмици. Но така или иначе го изпрати, защото трябваше да го направи.

После си пое дълбоко дъх и тръгна по алеята към галерията. Всяка стъпка й причиняваше болка. Тя отвори вратата и потрепна при звука на веселите камбанки. Майка й стоеше до бюрото и разглеждаше някакви документи. Вдигна глава и погледна Ариа право в очите. Бузите на момичето пламнаха. Започва се.

Ила се приближи с танцувална стъпка.

— Познай кой продаде още две картини днес? — изчурулика щастливо тя и размаха два факса под носа на Ариа. — Един купувач от Мейн и някакъв от Калифорния. Парите не са толкова много, колкото получи за картината на Али, но въпреки това поздравления!

Ариа примигна. Възторгът на майка й караше сърцето й да се къса. Нещата бяха още по-зле: тя дори не знаеше.

Момичето й подаде безмълвно телефона и натисна иконката на браузъра. Появи се статията в Поуст.

— Трябва да видиш това.

Ила го погледна и сви рамене.

— Вече го прочетох. — Тя преметна косата на Ариа зад раменете й. — Агентът ти ми каза. Надявам се, че нямаш нищо против — тя се опитваше да се свърже с теб, но ти не вдигаше телефона, а пощата ти е претъпкана. Затова ли избяга снощи? Трябваше да ми кажеш, Ариа.

Ариа примигна и кимна. Наистина го беше разбрала предишната вечер. Това бе също добро извинение за внезапното й изчезване.

Ила отново погледна към телефона.

— Първата ти статия в Поуст — и то на първа страница! Толкова се гордея с теб.

— Мамо!? — извика Ариа. Не можеше да повярва колко бе неискрена майка й. — Статията е ужасна! И невярна. Не съм се представяла за асистентка на Каругърс или за който и да е друг. Нямам нищо общо с продажбата — честно казано съм ужасена, че картината на Али се продаде. Смятах да я изгоря.

Ила я погледна напрегнато.

— Ариа, разбира се знам, че нямаш нищо общо с това. — Тя остави листите на бюрото. — Наистина ли се притесняваш за тази статия? Ако смяташ сериозно да се занимаваш с рисуване, ще четеш много глупости за себе си, много негативни критики и откровени лъжи. Знаеш ли какво смятам аз? Някой е използвал името на Карутърс, защото не е искал да разкрие самоличността си. Може да е някой с лоша слава. Или знаменитост!

Ариа гледаше майка си. Е, можеше да се каже, че Али бе и двете.

— З-значи не си ядосана? — най-накрая успя да изрече тя.

Ила отиде до дъното на галерията и оправи един наклонен пейзаж на река Брендиуайн.

— Трансакцията няма нищо общо с теб, скъпа. Всички го знаем. Освен това агентът ти ми каза, че този скандал всъщност е засилил интереса към картините ти. Купувачът от Мейн всъщност купи картината след излизането на статията в Поуст. Саша е била тук, когато се е появил — каза че бил млад мъж, около трийсетте, адски артистичен. Името му било Джералд Френч.

Ариа примигна. Значи планът на Али да я съсипе всъщност не беше проработил? Направо не можеше да повярва. Огледа се, очаквайки галерията да избухне или Ила да падне на колене и да се загърчи от погълнатата отрова. И нещо друго да се случи. Но Ила просто й се усмихна топло, след което отиде в задната стая, където държаха описа.

Звънчетата на вратата се обадиха отново и Ариа се обърна.

— О, господи! — изтърси тя, без да се замисля. На прага, с ръце в джобовете, стоеше Ноъл.

През лицето му премина нервна тръпка. Ариа отново усети как бузите й пламват. Споменът за целувката им в кънтри клуба запулсира в глава й. Покрай историите с Али я беше забравила.

— Хм, здравей — каза Ноъл и облиза устните си. — Исках да видя дали си, хм, добре. Снощи те търсиха на партито, но никой не успя да те намери.

— Добре съм — каза Ариа, забила поглед в пода. — Благодаря, че се интересуваш.

— Естествено, че се интересувам.

Ариа рязко вдигна глава, изпълнена с объркване — и гняв.

— Какво искаш да кажеш с това естествено? За теб бях общо взето мъртва.

— Да, ами, мисля, че направих грешка. — Покрай очите му се появиха бръчки и те се изпълниха с разкаяние. Изглеждаше напълно сериозен. Стомахът й се сви. Дали искаше да си я върне?

Ариа го искаше с цялото си сърце, но внезапно се почувства ужасно уморена.

— Ноъл, през последните няколко седмици даваше крайно противоречиви сигнали — каза тя. — Бях на върха и на дъното, и нещастна. Тъкмо бях започнала да свиквам със ситуацията и се случи онова, снощи.

— Знам.

— Първо искаше да се разделим, после беше със Скарлет, след това ме целуна и избяга, а сега…

— Знам — прекъсна я Ноъл. Той пристъпи колебливо напред. — Да не забравяме онова, което ти причиних преди това.

— Ти направо… ме заряза — произнесе Ариа със задавен глас.

— Никога не съм те зарязвал — рече тихо Ноъл. — И съжалявам… за всичко.

— Ами Скарлет?

— Скъсахме. Тя просто… не е теб. — Той прокара пръсти през косата си. — Виж, исках да се отдалечим един от друг за известно време, за да… помислим, може би. Да преценим. Но не спирам да мисля за теб. Проследих успеха ти на арт сцената. Това е невероятно. И днес излезе онази статия — и за нея знам.

Ариа го стрелна с поглед.

— Какво искаш да кажеш с това знам?

Устните му потръпнаха.

— Мисля, че знам кой стои зад нея. Прав ли съм?

Ариа погледна през рамо, но Ила все още беше отзад. После кимна съвсем леко.

— Тя има много почитатели — беше единственото, което успя да произнесе момичето.

Ноъл кимна в отговор.

— Е, надявам се, че знаеш, че аз не съм един от тях.

Ариа си пое дълбоко дъх. Това дори не й беше минавало през ума… а може би трябваше. Али вече го бе манипулирала веднъж. После момичето въздъхна.

— Е, само защото знаеш за това, не означава, че си замесен.

— Надявам се, че и ти не си замесена.

Ариа сви рамене. Нямаше смисъл да му обяснява. Надяваше се всичко да е приключило.

Ноъл пристъпи от крак на крак.

— Липсваш ми. Не спирам да мисля за теб.

Ариа усети буца в гърлото си.

— И аз не спирам да мисля за теб. Но…

Ноъл я прекъсна. Повдигна брадичката й с пръст така, че да го погледне в очите.

— Това не е ли достатъчно, за да опитаме отново? — попита той.

Ариа всмука долната си устна. Кожата на Ноъл миришеше на овесения сапун, който майка му винаги държеше в пералното помещение. И когато погледна към пръстите му, тя осъзна, че познава всеки сантиметър от тази ръка — белегът на палеца му, когато се поряза докато изрязваше тиквата за Хелоуин, как дланите му се напукваха през зимата, загрубялата кожа от обратната страна на дланта му от старо изгаряне, което не си спомняше. Мислеше си, че познава и него — но напоследък я беше изненадал. И то не особено приятно. Как ли ще я изненадва в бъдеще?

Само ако можеше да живее в свят без изненади — без Али, която не спира да се появява, без посланията на злия А., без ужасни тайни, укривани в продължение на години. Но това означаваше, че щеше да изпусне и хубавите изненади, нали? Като типичния роузуудчанин Ноъл Кан, който се беше оказал съвсем не толкова типичен. Или как светът на изкуството я прие, въпреки усилията на Али.

Или как Ноъл се осъзна и поиска отново да се сближат.

Ариа отмести пръстите му от брадичката си. После въздъхна и се наведе напред, както беше правила толкова пъти.

Да, произнесе гласът в главата и, докато се целуваха. Така беше редно. Тя си беше у дома.

34.

Спенсър печели

Зън. Зън. Зън.

Имейлите пристигаха без прекъсване в пощата на Спенсър. Тя взе телефона си за шести път през тази минута и погледна нетърпеливо към екрана в очакване да види нещо свързано с откритията на полицията в къщата край басейна. Беше настроила търсачката на Гугъл за „Алисън Дилорентис“, „Никълъс Максуел“ и дори адреса на имота. Но получаваше само имейли от хора, които пишеха за страницата й, поздравяваха я за участието й във видеоклипа. Предишната вечер организацията беше публикувала изявление в пресата, в което говореше за филма. В него беше споменато и името на Спенсър.

Тя отвори отново изявлението, в което имаше връзка към клип в Ю Тюб. Станете: Младежите говорят; кратък поглед, гласеше заглавието. Спенсър натисна бутона за пускане и изгледа клипа, в който тя и останалите отговаряха на въпроси. Камерата се насочи към публиката, спирайки се върху Грег. Сърцето й подскочи. Представете си какво щяха да направят организаторите, ако научеха, че той е абсолютен насилник от Котетата на Али.

Спенсър написа името му, Грег Меснър, в Гугъл. Появи се страницата във Фейсбук, която тя бе разглеждала толкова много пъти; там пишеше, че живее в Делауеър, но не беше споменато в коя гимназия учи и със сигурност не беше споменат адрес. Спенсър прегледа децата, които му бяха приятели; той познаваше хора от Ню Йорк, Масачузетс, Мейн, Индиана, Калифорния и Ню Мексико. Нито един човек от списъка не беше от Делауеър — дали изобщо живееше там? След това Спенсър се замисли върху разказа му как мащехата му го е предала и тормозила. И това ли беше лъжа?

Възможно бе цялата му самоличност да е измислена, точно както той бе създал Доминик. С лекота можеше да си представи как Грег и Али замислят заедно всичко и се кискат при мисълта, че Спенсър със сигурност ще се върже на номера. Но ето го и въпросът за милион долара: защо Грег изобщо се беше свързал с Али? Заради някакво извратено, психотично страдание? Дали Али му беше обещала нещо?

Прозвуча звънът на църковни камбани, който беше избрала за свой рингтон, и тя грабна телефона си, нетърпелива да получи някои отговори. На екрана бе изписан номер с код 212. Спенсър се обади.

— Спенсър! — разнесе се познат глас. — Обажда се Алиса Блум! Как си?

Спенсър примигна. Трябваха й няколко секунди, за да си спомни, че Алиса беше редактор в Харпър Колинс.

— Д-добре съм — отвърна тя и изпъна гърба си. — А вие как сте?

— Много добре. — Госпожица Блум звучеше така, сякаш се усмихваше. — И по всичко си личи, че същото се отнася и за теб. Видях, че си участвала във филма против хулиганските прояви. И блогът ти се представя изключително добре.

— Благодаря — отвърна Спенсър с треперещ глас. — Радвам се, че мислите така.

— Не мисля само това — рече Блум. — Виж сега, разговарях с няколко други колеги от офиса и всички смятаме, че концепцията, която си създала в блога си, може да се превърне в книга. Ако си заинтересувана, бих искала да ти предложа договор за две книги.

— Какво? — Краката на Спенсър се разтрепериха. — Сериозно ли говорите?

— Не съм от хората, които се шегуват с подобни неща. Сега е подходящият момент да се започне нещо такова, Спенсър. И ти си подходящият човек, който да разкаже тези истории. А сега, за аванс…

Тя изстреля някаква невероятна сума пари, която толкова изненада Спенсър, че момичето тупна по задник на пода и се втренчи в стената на стаята. Истина беше. Това наистина се случваше. Тя щеше да пише книга — две книги, всъщност. Дано са полезни и от тормоза на А. най-после да излезе нещо добро.

Но внезапно пред очите й изплува образът на всички други деца, които участваха във филма. Помисли си и за децата, които й изпращаха историите си. Някои от тях се намираха в ужасно положение. Много от тях бяха от по-нисши социални прослойки. Много от тях искаха правото на дрехи, обувки или аксесоари, които не можеха да си позволят — и точно това бе причината да станат мишена на побойниците.

За доверието, което й бяха оказали. Сърдечната подкрепа, която й бяха дали, след като научиха, че ще участва в заснемането на филма. Не бяха длъжни да го правят. Можеха да изпитат завист, че не те получават цялото това внимание. Което я накара да се сети за думите на Доминик — о, всъщност на Грег: Ти просто ще осребриш всичко, което ти се е случило.

Така ли беше?

— Спенсър? Там ли си?

Спенсър се прокашля и притисна телефона към ухото си.

— Всичко това звучи чудесно — каза тя, — но се чудя едно нещо. Може би всички, които са ми писали, трябва да бъдат съавтори. Не мога да приема в аванс толкова много пари.

Алиса Блум се засмя.

— Можеш да ги разделиш, ако искаш.

Тя съобщи още няколко подробности на Спенсър, най-вече във връзка със сроковете и датите за продажба, и евентуални турнета за промотиране на книгата. Спенсър почти не я чуваше, толкова силно биеше сърцето й. Сигурно бе повторила поне сто пъти „благодаря ви“, преди да затвори. След това седна мълчаливо на леглото си и задиша равномерно. Вече си мислеше за историите, които би поискала да включи в книгите. С нетърпение очакваше да разкаже на всички, че те също ще спечелят от това. След всичко, което бяха преживели, те го заслужаваха.

На ти, Али, помисли си със задоволство Спенсър. Тя се мислеше за много умна с нейните фенове и онзи видеозапис, и с номерата си за бързо изчезване. Но сега се беше случило нещо чудесно и Али не бе успяла да го съсипе. Може би беше започнала да губи усета си.

Зън.

Спенсър отново погледна телефона си, чудейки се дали не е нещо от госпожа Блум — жената беше казала, че ще й изпрати всичко на имейл. Но всъщност беше съобщение от Гугъл за появата на материал, свързан с „Ашлънд, ПА“.

Тя се стресна и се взря в екрана. Гугъл не й показа нищо във връзка с къщата край басейна. Вместо това заглавието гласеше:

Млад мъж намерен мъртъв зад минимаркета „Търки Хил“ в Ашлънд.

С треперещи ръце Спенсър натисна връзката, която я отведе до страницата на „Ашлънд Херълд“:

Рано тази сутрин властите са открили тялото на млад мъж, което лежало по лице в потока зад минимаркета „Търки Хил“ в югозападен Ашлънд, след сигнал до 911, подаден от мъж, който разхождал кучето си. Полицията описа мъжа като тъмнокос и облечен в яке, риза и вратовръзка, официални мъжки половинки и татуировка на птица от вътрешната страна на ръката. В него е открита шофьорска книжка, но членовете на семейството му все още не са потърсени, за да идентифицират тялото. Причината за смъртта е неизвестна.

Спенсър беше толкова ужасена, че запрати телефона си в другия край на стаята. Риза и вратовръзка. Официални мъжки половинки. Татуировка на птица от вътрешната страна на ръката. Това беше Грег.

Тя се изправи и закрачи из стаята.

Какво се беше случило, след като той беше изоставил Спенсър? Може би най-накрая бе отишъл да се срещне лично с Али — и е знаел къде се намира. Все пак беше казал, че я харесва, че е влюбен в нея.

Спенсър рязко спря, осъзнавайки нещо важно. Може би кръвта, която бяха открили в къщата край басейна, беше на Грег. Това бе абсолютно възможно. Али го беше убила, защото Грег бе нарушил най-важното правило на Котетата на Али.

Никога не разказвай за любовните си връзки.

35.

Замисълът

Същата сутрин Емили седеше в спалнята си, поставила кутията на Джордан на леглото пред себе си. Поглади стените й с ръце, мислейки си за онова, което възнамеряваше да направи. След като разгледа нещата, които се намираха вътре, щеше да залепи кутията с тиксо и да я зарови в задния двор. Точно както заедно с приятелките си бяха заровили нещата, които им напомняха за Али.

Не че Емили искаше да забрави за Джордан — нищо подобно. Следващата седмица щеше да има истинско погребение в Ню Джърси и Емили възнамеряваше да присъства. Но погребението й се струваше чуждо и безлично: други хора щяха да застанат на амвона и да изнасят речи за това каква според тях е била Джордан. Никой от семейството й нямаше да познае Емили; никой от тях нямаше представа какво означаваха те двете една за друга. Емили щеше да е просто поредната опечалена, една непозната. Тя имаше нужда да почете Джордан по свой си начин, тук, сама. Заравянето на кутията й се струваше най-подходящия начин.

Емили си пое дълбоко дъх, повдигна капака и махна найлоновата покривка. Най-отгоре лежаха внимателно сгъната тениска и чифт дънки. Емили ги извади и сърцето й се сви от болка, защото те миришеха на Джордан, макар да беше ясно, че са били изпрани. Тя ги притисна към носа си, вдишвайки познатия аромат. Платът беше толкова мек, също като Джордан. Емили прокара пръсти по подгъва на дънките, по копчето на кръста. Болката беше неописуема.

Но тя продължи. Под дънките откри обеците, които се страхуваше, че ще види — малките диамантени топчета, които Джордан бе носила още от първия ден, когато се беше срещнала с Емили. Бяха прибрани в найлонова торбичка и Емили дори не посмя да ги извади. Под тях имаше малка кесийка, която съдържаше известна сума пари, карта-ключ за хотел Мериът и квитанция от Макдоналдс за голямо пилешко меню и малка диетична кола.

Но онова, което се намираше на дъното на кутия, накара сърцето на Емили наистина да спре. Там, сгъната няколко пъти, с оръфани ръбове и намачкана хартия, сякаш е била прана няколко пъти, лежеше картината, която Емили беше дала на Джордан, докато пътуваха с круизния кораб. Беше я нарисувала в канцеларията на кораба; тя представляваше тях двете с Джордан, нарисувани само с чертички как стоят в една лодка и се държат за ръце. Нашето пътуване, беше написала отдолу, а след това бе описала, с думи и рисунки, приключенията им на въжения мост, дългата разходка по уединения плаж и кражбата на лодката в Пуерто Рико за разходка из пристанището. Емили беше нарисувала как двете с Джордан се целуват — първата им целувка — и беше добавила Невероятно!, като беше нарисувала с червено сърце около тях.

Очите й се насълзиха. Малката рисунка беше оцеляла след гмуркането във водата. Беше оцеляла след пътуванията на Джордан на юг и криенето й на различни места. Имаше и още нещо: около първото сърце беше нарисувано второ, по-ново, този път синьо. Сигурно Джордан го беше нарисувала, след като избяга от кораба — мастилото не изглеждаше чак толкова избеляло. Което означаваше, че дори след като Джордан бе решила, че Емили я е предала, тя беше нарисувала сърцето и бе носила рисунката със себе си, а не я беше изхвърлила. Може би тя, също като Емили, бе знаела, че един ден ще се сдобрят.

Сълзите се стичаха по бузите на Емили, замъглявайки зрението й. Тя плака дълго, с конвулсивни хълцания, но това бе катарзис. Накрая, чувствайки се напълно изцедена, тя постави всичко обратно в кутията, с изключение на рисунката, която Джордан беше запазила. Нея залепи отгоре, после вдигна кутията и заслиза по стълбите.

Но някъде по средата болката я прониза отново. Как щеше да се сбогува? Как да остави човека, когото обича, да си отиде? Тя мразеше Али заради стореното. Но се надяваше с цялото си сърце, че полицаите са успели да намерят някакви улики — или самата Али. И че твърде скоро Али ще се озове зад решетките. На някое тъмно място. И ще бъде нещастна. Изгубила всякаква надежда.

Някакво движение пред прозореца привлече вниманието й. Ариа беше паркирала до тротоара. Колата на Спенсър беше спряла зад нея, а Хана вкара приуса си в алеята и спря там. Момичетата излязоха бавно и се приближиха до входната врата на Емили с цялата тържественост на правителствени служители, които застават пред нечия врата, за да кажат на хората вътре, че детето им е загинало в битка.

Емили преглътна тежко. Никоя от тях не й се беше обадила, че идва. Дали не бяха открили нещо? Или бяха получили новини за Али?

Тя постави кутията на Джордан на стълбите и отвори входната врата, преди момичетата да успеят да позвънят.

— Какво става? — изсъска Емили, излизайки на верандата, и затвори вратата зад гърба си. Родителите й бяха във всекидневната; последното нещо, от което имаше нужда, бе да чуят за какво говорят момичетата. И без това вече й бяха задали милион въпроси за мебелите, с които бяха барикадирали вратите. — Какво се е случило? Къщата край басейна е, нали? Намерили ли са Али?

— Забави малко темпото. — Спенсър я улови за ръката. — Нищо не сме научили. Мислехме си, че ти ще знаеш.

Емили се спря и ги погледна.

— Нищо?

— С изключение на това, че Грег е бил намерен мъртъв в потока — отвърна Спенсър. — Което, най-вероятно, е дело на Али. Той ми каза, че я познава и това се оказа голяма грешка. Затова Али го уби.

Стомахът на Емили се сви.

— Смятате ли, че кръвта в къщата е негова?

— Не знам. Може би. — Спенсър се загледа към улицата. Съседите на Емили, възрастна двойка на име Гоул, се занимаваха с монтирането на пръскачки на предната ливада. Когато видяха момичетата, те им помахаха с ръце. Приятелките им махнаха в отговор, макар и не чак толкова ентусиазирано.

— Но все още не сме чули нищо за разследването в къщата — продължи Ариа. — Аз дори опитах да се обадя в местното полицейско управление, но когато някой ме попита за името ми, затворих. — Тя погледна към найлоновата торбичка в ръцете си. — Не знам какво да правя с това. — Ариа леко я разтвори; Емили видя смачканата рокля, която бяха намерили в къщата предишната нощ. — Да я подхвърля анонимно в полицейското управление? Да я изгоря?

— Смятате ли, че трябва да отидем дотам? — попита Емили. — Ами ако са арестували Али? Ами ако са я хванали, а дори не са ни съобщили? — Това ще е точно в стила на Фуджи, помисли си горчиво тя.

Спенсър поклати глава.

— Мястото сигурно ще е пълно с полиция — присъствието ни само ще усложни нещата. Скоро ще разберем. Но имам много добро усещане, знаете ли? Чувствам, че това е то. И този път ще можем да продължим спокойно живота си.

Емили прехапа устни. От очите й потекоха сълзи. Тя се канеше да погребе живота си. Не можеше да си представи как ще продължи напред.

От улицата се чу вой на сирена и всички погледнаха натам. Секунда по-късно една полицейска кола се появи на завоя и се насочи към тях. Последва я втора кола, после трета. Емили отстъпи назад и замръзна под светлините. След това осъзна кой седи на предната седалка на първата кола.

Фуджи.

Полицейските коли се приближиха до тротоара пред къщата на Емили и спряха. Агент Фуджи, облечена в черен костюм и слънчеви очила, излезе от първия автомобил и закрачи към тях. Лицето й бе мрачно и сурово. Тя се спря до тях и ги огледа. Минаха няколко секунди. Емили чу, как вратата зад гърба й се отваря. Без да се обръща знаеше, че там е застанала майка й и гледа.

— Трябва да говорим с вас — рече Фуджи със сърдит глас.

— Разбира се — отвърна бързо Спенсър. — Готови сме да помогнем с каквото можем.

— Става дума за къщата край басейна, нали? — попита въодушевено Хана. — Какво открихте?

Фуджи потрепна. Тя бръкна в джоба си, извади найлонова торбичка с надпис УЛИКА и я тикна в лицата на момичетата.

— Намерихме това.

Торбичката се поклащаше пред очите на Емили. Постепенно погледът й се фокусира. В едното й ъгълче имаше нещо перлено, бяло и омазано в кръв. Емили се намръщи, после отстъпи назад. Това беше зъб.

— На кого е? — извика Ариа.

Фуджи свали очилата си и ги погледна сурово. В очите й нямаше и капчица доброжелателство, което изненада Емили. Тя трябваше да им е благодарна, нали?

— Мисля, че знаете на кого е, момичета. Онова, което аз искам да знам, е, къде е тялото?

Всички потрепнаха. Сърцето на Емили заблъска в гърдите й.

— Кое тяло? — попита Хана.

— Онова в потока не е ли на Грег? — обади се Спенсър.

Фуджи притисна длан към челото си.

— Знаем какво сте правили в Ашлънд, момичета. Имаме свидетели, които потвърждават, че сте душили наоколо. Свидетелстват за въпросите, които сте задавали на съседите и хората в минимаркета. След това намерихме охранителните ви камери. Видяхме колко калпаво сте почистили. Намерихме отпечатъците ви из цялата къща.

Емили разбираше по отделно думите на Фуджи, но не схващаше цялостния им смисъл. Дори не можеше да проумее за както говори агентът.

— Чакайте малко — избъбри тя. — Ние сме почистили? Какво имате предвид?

— Очевидно сте направили нещо снощи и след това сте се опитали да го почистите. Лошо, смея да добавя. — Фуджи се намръщи. — Пръскането с белина по пода не измива кръвта, дами.

Белина? Сърцето на Емили спря.

— Не сме го чистили ние! — извика Спенсър, която също осъзна за какво става дума. — Някой друг го направи! Ние бяхме там, в къщата, на втория етаж. Чухме всичко, но се страхувахме да погледнем кой е долу.

— Така е — потвърди Емили. — Оборудването е наше — шпионирахме с надеждата да хванем Али. Но не сме правили нищо в онази къща. Никого не сме наранили; нищо не сме чистили. Просто се оказахме там.

— Сигурна ли си в това, Емили? — Фуджи я гледаше, без да мига. — Значи не си ходила горе сама няколко дни по-рано и не си потрошила цялото място, след което не си заплашвала някого, че ще го убиеш, ако някога се върне отново?

Емили усети погледите на приятелките си. Бузите й пламнаха.

— За какво говори тя? — попита Спенсър.

— Защо казвате това? — изсъска Ариа.

— Емили, какво става? — обади се майка й.

— Охранителните камери са запазили записите от последните седем дни — отвърна Фуджи с намек за усмивка на лицето. — Трите от тях, които открихме, бяха строшени, но четвъртата — онази, която показва вътрешността на къщата — е все още непокътната, макар вече да не записва. Гледахме записа ти, Емили. Видяхме как изкъртваш нещата от стените, как трошиш всичко пред очите ти. Открихме отпечатъците ви и по всички камери. Знаехме, че са вашите, още преди да ни го кажете.

— Аз… — Емили замълча. Нямаше представа какво да каже. Наистина беше потрошила къщата. В онзи ужасен ден, когато Джордан бе убита, след като се беше качила в къщата… тя каза ужасни неща. Но…

Емили поклати глава.

— Добре. Добре. Но ние не сме… убивали никого. Беше Алисън. Кълна се.

— Това е невъзможно! — изфуча Фуджи. Лицето й пламтеше. — Съседите казаха, че са чули писъци. Последва онова обаждане — от вас. И какви бяха тия приказки за момчето в потока? — Тя присви очи. — Откъде знаете за това?

Брадичката на Спенсър потрепери.

— В-видях го в новинарския сайт.

Но Фуджи изглеждаше вбесена. Мислите на Емили продължаваха да препускат в главата й. Какво ставаше тук, по дяволите? Защо изведнъж се бе почувствала толкова… обвинена?

— Освен това, момичета, намерихме дневника — продължи Фуджи. — За всички неща, които сте й причинили. Всички мъчения. Всичко е записано там. Ножовете. Веригите. Въжетата. Клещите и другите инструменти. — Тя поклати отвратено глава. — И вие сте си мислели, че ще ви се размине?

— За какво говорите? — изпищя Хана.

Фуджи стисна зъби.

— Да, били сте прави за едно нещо — Алисън е била жива. Сигурно е оцеляла след пожара в Поконос, точно както казахте. Но престанете да ми пробутвате другите глупости. Писна ми.

— Тоест как е била жива? — попита Ариа с треперещ глас; по бузите й се стичаха сълзи. После бавно погледна към найлоновата торба, която държеше в ръцете си. Фуджи проследи погледа й. Торбата се беше разтворила съвсем леко и по найлона се виждаше кръв. Очите на Фуджи се разшириха.

Ариа здраво стисна торбата, но вече беше късно. Фуджи беше видяла. И Емили знаеше, че тя вече си прави най-различни изводи. Които не бяха верни.

Жилите на шията на Фуджи изпъкнаха. Тя погледна през рамо и даде знак на останалите полицаи да се приближат.

— Защото нейната кръв е опръскала цялата къща. И това е нейният зъб. И ние знаем кой е отговорен за това.

— Ние? — Долната устна на Емили трепереше. — З-за какво?

Тя се досети за отговора още преди да го чуе. Методът беше ясен, стратегията толкова прецизна, смела и проста, че я остави без дъх. Къщата край басейна. Записът на камерата. Пристигането им в Ашлънд в точния момент, изчакването да се озоват ужасени на втория етаж. Калпавото почистване с белина, кофата, мопът. А след това зъбът.

Али ги беше натопила. По впечатляващ начин.

Фуджи завъртя очи и произнесе думите, които Емили се опасяваше, че ще чуе.

— Вие знаете, госпожице Фийлдс. За убийството на Алисън Дилорентис.

1

Из „Венецианският търговец“, превод Валери Петров. — Б.пр

2

Василий Кандински е руски художник-експресионист и теоретик на изкуството, работил главно в Германия и Франция. — Б.пр.

3

Марк Ротко е американски художник от руски произход, един от най-ярките представители на абстрактния експресионизъм. — Б.пр.

Content

Сара Шепард
Отровени
Малки сладки лъжкини #15

Ти си на ход, Али

1. Големият пробив на Хана

2. Мъките на художничката

3. Авторски материал

4. Оранжевото — новият пик в романтиката

5. Роди се звезда

6. А сега ви представяме най-новия феномен на Роузууд…

7. Уплашена… или плашеща?

8. Без дъх

9. Тя се въ-ъ-ърна…

10. Преследване в минимаркета

11. Първата изложба на Ариа

12. Няма нищо по-секси от среща под наблюдението на надзирателка

13. Мацките щуреят

14. Голямото откриване

15. Пази се от затварящи се врати

16. Изгубеният рай

17. Лъжкинята

18. Операция „Ужилване“

19. Спенсър си има почитател…

20. На самото дъно

21. Ще ти бъда най-добрата приятелка…

22. Една обиколка и едно А.

23. Там има някой

24. Първо ги освободи, после ги убий

25. Славата причинява странни неща на момичетата…

26. Ангелът — или дяволът — инвеститор на Ариа

27. Мяу, мяу, мяу!

28. Кръговрат

29. Светлина в мазето

30. РАЗЧИСТВАНЕ

31. Игра на изчакване

32. Всичко е добре, когато завършва добре

33. Няма лоша реклама

34. Спенсър печели

35. Замисълът

1